ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/379/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.153, ч.4 ст.186 КК
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження № 11-кп/817/379/24 за апеляційними скаргами представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст.153, ч.4 ст.186 КК України,- ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 153, ч.4 ст.186 КК України та призначено йому покарання:

за ч.1 ст. 153 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

за ч.4 ст.186 КК України - у виді позбавлення волі на строк 7 років.

У відповідності до ч. 1ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено йому покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ухвалено рахувати з моменту його затримання, тобто з 30 березня 2024 року.

На підставі ст. 72 КК України в строк призначеного судом покарання ОСОБА_7 зараховано термін його попереднього ув`язнення з моменту його затримання, тобто з 30 березня 2024 року, по дату винесення вироку включно, тобто по 30 серпня 2024 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 продовжено до набрання вироком законної сили .

Провадження з розгляду цивільного позову потерпілої до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди закрито.

В порядку КПК України вирішено питання про долю речових доказів та судових витрат.

Згідно з вироком суду, 29 березня 2024 року близько 19.40 год. обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи у лісосмузі поблизу ресторану «Пролісок», що знаходиться за адресою: в АДРЕСА_1 , побачив раніше незнайому йому потерпілу ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка ходила по лісосмузі та шукала наркотичну речовину, яку розмістила невідома їй особа, як закладку. Оскільки наркотичної речовини ОСОБА_11 не знайшла, то вирішила йти додому. В цей час обвинувачений в ході розмови запропонував ОСОБА_11 провести її до центральної автодороги в смт. Велика Березовиця Тернопільського району Тернопільської області найкоротшою стежкою, на що остання погодилась. Проходячи стежкою по лісосмузі в в АДРЕСА_1 , у обвинуваченого виник протиправний намір, направлений на вчинення насильницьких дій сексуального характеру стосовно ОСОБА_11 .

З метою реалізації свого злочинного наміру, направленого на задоволення статевої пристрасті, діючи з прямим умислом, обвинувачений ОСОБА_7 29 березня 2024 року близько 19.40 год., перебуваючи у лісосмузі поблизу ресторану «Пролісок», що знаходиться за адресою: в АДРЕСА_1 , різко підійшов до ОСОБА_11 , яка йшла ліворуч від нього та долонею правої руки наніс один удар в ділянку лівого вуха потерпілої, внаслідок чого остання відчула сильну фізичну біль. Відразу обвинувачений ОСОБА_7 обхопив обома руками передпліччя ОСОБА_11 , зробив підніжку та штовхнув останню, в результаті чого ОСОБА_11 впала на землю на спину, обличчям догори. Тоді ОСОБА_11 почала руками та ногами хаотично махати, захищаючись від протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_7 . Продовжуючи свої злочинні дії та діючи з єдиним умислом, направленим на вчинення насильницьких дій сексуального характеру, обвинувачений ОСОБА_7 присів біля ОСОБА_11 та притримуючи лівою рукою ноги останньої, наніс близько п`яти ударів долонею правої руки в ділянку обличчя ОСОБА_11 . Після цього обвинувачений ОСОБА_7 обхопив руками шию ОСОБА_11 , почав стискати її, придушуючи опір останньої. Злякавшись, ОСОБА_11 припинила чинити активний опір. Тоді обвинувачений ОСОБА_7 розстебнув свій ремінь та опустив штани, використовуючи свою фізичну перевагу, з метою задоволення статевої пристрасті, без добровільної згоди, зняв з ОСОБА_11 її штани та розірвав на ній нижню білизну. Після цього обвинувачений ОСОБА_7 витягнув із штанів свій статевий орган та присів на груди потерпілій, обхватив ногами та притиснув тазом руки останньої до її тулуба. В подальшому взявши за волосся в ділянці потилиці, обвинувачений ОСОБА_7 припідняв голову ОСОБА_11 та намагався вступити з останньою у неприродні статеві зносини оральним способом, однак не зміг у зв`язку із відсутністю ерекції.

В подальшому обвинувачений ОСОБА_7 , використовуючи свою фізичну перевагу, підняв кофту і бюстгальтер ОСОБА_11 та всупереч волі останньої, почав руками торкатись до грудей і геніталій, не проникаючи в тіло. Після цього обвинувачений ОСОБА_7 , висловлюючи погрозу застосування фізичної розправи, висловив незаконну вимогу ОСОБА_11 мастурбувати йому статевий орган, при цьому виражаючись нецензурною лайкою в адресу ОСОБА_11 та стискаючи груди і торкаючись пальцями геніталій ОСОБА_11 . Злякавшись та побоюючись за своє життя та здоров`я, ОСОБА_11 обхопила лівою рукою статевий орган обвинуваченого ОСОБА_7 та почала мастурбувати йому. Однак вказані дії не приносили обвинуваченому ОСОБА_7 задоволення та бажаного результату, у зв`язку з чим, останній ліг ліворуч від ОСОБА_11 та почав самостійно мастурбувати собі статевий орган, досягаючи бажаного результату. В результаті самостійної стимуляції статевого члена обвинувачений ОСОБА_7 зміг еякулювати і частина його сперми потрапила на ліве стегно потерпілій, а частина на землю. Після вказаних насильницьких дій сексуального характеру обвинувачений ОСОБА_7 встав та почав одягатись.

Внаслідок злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження у вигляді травми лівої вушної раковини у виді терфорації (розриву) барабанної перетинки з розвитком запальних змін середніх відділів вуха, які за ступенем тяжкості належать до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я - п. 2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (МОЗ України, Київ, 1995), а також численні синці і садна лівого вуха та «гематоми» його з нішнього слухового ходу, крововилив у білкову оболонку лівого ока, синець лвого плеча, ділянка гіперпігментації шкіри (слід загоєння садна) поперекової ділянки зліва, що поширюється на ліву бокову поверхню грудей, які за ступенем тяжкості, як загалом, так і кожне окремо, належать до легких тілесних ушкоджень - п. 2.3.4 цих «Правил».

Крім того, 24.02.2022 р. Верховною Радою України прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», яким затверджено Указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р. «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 р. строком на 30 діб.

Надалі, 15.03.2022 р. Верховною радою України прийнято Закон України Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким затверджено Указ Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 р. «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», відповідно до якого в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 р., який неодноразово продовжувався, востаннє Законом України від 06.02.2024 р. № № 3564-ІХ продовжено строк дії воєнного стану на 90 діб.

29 березня 2024 року близько 19.40 год. обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи у лісосмузі поблизу ресторану «Пролісок», що знаходиться за адресою: в АДРЕСА_1 , після вчинення сексуального насильства щодо потерпілої ОСОБА_11 , побачив на землі сумку, яка належить ОСОБА_11 . В цей час у обвинуваченого ОСОБА_7 виник злочинний намір, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж).

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, 29 березня 2024 року близько 19.40 год. обвинувачений ОСОБА_7 , діючи умисно, протиправно, переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи і бажаючи настання суспільно - небезпечних наслідків, з метою особистого збагачення, перебуваючи у лісосмузі поблизу ресторану «Пролісок», що знаходиться за адресою: в АДРЕСА_1 , присвічуючи мобільним телефоном, підняв сумку ОСОБА_11 та висипав її вміст на землю. В подальшому, продовжуючи свої злочинні дії та діючи з єдиним умислом, обвинувачений ОСОБА_7 взяв гаманець та вийняв з нього грошові кошти в сумі 500 гривень однією купюрою та висловлюючись нецензурною лайкою в адресу ОСОБА_11 , відкрито викрав їх. В той же час, ОСОБА_11 бачила як обвинувачений ОСОБА_7 взяв грошові кошти в сумі 500 грн, але не робила спроб перешкодити йому, оскільки боялася за своє здоров`я.

Після цього обвинувачений ОСОБА_7 із викраденими грошовим коштами пішов у невідомому напрямку.

Таким чином обвинувачений ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 500 грн.

В апеляції представник потерпілої просить вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання змінити та призначити йому покарання з застосуванням ст.69 КК України за ч.4 ст.186 КК України у виді 5 років позбавлення волі та застосувати положення ст.75 КК України, звільнити його від відбування призначеного судом покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку .

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через суворість.

Просить врахувати особу винного, який є несудимим, характеризується позитивно, щиро розкаявся, визнав вину, заподіянння шкоди у незначному розмірі - 500 грн., а також думку потерпілої, якій відшкодовано матеріальну та моральну шкоду та яка просить його суворо не карати оскільки жодних претензій до нього немає. Окрім того, просив задовольнити клопотання потерпілої про закриття кримінального провадження за ч.1 ст.153 КК України на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України у звязку з її відмовою від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення .

В апеляції захисник обвинуваченого просить поновити строк на подання апеляційної скарги посилаючись на те, що останній день її подання - 29.09.2024 випав на вихідний неділю, тому він подав скаргу у понеділок - наступний за вихідним днем, що передбачено законом, а також змінити вирок щодо його підзахисного у частині призначеного йому покарання у звязку з його невідповідністю особі обвинуваченого та тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень через суворість, зокрема, просить призначити йому покарання за ч.4 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді 5 років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК Україгни звільнити його від відбування призначеного покарання з випробування та встановленням іспитого строку 3 роки з покладенням на обовязків, визначених ст.76 КК України. Також просив задовольнити клопотання потерпілої про закриття кримінального провадження за ч.1 ст.153 КК України на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України у звязку з її відмовою від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення .

Вважає що суд безпідставно не визнав в якості обставини, що помякшує покарання ОСОБА_7 його щире каяття посилаючись на те що його підзахисиний як під час досудовго розсілдування так і під час судового розгляду кримінального провадження надавав критичну оцінку своїм протиправним діям стосовно потерпілої, осудив їх та виявив бажання та вчинив конкретні дії щоб залагодити свою провину, а саме: вибачився перед нею та відшкодував їй заподіяні збитки. Саме таке негативне ставлення ОСОБА_7 до вчинених ним дій, на думку захисника, та бажання виправити ситуацію що склалась, співчуття потерпілій, переконало учасників справи (потерпілу, її представника, прокурора) у щирому каятті з боку ОСОБА_7 .

Зазначає що призначене ОСОБА_7 покарання у виді 7 років є непропорційним посилаючись на рішення ЄСПЛ у справі Скополла проти Італії від 17.09.2009р.

У звязку з наявністю двох обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину: щирого каяття, добровільного відшкодування завданого збитку та усунення шкоди з врахування особи обвинуваченого просить застосувати ст.69 КК України при призначенні йому покарання за ч.4 ст.186 КК України.

Вважає що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства оскільки він є не судимою особою, щиро розкаявся, визнав вину, відшкодував шкоду потерпілій, є особою молодого віку .

Заслухавши суддю-доповідача, потерпілу та її представника, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляції та просили їх задовольнити з викладених у ній мотивів, прокурора , який не заперечив щодо задоволення апеляційної скарги в частині задоволення клопотання потерпілої про закриття кримінального провадження за ч.1 ст.153 КК України на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України у звязку з її відмовою від обвинувачення, в решті вирок суду вважає законним та обгрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляції, а також розглянувши клопотання потерпілої про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст.153 КК України на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України у звязку з її відмовою від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Згідно ч. 4 ст. 26 КПК кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених КПК, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Відповідно п. 7 ч. 1, ч. 7 ст. 284 КПК, кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених КПК, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством. Якщо обставини, передбачені п. 7 ч. 1 цієї статті, виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, зокрема, ч.1 ст. 153 КК (ч. 1 ст. 477 КПК).

Потерпіла ОСОБА_11 подала до апеляційного суду заяву, в якій відмовляється від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення відносно ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 153 КК України та просить скасувати вирок суду першої інстанції і закрити кримінальне провадження на підставі ст.ст. 284, 417 КПК України, повідомляє що наслідки відмови їй зрозумілі.

Положеннями ч. 1 ст. 417 КПК передбачено, що суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу та закриває кримінальне провадження.

Враховуючи те, що потерпіла ОСОБА_11 відмовилася від обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 153 КК, проти задоволення якого не заперечили всі учасники судовго розгляду, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 153 КК України на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, за установлених судом та викладених у вироку обставин, колегія суддів вважає що вони є правильними оскільки ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах в їх сукупності та взаємозв`язку, яким суд дав належну оцінку, визнавши їх належними, допустимими та достатніми, і які у апеляційній скарзі не оспорюються, як і кваліфікація його дій як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану.

При призначенні ОСОБА_7 покарання місцевий суд відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, особу винного, який є несудимим, його вік, сімейний стан та стан здоров`я, відношення обвинуваченого до вчинених кримінальних правопорушень, визнання ним своєї вини у вчиненому, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. До обставин, що пом`якшують покарання, суд відніс добровільне відшкодування завданої шкоди. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, не встановив.

Водночас суд прийшов до переконання про відсутність щирого каяття обвинуваченого у вчиненому, виходячи з того що ОСОБА_7 в судовому засіданні хоча й визнав свою вину у вчиненому, проте, відмовився надати покази на підставі ст. 63 Конституції України, чим не сприяв встановленню істини у справі тому вважав що відсутні підстави для застосування вимог ст.ст.69,75 КК України при призначенні йому покарання.

Однак, колегія суддів з таким висновком не погоджується з огляду на таке.

Згідно з статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За змістом ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного.

Зокрема, колегія суддів вважає що обставинами, які помякшують покарання ОСОБА_7 , окрім добровільного відшкодування ним заподіяної злочином шкоди, є визнання ним вини, яку він беззаперечно визнав у судових засіданнях місцевого та апеляційного суду, а відмова від надання пояснень є його правом, визначеним КПК України, та ставлення до скоєного обвинуваченого, який як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду кримінального провадження надавав критичну оцінку своїм протиправним діям стосовно потерпілої, осудив їх та виявив бажання та вчинив конкретні дії щоб залагодити свою провину, а саме: вибачився перед нею та відшкодував їй заподіяні збитки. Ці обставини, на думку суду апеляційної інстанції з врахуванням ставлення потерпілої до скоєного, яка вибачила ОСОБА_7 , пояснила що не має до нього жодних претензій матеріального чи морального характеру, висловила позицію щодо призначення йому покарання з застосуванням положень ст.ст.75,69 КК України, на думку колегії суддів, істотно знижують ступінь тяжкості скоєного ним правопорушення, з врахуванням того що воєнний стан безпосередньо не перебуває у взаємозвязку з предметом та обєктивної стороною злочину, та з урахуванням особи винного, який є несудимим, дають підстави для застосування ст.69 КК України та призначення ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.4 ст.186 КК України.

Згідно з приписами ст. 75 КК (у відповідній редакції), якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Крім того колегія суддів вважає що наявні підстави і для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, вчинене ОСОБА_7 діяння є одноепізодним, розмір викраденого є незначним, відсутні обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_7 , у вчиненому він розкаявся, є особою молодого віку, не перебуває на обліках у лікарів психіатра, тому приходить до висновку, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства і, що його можливо звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку.

Отже, апеляційні скарги представника потерпілої та захисника обвинуваченого слід задовольнити, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст.153, ч.4 ст.186 КК України - змінити.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представника потерпілої та захисника обвинуваченого задовольнити, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 серпня 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст.153, ч.4 ст.186 КК України - змінити.

Судове рішення про засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст.153 скасувати в звязку з відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення та закрити кримінальне провадження на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України до покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України в виді 5(пяти) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 3(три) роки.

У відповідності до ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: 1) періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; 3)не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Звільнити ОСОБА_7 з-під варти негайно.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді