Справа №585/669/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/913/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у режимі відеоконференції у залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 січня 2024 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

ВСТАНОВИЛА:

На розгляді в Конотопському міськрайонному суді Сумської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 185 КК України.

У рамках даного кримінального провадження прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, мотивуючого його тим, що раніше заявлені ризики, передбачені п. 1, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, існують та не зменшилися і більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належну процесуальну поведінку останнього.

Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 січня 2024 року, ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 185 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою продовжено до 27 березня 2024 року до 24 год. 00 хв.

Не погодившись зі вказаним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду зі скаргою, в якій просить ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29.01.2024, скасувати та ухвалити нове судове рішення, якою обрати відносно нього запобіжний захід у виді домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що наведені стороною обвинувачення ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не підтверджено жодними доказами. Так, під час судового розгляду кримінального провадження, судом було допитано свідки та потерпілі, досліджено письмові докази. Апелянт не має наміру вчиняти нові кримінальні правопорушення чи продовжити кримінальні правопорушення, в якому він обвинувачується.

Окрім цього, обвинувачення ґрунтується на не допустимих доказів, а тому підтвердження вчинення ОСОБА_7 інкримінованих йому злочинів, матеріали кримінального провадження не містять.

Також апелянт просить апеляційний суд звернути увагу на те, що на підставі поданої ним скарги, відкрито кримінальне провадження за фактом вчинення співробітниками поліції Роменського ВП ГУНП в Сумській області кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 372, ч. 1 ст. 372, ч. 1 ст. 374 КК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що протягом 03 років тримання під вартою ОСОБА_7 , прокурором жодного разу не було наведено доказів існування ризиків, які обґрунтовували б необхідність саме в цьому запобіжного заходу.

Крім того, допитані свідки підтвердили той факт, що ОСОБА_7 до тримання під вартою, підтримував тісний зв`язок із батьками та проживав з ними, що свідчить про існування в останнього стійких соціальних зв`язків, наявність постійного місця реєстрації та проживання.

Також апелянт просить звернути увагу на те, що під час перебування ОСОБА_7 в СІЗО, в нього суттєво погіршився стан здоров`я та встановлено діагноз хронічний вірусний гепатит С, остеохондроз поперекового відділу хребта, стадія нестійкої ремісії антено-невралгічний синдром.

Враховуючи викладене, захисник просить скасувати ухвалу Конотопського міськрайнного суду Сумської області від 29.01.2024 та ухвалити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю.

Заслухавши доповідь головуючого - судді щодо змісту оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 , та його захисника ОСОБА_6 на підтримку поданих апеляційних скарг, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 вищезазначених вимог Закону дотримався в повному обсязі.

Задовольняючи клопотання прокурора, подане в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 185 КК України, про продовження останньому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом було встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися та існують з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, а саме, що останній обвинувачується у вчиненні злочинів, один з яких, а саме передбачений ч. 3 ст. 187 КК України, є особливо тяжким та за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 07 до 12 років, окрім цього ОСОБА_7 раніше неодноразово засуджений за вчинення умисних злочинів, має не зняті та не погашені судимості. Також останній не працює та не має постійного джерела доходів, під час досудового розслідування переховувався, у зв`язку з чим був оголошений в розшук.

Наведені обставини свідчать про існування значних ризиків того, що обвинувачений перебуваючи на волі, може продовжити вчиняти нові кримінальні правопорушення та переховуватися від суду.

Суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ч. 1 ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Колегія суддів вважає, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 злочинів, враховуючи кількість кримінальних правопорушень, один із яких віднесено до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років, перебування останнього в розшуку під час здійснення досудового розслідування, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого, який не працює, має не зняті та непогашені судимості, і відсутню постійного джерела доходу.

Вище вказане, свідчить про існування реального ризику його переховування від суду та вказує на обґрунтованість продовження щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку. Так, останній розуміючи кількість вчинених ним злочинів та їх кваліфікацію за тяжкістю, може вчинити спроби направленні на переховування від суду.

Також, колегія суддів зважає і на те, що на даний час в Україні введено воєнний стан, що також є відповідним ризиком, який з врахуванням даних про особу обвинуваченого, характером злочинів у яких він обвинувачується додатково свідчить про правильність висновків суду першої інстанції, оскільки в зазначених умовах здійснення контролю за обвинуваченим правоохоронними органами, в разі застосування до нього інших більш м`яких запобіжних заходів, є ускладненим.

Наявність в обвинуваченого не знятої та непогашеної судимості, свідчить про те, що обвинувачений схильний до продовження вчинення злочинної діяльності, та перебуваючи на волі може і надалі скоювати кримінальні правопорушення.

Щодо доводів апеляційних скарг про відсутність існування ризику незаконного впливу обвинуваченого на потерпілих та свідків, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки вказаний ризик не був заявлений стороною обвинувачення.

Заявлені апеляційні доводи щодо відсутності належних та допустимих доказів вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, наявність ухвал слідчих суддів постановлених на підставі скарг щодо рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування, з огляду на стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_7 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, колегія суддів не досліджує поставлені питання, які пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, а також законності рішень слідчих суддів першої інстанції щодо результатів розгляду поданим останнім скарг, а перевіряє лише висновки суду на предмет наявності ризиків та існування вагомих підстав для продовження тримання особи під вартою.

При цьому, доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, колегією суддів не перевіряється, оскільки це є предметом судового розгляду у вирішенні справи по суті пред`явленого обвинувачення.

Посилання апелянтів на дані про особу обвинуваченого, а саме на те, що він має ряд тяжких хронічних захворювань, стійкі соціальні зв`язки, постійне місце проживання, не є підставою для обрання ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу.

Окрім того, обраний щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості кримінальних правопорушень, що йому інкримінується, не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, ухиленню від суду, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи апеляційних скарг про те, що стороною обвинувачення не доведено наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України є безпідставними, оскільки суд прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Матеріали провадження не містять переконливих доказів того, що існуючі у поведінці ОСОБА_7 ризики зменшилися, або, що запобігти їм в змозі інший запобіжний захід у виді домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому, вказане судове рішення слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст.404,405,407,419 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 січня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника адвоката ОСОБА_6 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4