У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу начальника Первомайського відділу Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 серпня 2024 року, якою щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в АДРЕСА_1 , громадянин України, із середньо-спеціальною освітою, не одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей, не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , військовослужбовець, який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за мобілізацією на посаді старшого водія 1 відділення охорони взводу охорони 1 роти охорони військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший матрос»,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

відмовлено в задоволенні клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Постановлено зобов`язати ОСОБА_6 прибувати до органів досудового слідства та прокурора у разі виклику згідно із вимогами чинного КПК.

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

підозрюваний ОСОБА_6

захисник ОСОБА_8

(в режимі відео-конференції з приміщення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області

В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги прокурора.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову, якою застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах строків досудового розслідування до 23.09.2024 року.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Постановлено зобов`язати ОСОБА_6 прибувати до органів досудового слідства та прокурора у разі виклику згідно із вимогами чинного КПК.

Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора.

Зазначає, що слідчий суддя дійшов помилкового висновку про відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Звертає увагу, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та відповідно до ч.7 ст.176 КПК України до нього можливо застосовувати виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вважає, що під час досудового розслідування встановлено реальні ризики того, що підозрюваний у разі не застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному проваджені та вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Під час розгляду клопотання слідчого про обрання відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу, слідчим суддею встановлені наступні обставини.

За версією органу досудового розслідування, 23 липня 2024 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру в тому, що старший матрос ОСОБА_6 07.11.2022 о 21.00 годині, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді старшого водія відділення охорони взводу охорони 1 роти охорони військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, у порушення вимог ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. 1, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», самовільно залишив місце служби - тимчасове місце дислокації особового складу військової частини НОМЕР_1 , що знаходилось в районі виконання бойових завдань в АДРЕСА_4 , та незаконно перебував поза його межами, проводячи час на власний розсуд, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце служби до 10 год. 00 хв. 18.06.2024.

23.07.2024 року в даному провадженні ОСОБА_6 , повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч 5 ст.407 КК України.

Слідчий звернувся до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_6 , в обґрунтування клопотання зазначив, про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 , кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та про наявність ризиків, передбачених п.1,3,4, 5 ч. 1 ст.177 КПК України.

Відмовляючи в задоволенні клопотання слідчого, слідчий суддя зазначив, що у даному провадженні доведено лише обставини, передбачені п.1 ч.1 ст.194 КПК України, а саме обґрунтованість підозри, разом з тим не доведено наявність ризиків, як і не можливість застосування іншого запобіжного заходу, а тому вважав за необхідне зобов`язати ОСОБА_6 прибувати до органів досудового слідства та прокурора у разі виклику згідно із вимогами чинного КПК.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Крім того, слід зазначити, що ст. 184 КПК України вимагає від сторони обвинувачення в клопотанні про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зазначити не лише наявні ризики, а також вказати обставини, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку що запобігти їм в змозі цей вид запобіжного заходу.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, за версією органу досудового розслідування, 23 липня 2024 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру в тому, що старший матрос ОСОБА_6 07.11.2022 о 21.00 годині, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді старшого водія відділення охорони взводу охорони 1 роти охорони військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, у порушення вимог ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. 1, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», самовільно залишив місце служби - тимчасове місце дислокації особового складу військової частини НОМЕР_1 , що знаходилось в районі виконання бойових завдань в АДРЕСА_4 , та незаконно перебував поза його межами, проводячи час на власний розсуд, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце служби до 10 год. 00 хв. 18.06.2024.

23.07.2024 року в даному провадженні ОСОБА_6 , повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч 5 ст.407 КК України.

Разом з тим, як вбачається з клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 слідчим не наведено виключних обставин і не надано доказів, які б давали підстави для тримання підозрюваного під вартою. Сама лише тяжкість кримінального правопорушення, у відповідності до практики Європейського суду з прав людини, не може бути підставою для запобіжного ув`язнення особи.

Згідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

Надані суду матеріали кримінального провадження на даний час містять відомості, які свідчать про обґрунтованість підозри ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України.

Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважать, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали слідчий суддя дотримався вимог закону та обґрунтовано зазначив, що у даному провадженні доведено лише обставини, передбачені п.1 ч.1 ст.194 КПК України, а саме обґрунтованість підозри, разом з тим не підтверджено ризики передбачені ч.1 ст.177 КПК України, як і не можливість застосування іншого запобіжного заходу. З урахуванням того, що з моменту повідомлення ОСОБА_6 про підозру за ч.5 ст.407 КК України, а саме з 23.07.2024 року, відсутні докази про те, що він ухилявся від слідства чи намагався ухилитися. Затриманим в порядку ст.208 КПК України він не був. До слідчого судді підозрюваний прибув самостійно, приводів відносно нього не застосовувалося.

Також, не підтверджено й ризик вчинення підозрюваним інших кримінальних правопорушень, оскільки відповідно до вимоги про судимості ОСОБА_6 не судимий, про підозру у вчиненні інших правопорушень йому не повідомлено, відсутні й належні докази того, що відносно нього в суді вже перебуває інше кримінальне провадження, про що не вказано у вимозі про судимість. Окрім того відсутні докази про те, що в будь-якому іншому провадженні ОСОБА_6 застосувалися запобіжні заходи.

Крім того, не підтверджено ризик впливу підозрюваного на свідків, оскільки підозрюваний з вказаними особами не спілкувався, вказав, що свідків він не знає, та доказів про можливий вплив на них сторона обвинувачення не надала. Окрім того ці свідки є військовослужбовцями із керівного складу військової частини за місцем проходження служби підозрюваного, яка розташована взагалі в Одеській області.

Також, відсутні й докази можливого перешкоджання підозрюваним провадженню іншим чином, так як ОСОБА_6 навпаки надав визнавальні покази на стадії слідства.

Апеляційний суд звертає увагу, що сама по собі тяжкість покарання, що може загрожувати підозрюваному, у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, не може бути підставою для визначення найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки за таких умов при відсутності необхідних даних щодо того, що забезпечення належної процесуальної поведінки особи можливе лише при застосуванні тримання під вартою, порушуватиметься загальна засада кримінального провадження презумпція невинуватості (ст. 17 КПК України), за якою поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. За такого, застосування найбільш суворого запобіжного заходу лише з підстав тяжкості інкримінованого злочину за наявності фактів, які підтверджують належну поведінку підозрюваного в період, коли до нього не був застосований запобіжний захід, буде необґрунтованим та таким, що суперечить вимогам закону.

Конституційний Суд України неодноразово вказував, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи (Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, рішення від 25 червня 2019 року №3-68/2018).

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі „Корнійчук проти України" від 30 січня 2018 року наголошено, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами влади; обов`язок посадової особи, яка відправляє правосуддя, надавати відповідні та достатні підстави затримання на додаток до наявності обґрунтованої підозри (§ 57).

Апеляційний суд, враховує вимоги ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, зокрема, справу «Комарова проти України» від 16 травня 2013 року, «Калашников проти Росії» від 15 липня 2002 року, в яких Європейським судом з прав людини викладено принципи, що їх дотримується суд при вирішенні питань щодо застосування тримання під вартою, а саме: тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги прокурора щодо незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді є безпідставними.

Апеляційний суд вважає ухвалу слідчого судді законною і обґрунтованою, а відтак не вбачає підстав для її скасування, у зв`язку з чим, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу начальника Первомайського відділу Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 серпня 2024 року, щодо ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді