БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/845/24
Провадження № 1-кп/730/67/2024
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2024 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борзна кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000056 від 21.05.2024 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Борзна, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, працюючого трактористом-машиністом (механізатором) у СТОВ «Дружба-Нова», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 4 ст. 358; ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що 21.05.2024 року близько 08:50 години в м. Борзна Ніжинського району Чернігівської області працівниками поліції було зупинено трактор ТІ50, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , який, виконуючи законну вимогу поліцейського щодо надання йому посвідчення тракториста-машиніста, достовірно знаючи, що бланк посвідчення з серійним номером НОМЕР_2 від 31.03.2017 року на його ім`я є підробленим, усвідомлюючи свої протиправні дії, вважаючи, що правоохоронці не запідозрять його у використанні завідомо підробленого документа, надав їм для перевірки вказане посвідчення тракториста-машиніста, тобто використав його. Згідно висновку судової технічної експертизи документа № СЕ-19/125- 24/6552-ДД від 23.05.2024 року, посвідчення з серійним номером НОМЕР_2 від 31.03.2017 не відповідає встановленому зразку аналогічного бланка посвідчення тракториста-машиніста, що перебуває в офіційному обігу на території України.

Вказаних висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (постанова ККС ВС від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК України).

У судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, надав показання, підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема, в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому.

Так, останній пояснив, що він працював на сміттєвозі, його батьки захворіли, він вирішив переїхати з села до м. Києва у пошуках роботи. У місті Києві у нього одразу викрали портмоне з грошима та документами. Серед документів було і його офіційне посвідчення водія. Він зрозумів, що для роботи йому терміново необхідно виготовити нове посвідчення. З метою отримання такого посвідчення, він зайшов в мережу Інтернет та знайшов номер телефону, за яким йому пообіцяли, що зможуть за винагороду виготовити посвідчення водія на його ім`я. Домовившись про таку послугу, він при зустрічі надав незнайомій особі персональні дані про себе та власне фотозображення. У подальшому йому надіслали Новою поштою нове посвідчення водія, а він сплатив за це 3000 гривень. Новим посвідченням користувався довгий термін, при перевірці питань щодо нього не виникало. У травні 2024 року у м. Борзна його трактор зупинила поліція та виявила, що посвідчення підроблене, що він й не приховував. Посвідчення забрали, викликали до слідчого.

На додаткові запитання прокурора та суду обвинувачений зазначив, що підроблене посвідчення оформив ще у 2017 році, оформляла його невідома для нього особа. Цю особу обвинувачений знайшов сам за допомогою мережі Інтернет. З даною особою він зв`язався телефоном та погодив з нею умови виготовлення посвідчення. Потім, при зустрічі, вже надав цій особі документи, які були необхідні для виготовлення такого посвідчення. Загалом, посвідчення водія в нього було, але його вкрали. У старому посвідчені були відкриті певні категорії, але на водіння трактора у нього права не було, відповідна категорія офіційно не відкривалася. Коли замовляв посвідчення у незнайомої людини, розумів, що таке посвідчення буде підроблене, оскільки знав, що офіційно процедура отримання такого посвідчення інша. Вирішив підробити посвідчення водія, оскільки терміново потрібна була робота, а процедура офіційна досить довга. Коли зупинила поліція, добровільно все розказав, не приховував, що посвідчення підроблене. Вину у скоєному визнає, кається, розуміє, що вчинив неправильно, на сьогоднішній день вже подав офіційні документи на отримання посвідчення водія у встановленому законом порядку.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що ним у складі екіпажу поліції було зупинено трактор під керуванням ОСОБА_4 . У процесі перевірки посвідчення водія з`ясувалося, що останнє містить ознаки підробки, а по базі воно не проходило взагалі. На місце зупинки ТЗ було викликано СОГ. Всі подальші дії з обвинуваченим проводила СОГ, особисто він обвинуваченого не опитував.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що під час патрулювання вулиць було зупинено трактор, яким керував ОСОБА_4 . Під час перевірки документів виникла підозра у справжності посвідчення водія. Викликали СОГ, яка вже й проводила усі подальші дії з обвинуваченим.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожен окремо, показали, що вони були запрошені працівниками поліції, як поняті, при вилученні у обвинуваченого посвідчення водія. Останній все добровільно видав, було складено відповідний протокол, який усі підписали, будь-яких зауважень від учасників, а також від обвинуваченого, не надходило.

З досліджених судом у порядку ст. 358 КПК України у судовому засіданні документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо у ракурсі із отриманими висновками, тобто докладними описами проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, які суд дослідив у порядку параграфу 3 Глави 28 Розділу ІV КПК України, судовим розглядом встановлено наступне.

Згідно витягів з єдиного державного реєстру досудових розслідувань, убачається, що відповідні відомості до останніх були внесені 21.05.2024 року, а саме, що було зупинено водія, який надав для перевірки посвідчення тракториста-машиніста з ознаками підробки.

Згідно протоколу огляду місця події від 21.05.2024 року та фотоілюстрації до нього, (а.п. 27-29), місцем події є АДРЕСА_3 , де було оглянуто посвідчення тракториста-машиніста з серійним номером НОМЕР_2 від 31.03.2017 року на ім`я ОСОБА_4 в ході огляду виникли сумніви у його дійсності. Вказаним протоколом посвідчення було вилучено.

Згідно висновку судової технічної експертизи документа № СЕ-19/125- 24/6552-ДД від 23.05.2024 року, посвідчення тракториста-машиніста серії НОМЕР_2 , видане на ім`я ОСОБА_4 , не відповідає встановленому зразку аналогічного бланка посвідчення тракториста-машиніста, що перебуває в офіційному обігу на території України. Посвідчення тракториста-машиніста серії НОМЕР_2 , видане на ім`я ОСОБА_4 , не відповідає зразку за розмірами сторін, способами друку та спеціальними елементами захисту. Посвідчення тракториста-машиніста серії НОМЕР_2 , видане на ім`я ОСОБА_4 виконано: фонова захисна сітка, графічні зображення та текстова інформація, серія, зображення символу «№» та цифри номера, реквізити підприємства-виробника за допомогою струменевого способу друку, отриманого за допомогою знакодрукуючого пристрою, за типом струменевого принтера; персональні дані за допомогою електрофотографічного способу друку, отриманого за допомогою знакодрукуючого пристрою, за типом лазерного принтера (а.п. 25-45).

Ухвалою слідчого судді Борзнянського районного суду Чернігівської області від 22.05.2024 року на вказане посвідчення було накладено арешт (а.п. 50), яке було визнано постановою слідчого речовим доказом у справі (а.п. 44).

З урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини, визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження.

При кваліфікації дій обвинуваченого Суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Так, як відповідно до примітки ст. 358 КК України під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Відповідно до Положення «Про порядок видачі посвідчень тракториста-машиніста», що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 1994 р. № 217, до керування машинами допускаються особи, які мають посвідчення тракториста-машиніста (надалі - посвідчення) на право керування машинами відповідних категорій. Посвідчення видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, встановленому МОЗ, а також здобула професійну (професійно-технічну) освіту відповідно до освітньої програми за професіями, що передбачають отримання навичок керування машинами тих категорій, які заявлені на отримання посвідчення, та склала теоретичний і практичний іспити екзаменаційній комісії територіального органу Держпродспоживслужби. Відомості про видачу посвідчення протягом трьох днів вносяться до Єдиного реєстру для ведення автоматизованого обліку тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів, держателем якого є Держпродспоживслужба. Документом, що засвідчує проходження професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації та одержання (підвищення) робітничої кваліфікації, є диплом кваліфікованого робітника або свідоцтво про присвоєння (підвищення) робітничої кваліфікації. Приймання теоретичних і практичних іспитів здійснюється екзаменаційною комісією територіального органу Держпродспоживслужби. Посвідчення заповнюються з використанням комп`ютерної техніки, підписуються головою екзаменаційної комісії та завіряються печаткою відповідного територіального органу Держпродспоживслужби.

У відповідності до постанови КМУ від 25 листопада 2009 р. № 1259 « Деякі питання видачі посвідчень тракториста-машиніста», бланки посвідчення, виготовляються централізовано на замовлення Держпродспоживслужби розміром 105 x 140 міліметрів із цупкого світлого паперу з кольоровою сіткою. Бланки нумеруються друкарським способом. Серія посвідчення складається з двох великих літер українського алфавіту, які мають відповідники у латинському алфавіті. Номер посвідчення шестизначний. Текст, виділений курсивом, не друкується. Заповнене посвідчення покривається ламінатом.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 358 КК України, оскільки він вчинив використання завідомо підробленого документа.

У даному провадженні суд провів розгляд виключно в межах пред`явленого обвинувачення прокурором.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено, а також це б порушувало б права обвинуваченого.

Однак, у даному провадженні судом встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_4 інкримінувалося вчинення ще таких дій.

Як зазначено в обвинувальному акті, ОСОБА_4 за невстановлених у ході дізнання обставин, але не пізніше 31.03.2017 року, діючи умисно, за попередньою змовою з невстановленою дізнанням особою, з метою незаконного отримання права керування транспортними засобами, виконуючи роль пособника, надав вказаній невстановленій особі персональні дані про себе та власне фотозображення, за допомогою яких вказана невстановлена особа за невстановлених дізнанням обставин, але не пізніше 31.03.2017 року, виготовила на ім`я ОСОБА_4 та передала останньому посвідчення тракториста-машиніста НОМЕР_2 від 31.03.2017 року.

Вказані дії обвинуваченого кваліфіковано органом досудового розслідування, та підтримано прокурором у судовому засіданні, за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України, тобто як пособництво підроблення посвідчення, яке видається установою, яка має право видавати такі документи і який надає права з метою використання його іншою особою.

Однак, з такою кваліфікацією суд погодитися не може та вважає, що вказані дії охоплюються складом кримінального правопорушення, що передбачений ч. 3 ст. 358 КК України, яка передбачає відповідальність за дії передбачені частинами першою та другою ст. 358 КК, що вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб, тобто складом, що є більш тяжким, аніж пропонує орган обвинувачення.

На думку суду, штучно кваліфікуючи дії обвинуваченого за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК, сторона обвинувачення фактично укрила більш тяжке кримінальне правопорушення, що передбачене ч. 3 ст. 358 КК України.

Обмірковуючи кваліфікацію вчиненого обвинуваченим діяння, суд виходить з того, що сторона обвинувачення прямо в обвинувальному акті зазначає, що злочин ОСОБА_4 було вчинено за попередньою змовою.

Положення статті 28 КК України передбачають, що кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь - означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Як випливає із ч. 2 ст. 28 КК України, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо).

Така домовленість може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці.

При цьому можливий технічний розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль.

Аналізуючи виникли правовідносини, суд також звертається до практики Верховного Суду, який надавав оцінку вчинення аналогічних дій у схожих ситуаціях.

Так, Верховний Суд неодноразово вже висловлював свою думку щодо умов, за яких кримінальне правопорушення вчиняється за попередньою змовою групою осіб.

Наприклад, у постанові від 10 грудня 2020 року у справі № 464/710/18, Верховний Суд зазначив, що домовленість про спільне вчинення кримінального правопорушення не обов`язково має відбуватися в усній чи письмовій формі, а визначається і за допомогою конклюдентних дій - поведінки, що свідчить про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети. ККС ВС вказав, що положеннями ч. 2 ст. 28 КК України встановлено, що кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення. При цьому домовленість про спільне вчинення кримінального правопорушення заздалегідь означає наявність згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивного боку.

За пред`явленим обвинуваченням, ОСОБА_4 попередньо домовився з невстановленою особою про спільне вчинення злочину (причому, будучи ініціатором вчинення злочину), також останні обговорили ролі кожного для досягнення єдиної злочинної мети - виготовлення посвідчення.

Безумовно слід звернути увагу й на постанову Верховного Суду від 16 жовтня 2023 року у справі № 673/354/22, де Верховний Суд також досліджував правовідносини, які є близькими до цієї справи.

Так, у вказаній справі було встановлено, що вироком місцевого суду особу було засуджено за ч. 5 ст. 27; ч. 1 ст. 358; ч. 4 ст. 358 КК України до остаточного покарання у виді штрафу.

Вироком апеляційного суду, за апеляційною скаргою прокурора скасовано вирок місцевого суду в частині кваліфікації дій за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України та ухвалено новий вирок, яким особу визнано винним за ч. 3 ст. 358 КК України. У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

Згідно з вироком апеляційного суду, особу було визнано винуватою та засуджено за те, що вона, перебуваючи за місцем свого проживання, з метою незаконного набуття права на керування транспортними засобами категорії "В" по телефону зв`язалася із невстановленою слідством особою, контактні дані якої відшукала за допомогою мережі Інтернет за відповідним оголошенням щодо сприяння у виготовленні підроблених документів, надала свої анкетні дані, які необхідно було зазначити при підробленні документу, а також, використовуючи можливості мобільного телефону, переслала свою фотокартку, зразок свого підпису й за винагороду у розмірі 5 500 грн. домовилася щодо спільного виготовлення підробленого посвідчення водія. Після цього невстановленою слідством особою поштовим переказом ТОВ "Нова Пошта" підроблене посвідчення, незаконно виготовлене на ім`я особи, було відправлене на поштове відділення, яке особа отримала для подальшого використання.

У касаційній скарзі засуджений не погодився із вироком апеляційного суду в частині кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 358 КК України. Зазначив про відсутність достатніх доказів його винуватості у вчиненні злочину за попередньою змовою групою осіб. Посилався на відсутність у нього умислу на підроблення посвідчення водія, відсутність попередньої домовленості з іншою особою й відсутність в його діях об`єктивної сторони цього злочину, а тому касаційний суд досліджував це питання саме у даному ракурсі.

Як зазначив Верховний Суд, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про винуватість особи у вчиненні інкримінованих злочинів, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Щодо доводів про відсутність попередньої змови із невстановленою слідством особою про підроблення офіційного документа, то колегія суддів зазначила наступне.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження, особа за допомогою мережі Інтернет відшукала контактні дані невстановленої особи щодо сприяння у виготовленні підробленого документу. Вони узгодили зміст виконуваних функцій кожного, обговорили деталі виготовлення посвідчення водія та суму винагороди. При цьому, особа надала невстановленій слідством особі необхідні документи та фотокартку, а невстановлена слідством особа внесла персональні дані особи в бланк посвідчення водія, направила підроблене посвідчення водія за допомогою ТОВ "Нова Пошта", де особа, отримавши підроблене посвідчення водія, перерахувала вказаній особі оплату. Тобто, дії як особи, так і невстановленої слідством особи, були охоплені спільним умислом на виготовлення підробленого офіційного документу, з розподілом функцій. А тому, не вбачаються обґрунтованими доводи засудженого про відсутність у нього умислу на підроблення посвідчення водія й об`єктивної сторони цього кримінального правопорушення.

З об`єктивної сторони злочин, передбачений ч. 1 ст. 358 КК України, виражається в таких альтернативних діях: а) підроблення посвідчення або іншого офіційного документа; б) збут підробленого офіційного документа; в) виготовлення підроблених печатки, штампа чи бланка підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, а так само інших офіційних печатки, штампа чи бланка; г) збут підроблених печатки, штампа чи бланка.

Підроблення посвідчення або іншого офіційного документа - це: а) повне виготовлення фальшивого документа, схожого на справжній; б) внесення у справжній з точки зору форми документ неправдивих відомостей; в) зміна змісту або характеру документа шляхом механічних маніпуляцій; г) підроблення відбитків штампа, печатки як необхідного реквізиту документа. Злочин вважається закінченим з моменту вчинення хоча б однієї із зазначених у диспозиції ч. 1 ст. 358 КК України дій.

Як акцентував Верховний Суд, особа надала невстановленій слідством особі свої анкетні дані, відповідні документи, тобто виконала частину об`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 358 КК України, а тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що особа вчинила злочин, передбачений ч. 3 ст. 358 КК України, а саме підроблення документу, який видається установою, яка має право видавати такий документ, який надає право, з метою використання його підроблювачем, вчинений за попередньою змовою групою осіб, з чим погодилася колегія суддів Верховного Суду.

Також, аналогічні правовідносини Верховний Суд досліджував й у постанові від 30 листопада 2023 року у справі № 673/930/21.

У цій справі, вироком місцевого суду особу засуджено за ч. 3 ст. 358; ч. 4 ст. 358 КК України до остаточного покарання у виді обмеження волі, із застосуванням ст. 75 КК України.

Ухвалою апеляційного суду від апеляційну скаргу обвинуваченого залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.

Судами встановлено, що у 2021 році особа, достовірно знаючи, що посвідчення водія є офіційним документом, …. з метою створення видимості наявності у нього посвідчення водія

та, відповідно із цим, права на керування транспортними засобами категорії «В» та «С», вирішив підробити посвідчення водія для подальшого його використання. Реалізуючи свої злочинні наміри, особа по телефону зв`язалася із невстановленою досудовим розслідуванням особою, контактні дані якої відшукав за допомогою мережі Інтернет, та за винагороду у розмірі 7000 гривень домовився із нею щодо спільного виготовлення підробленого посвідчення водія. Надалі, особа, діючи умисно, за попередньою змовою із вказаною особою, безпосередньо виконав частину об`єктивної сторони кримінально-караного діяння, пов`язаного із підробленням офіційних документів, повідомивши їй свої анкетні дані, які необхідно було зазначити при підробленні документу, а також надав фотокартку та зразок підпису. У свою чергу, невстановленою особою, у невстановлений час та у невстановленому місці, виконано іншу частину об`єктивної сторони кримінально-караного діяння, пов`язаного із підробленням офіційних документів, а саме: за допомогою друкуючого пристрою зі термосублімаційним способом нанесення зображення, із використанням отриманої від особи інформації, виготовлено бланк офіційного документа - посвідчення водія, яке не відповідає встановленому зразку, а також внесено до нього завідомо неправдиві відомості. В подальшому вказане посвідчення особа отримала у відділенні «Нової Пошти». Як далі встановлено судами, під час керування особу було зупинено та виявлено ознаки підробки посвідчення.

У касаційній скарзі захисник особи поставив питання про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, яке захисник убачав в хибній кваліфікації вчиненого діяння за ч. 3 ст. 358 КК України. Вказував, що вину її підзахисного у вчиненні цього кримінального правопорушення не доведено поза розумним сумнівом, зокрема що стосується виготовлення підробленого документу за попередньою змовою групою осіб.

Відкидаючи доводи сторони захисту та залишаючи судові рішення без зміни, Верховний Суд зазначив таке. Що стосується вчинення такого правопорушення за попередньою змовою групою осіб, то слід вказати, що воно визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб, які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення. При цьому така домовленість повинна стосуватися спільності вчинення кримінального правопорушення (узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо) та може відбутися у будь-якій формі. Учасники вчинення кримінального правопорушення такою групою діють як співвиконавці. Зокрема, можливий технічний розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль. За встановлених судом обставин вбачається, що характер дій особи був спрямований саме на підробку офіційного документа - посвідчення водія для подальшого його використання з метою створення видимості наявності у нього посвідчення водія. Оскільки, особа достовірно знала про відсутність у нього відповідного права, а також про регламентований чинним законодавством порядок видачі посвідчення водія, але при цьому, реалізуючи свої злочинні наміри, зв`язався із невстановленою досудовим розслідуванням особою, контактні дані якої самостійно відшукав за допомогою мережі Інтернет, та за винагороду домовився із нею щодо спільного виготовлення підробленого посвідчення водія. Тобто, вони узгодили зміст виконуваних функцій кожного, обговорили деталі виготовлення посвідчення водія та суму винагороди. В подальшому особа, діючи умисно, за попередньою змовою із цією особою, виконала свою роль у вчиненні підроблення офіційних документів, повідомивши їй свої анкетні дані, а також надіславши свої фотокартку та зразок підпису. У свою чергу, невстановленою особою безпосередньо виготовлено підроблений офіційний документ за замовленням особи за допомогою спеціального обладнання з використанням наданих ним даних, який згодом було ним отримано у відділенні «Нової Пошти».

Тобто, дії як особи, так і невстановленої слідством особи, були охоплені спільним умислом на виготовлення підробленого офіційного документу, з розподілом функцій. Саме тому з боку засудженого в даному випадку наявний не лише умисел на підроблення посвідчення з метою його подальшого використання, а й на вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб. За таких обставин дії особи правильно кваліфіковано за ч. 3 ст. 358 КК України.

Виходячи з вказаних міркувань Верховного Суду та встановлення фактичних обставин у цій справи, суд не погоджується зі стороною обвинувачення, що у даному разі діяння обвинуваченого слід кваліфікувати за ч. 5 ст. 27, ч.1 ст. 358 КК України.

Так, кваліфікувати дії особи як пособництво у вчиненні кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб можна тоді, коли особа порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню кримінального правопорушення двома або більшою кількістю співвиконавців, які до початку злочину домовилися про його вчинення.

Доводи прокурора, що обвинувачений не вчиняв дій з підроблення посвідчення водія, а лише своїми діями сприяв вчиненню цього злочину невстановленою слідством особою, яка діяла самостійно, є непереконливими, оскільки обвинувачений був ініціатором вчинення цього кримінального правопорушення та через мережу Інтернет самостійно відшукав, а потім зв`язався із невстановленою досудовим слідством особою, з якою домовився про спільне вчинення злочину, Останні дійшли згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони, а саме обговорили суму винагороди, за яку невстановлена слідством особа виготовить посвідчення водія, невстановлена слідством особа надала перелік документів, які той мав надати для виготовлення посвідчення. Отримавши підроблене посвідчення водія, обвинувачений провів оплату, тобто, обвинувачений та невстановлена особа узгодили зміст виконуваних функцій кожного з співучасників та спільно вчинили виготовлення підробленого посвідчення водія.

Тому, у цій справі, дії обвинуваченого та невстановленої слідством особи охоплені спільним умислом - виготовленням підробленого офіційного документу, з розподілом функцій, за якого кожен співучасник виконував певну роль, як то було попередньо домовлено між співучасниками.

Перекваліфікувати дії обвинуваченого на ч. 3 ст. 358 КК України суд позбавлений можливості, оскільки це погіршує становище обвинуваченого. Прокурор же своїм право на зміну обвинувачення не скористався. При цьому, сторона обвинувачення самостійно визначає обсяг обвинувачення, а тому суд провів розгляд провадження саме в межах пред`явленого обвинувачення прокурором.

Положеннями ст. 373 КПК України передбачено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що, в тому числі, в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Пункт 2 ч. 1 ст. 284 КПК України передбачає, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Частина 7 ст. 284 КПК України вказує на те, що якщо обставини, передбачені пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, виявляються під час судового розгляду, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне виправдати ОСОБА_4 в частині його обвинувачення за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України.

У судових дебатах прокурор просив звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності, в частині обвинувачення за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України, за закінченням строків давності.

Обвинувачений у дебатах також зазначив, що просить справу в частині обвинувачення за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України закрити у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності.

Вирішуючи дані клопотання, що висловлені на стадії дебатів, суд виходить з того, що за даним обвинуваченням суд вирішив справу у більш сприятливий спосіб для обвинуваченого, а тому клопотання прокурора та обвинуваченого не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України відноситься проступків, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.

Активне сприяння у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, яке виразилось у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини, які мали місце у той час, про подальшу долю викраденого майна, та тим самим активно та відкрито сприяв суду у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, тобто розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має місце проживання, спосіб життя (див. дані установочної частині цього рішення), позицію сторони обвинувачення, яка просить дати обвинуваченому шанс на виправлення та просить призначити покарання у виді штрафу, відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Призначаючи покарання, суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обираючи вид покарання суд приймає до уваги характер вчиненого кримінального проступку, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, те, що він щиро розкаявся у вчиненому, характеризується виключно позитивно, проживає у цивільному шлюбі, допомагає в утриманні 3 дітей, спиртними напоями та наркотичними речовинами не зловживає, порушень громадського порядку не допускає.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді штрафу, однак в максимальній межі санкції статті, передбаченої ч. 4 ст. 358 КК України.

На думку суду, покарання у виді штрафу, у даному випадку, є доречним та забезпечить виправлення засудженого.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного й особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Підстав для вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що, відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, суд, одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови у цивільному позові.

А тому заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту, накладеного ухвалою суду, - підлягають скасуванню.

Відповідно до частини 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України, з обвинуваченого належить стягнути на користь Державного бюджету України процесуальні витрати на залучення експерта.

Питання про речові докази слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373, 374, 375, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України, визнати невинуватим і виправдати.

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід обвинуваченому - не обирати.

Речові докази по справі: підроблене посвідчення водія - зберігати у матеріалах кримінального провадження.

Арешт, накладений за ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 22.05.2024 року, - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_4 судові витрати по справі - вартість проведеної експертизи в сумі 1893,20 гривень в дохід держави.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Сторони мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1