ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2024 Справа №607/18555/24 Провадження №1-кп/607/1898/2024

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в місті Тернополі в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000143, дані про яке 01 лютого 2024 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернопіль, українця, громадянина України, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, який відбуває покарання у ДУ «Коломийська виправна колонія (№41)», раніше судимого, а саме:

- вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2023 за ч. 1 ст. 309 КК України (справа №607/17399/22) до покарання у виді щтрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.05.2023 покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, призначене за вказаним вироком, замінено на покарання у виді 240 годин громадських робіт);

- вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2023 за ч. 2 ст. 309 КК України (справа № 607/8218/22) до покарання у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік 6 місяців (ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.03.2024 скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, призначене за вказаним вироком та направлено ОСОБА_3 для відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки);

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України,

за участю сторін кримінального провадження: прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_5 , представника потерпілого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

31.01.2024 близько 10 год. 50 хв. ОСОБА_3 перебував на АДРЕСА_2 , де побачив раніше знайомого йому ОСОБА_7 і раніше незнайомого ОСОБА_5 , які рухались йому на зустріч. В ході розмови ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_3 про те, що він направляється у відділення банку, оскільки йому необхідно погасити борг та закрити банківський рахунок, відкритий в АТ КБ «Приватбанк». В цей час, в ОСОБА_3 виник умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_5 шляхом обману (шахрайство).

Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, з корисливих спонукань, 31.01.2024 близько 11 год. 00 хв. ОСОБА_3 , перебуваючи неподалік зупинки громадського транспорту на вул. С. Крушельницької, 1В, м. Тернопіль, запропонував ОСОБА_5 свою допомогу в погашенні боргу та закритті банківського рахунку за допомогою мобільного застосунку «Приват24», не маючи наміру надавати таку допомогу. Будучи обманутим, ОСОБА_5 , не підозрюючи про злочинний намір ОСОБА_3 , добровільно передав йому свій мобільний телефон та надав доступ до мобільного застосунку «Приват24» для здійснення операцій щодо погашення боргу та закриття кредитного банківського рахунку АТ КБ «ПриватБанк». В подальшому, ОСОБА_3 , отримавши доступ до банківського рахунку із грошовими коштами потерпілого, через мобільний застосунок «Приват24», 31.01.2024 о 11 год. 01 хв. здійснив перерахунок грошових коштів в сумі 10000 гривень із банківського рахунку АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 , на банківський рахунок АТ «ПУМБ» № НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_8 . Після чого, на прохання ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , не підозрюючи, що грошові кошти, які надійшли йому на рахунок, отримані злочинним шляхом, перерахував їх на банківський рахунок АТ «Акцент Банк» № НОМЕР_3 .

Надалі, ОСОБА_3 , отримуючи на банківській картці АТ «Акцент Банк» № НОМЕР_3 вищевказані грошові кошти, якими він заволодів шляхом шахрайства, місце вчинення кримінального правопорушення залишив, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_5 майнової шкоди на загальну суму 10000 гривень.

За таких обставин, ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, тобто у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайстві).

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, визнав повністю та підтвердив зазначені в обвинувальному акті обставини його вчинення. Показав, що 31.01.2024 близько 10 год. 50 хв., перебуваючи на території мікрорайону «Новий Світ» в м. Тернопіль, побачив свого знайомого ОСОБА_7 та незнайомого ОСОБА_5 , який повідомив, що направляється у відділення банку з метою погасити борг та закрити банківський рахунок, відкритий в АТ КБ «Приватбанк». Після цього він запропонував ОСОБА_5 свою допомогу у закритті банківського рахунку та за допомогою мобільного застосунку «Приват24» з мобільного телефону ОСОБА_5 здійснив переказ грошових коштів в розмірі 10000 гривень з рахунку ОСОБА_5 на банківський рахунок, який належить ОСОБА_8 , після чого зазначені кошти були перераховані на банківський рахунок, відкритий в АТ «Акцент Банк», якими ОСОБА_3 розпорядився на власний розсуд. В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 зазначив про каяття та просив суворо його не карати.

Потерпілий ОСОБА_5 у судових дебатах зазначив, що завдана кримінальним правопорушенням шкода йому не відшкодована, просив призначити обвинуваченому ОСОБА_3 суворе покарання та зобов`язати останнього виплатити йому завдану кримінальним правопорушенням матеріальну шкоду у сумі 10000 гривень, а також моральну шкоду у такому ж розмірі.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, провів судовий розгляд даного провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого ОСОБА_3 та дослідженням даних, які характеризують особу обвинуваченого, а також стосуються речових доказів. При цьому суд з`ясував правильність розуміння учасниками судового процесу змісту цих обставин, з`ясував чи немає сумнівів в добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Таким чином, допитавши обвинуваченого ОСОБА_3 та дослідивши документи, що характеризують особу обвинуваченого, а також стосуються речових доказів, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, при викладених в обвинувальному акті обставинах, доведена повністю та кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство).

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд виходить із того, що відповідно до статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З урахуванням наведених положень законодавства, при призначенні покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, яке згідно з ч. 2 ст. 12 КК України класифікується як кримінальний проступок.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України при призначенні покарання обвинуваченому суд може визнати щире каяття обставиною, яка його пом`якшує.

При цьому суд враховує, що щирим каяттям є відверта негативна оцінка винним своєї кримінально караної поведінки, а отже характеризує поведінку винної особи після вчинення злочину суто з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, характеризується тим, що суб`єкт справді засуджує свій вчинок та визнає його антисуспільний характер, про що мають свідчити й об`єктивні дані про зміни в ціннісних пріоритетах та способі життя. Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Такий правовий висновок щодо щирого каяття як обставини, яка пом`якшує покарання, викладено у Постанові колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к та Постанові ВС від 12.10.2022 у справі №557/970/21.

У даному випадку судом не було встановлено щирого каяття обвинуваченого ОСОБА_3 , яке слід відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності, оскільки обвинувачений хоча і визнав повністю свою вину у вчиненому, втім до свого затримання завданої кримінальним правопорушенням шкоди потерпілому не відшкодував навіть частково, що не свідчить про бажання обвинуваченого виправити ситуацію, яка склалась та стати на шлях виправлення.

У зв`язку із викладеним, суд не знаходить підстав для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_3 .

За наведеного, обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , згідно зі ст. ст. 66, 67 КК України, судом не встановлено.

Також при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує особу винного, який раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, а також те, що він не перебуває на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога.

Окремо суд враховує й позицію щодо покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , висловлену потерпілим ОСОБА_5 у судовому засіданні, яка хоча і не є вирішальною та не має переважного значення при прийнятті рішення щодо покарання у кримінальному провадженні, яке здійснюється у формі публічного обвинувачення, втім не може бути залишена без належної уваги та оцінки і безумовно підлягає врахуванню в сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 65 КК України.

З огляду на викладене, та виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації та приймаючи до уваги, що покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу, суд у даному конкретному випадку вважає за можливе призначити ОСОБА_3 покарання у виді обмеження волі на строк, передбачений санкцією ч. 1 ст. 190 КК України.

При цьому підстав для застосування положень ч. 1 ст. 69 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд не вбачає, у зв`язку з відсутністю передумов за яких, норми, передбачені даною частиною статті можуть бути застосовані.

Підстав для призначення ОСОБА_3 інших, передбачених санкцією ч. 1 ст. 190 КК України покарань у виді штрафу, громадських чи виправних робіт, або пробаційного нагляду, суд також не знаходить, оскільки вважає їх такими, що не сприятимуть меті покарання та не призведуть до виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень. Обмежень, визначених положеннями ч. 3 ст. 61 КК України, які б унеможливлювали застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_3 покарання у виді обмеження волі судом не встановлено.

На думку суду, таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень та відповідатиме принципам гуманності, справедливості, не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечує співрозмірність діяння та кари, відповідає таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Також, судом встановлено, що вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2023 (справа №607/17399/22), ОСОБА_3 був засуджений за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень, яке ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.05.2023 було замінено на покарання у виді 240 годин громадських робіт.

Крім того, вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2023 (справа №607/8218/22), ОСОБА_3 був засуджений за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на строк 1 рік 6 місяців. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.03.2024 ОСОБА_3 скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, призначене за вказаним вироком та направлено останнього для відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Окрім цього, ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.10.2024, ОСОБА_3 призначено остаточне покарання за вироками Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2023 у справах №607/17399/22 та №607/8218/22, із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2023 (справа №607/17399/22) у виді штрафу та заміненого ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.05.2023 на громадські роботи строком 240 годин (що відповідає 30 дням позбавлення волі) більш суворим, призначеним вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2023 (справа №607/8218/22) у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Згідно з відомостями довідки № 28-16072024/61017 від 17.07.2024, ОСОБА_3 відбуває покарання у виді позбавлення волі, призначене вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2023 (справа №607/8218/22) з 16.04.2024. Таким чином, на момент ухвалення даного вироку, тобто станом на 10.10.2024, ОСОБА_3 відбув частину покарання, призначеного вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2023, а саме 5 місяців 24 дні. Відтак, невідбута частина покарання, згідно з вказаним вироком, становить 1 рік 6 місяців 6 днів.

За правилами ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

У відповідності до позиції Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеній у постанові від 12.10.2022 у справі №577/970/21, положення зазначеної у попередньому абзаці норми є імперативними приписами, обов`язковими для застосування у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення.

Отже, із урахуванням того, що кримінальне правопорушення, за яким обвинувачений ОСОБА_3 притягається до кримінальної відповідальності (за вказаним вироком) було вчинено ним 31.01.2024, тобто під час іспитового строку, встановленого йому вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2023 (справа №607/8218/22), остаточне покарання ОСОБА_3 слід призначити за правилами ч. 3 ст. 78, ч. 1 ст. 71 КК України, частково приєднавши до призначеного покарання за даним вироком невідбуту частину покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2023 (справа №607/8218/22) у виді 1 року 3 місяців позбавлення волі.

При призначенні обвинуваченому покарання суд також враховує положення ч. 4 ст. 71 КК України, згідно з якими остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Отже, з урахуванням викладеного, та беручи до уваги правила складання покарань, визначені положеннями п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, відповідно до яких при складанні покарань за сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі, обвинуваченому ОСОБА_3 остаточно до відбування слід призначити покарання у виді 2 років 3 місяців позбавлення волі.

Приймаючи рішення про порядок відбування обвинуваченим ОСОБА_3 призначеного покарання суд враховує, що положення ч. 1 ст. 75 КК України наділяють суд дискреційними повноваженнями, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання, зокрема у виді обмеження волі, належним чином врахувавши характер вчиненого злочину, відомості про особу винного та інші обставин кримінального провадження, визначити чи можливе виправлення засудженого без відбування покарання та за наслідком цього прийняти рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Водночас, суд не знаходить у даному випадку підстав для звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання та призначення йому іспитового строку, з огляду на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в абз. 4 п. 10 постанови № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими виходячи зі змісту ч. 3 ст. 78 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст. 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків, на підставі ст. 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Враховуючи викладене, суд констатує, що призначене покарання обвинувачений ОСОБА_3 має відбувати реально, оскільки нове кримінальне правопорушення у даному кримінальному провадженні він вчинив під час іспитового строку, відтак підстав для його звільнення від відбування покарання на підставі ч. 1 ст. 75 КК України, немає.

За змістом статей 369, 374 КПК України у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначається рішення щодо заходів забезпечення, в тому числі запобіжних заходів до набрання вироком законної сили, та мотиви його ухвалення.

При цьому, враховуючи, що ОСОБА_3 на даний час відбуває призначене йому вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2023 (справа №607/8218/22) покарання у виді позбавлення волі, у зв`язку із чим перебуває у ДУ «Коломийська виправна колонія (№41)», суд не знаходить підстав для застосування щодо ОСОБА_3 запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Питання щодо майна, на яке накладено арешт у межах даного кримінального провадження, слід вирішити у відповідності до вимог ч. 4 ст. 174 КПК України.

Також слід зазначити, що відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 56 КПК України протягом кримінального провадження потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

З наведеного вбачається, що нормами кримінального процесуального закону чітко визначено порядок реалізації потерпілим права на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди шляхом пред`явлення цивільного позову до обвинуваченого, який у даному кримінальному провадженні потерпілим у передбаченому законом порядку та строк пред`явлено не було, у зв`язку з чим висловлена під час судових дебатів потерпілим вимога про стягнення з обвинуваченого завданої кримінальним правопорушенням матеріальної та моральної шкоди вирішенню не підлягає.

Поряд з цим, вказане не позбавляє потерпілого можливості звернутися до суду з цивільним позовом про відшкодування заподіяної внаслідок кримінального правопорушення шкоди в порядку цивільного судочинства.

Судом також встановлено, що у даному кримінальному провадженні процесуальних витрат у тому числі на залучення експерта немає.

Долю речового доказу у даному кримінальному провадженні слід вирішити в порядку ч. 9 ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 100, 174, 336, 349, 368, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.03.2023 (справа №607/8218/22) у виді 1 (одного) року 3 (трьох) місяців позбавлення волі та з урахуванням п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, призначити ОСОБА_3 , за сукупністю вироків, остаточне покарання у виді 2 (двох) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту ухвалення даного вироку, тобто з 10.10.2024.

На підставі ч. 4 ст. 174 КПК України, після набрання вироком законної сили, скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.04.2024 у справі №607/8822/24 на банківську картку АТ «АКЦЕНТ БАНК» № НОМЕР_3 , яка поміщена у сейф упакування WAR1176318.

На підставі ч. 9 ст. 100 КПК України, після набрання вироком законної сили, речовий доказ: банківську картку АТ «АКЦЕНТ БАНК» № НОМЕР_3 , яка зберігається при матеріалах судового провадження залишити при матеріалах даного судового провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, в той же строк, з моменту вручення йому копії вироку.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддяОСОБА_1