Справа № 946/8470/24
Провадження № 1-кс/946/2634/24
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2024 року Ізмаїльській міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні клопотання прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_3 , про арешт майна,-

В С Т А Н О В И В:

18.10.2024 року прокурор Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна по кримінальному провадженню № 0001204, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.09.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, яким просить накласти арешт шляхом заборони відчуження та розпорядження та користування на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( частка), та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( частка).

18.10.2024 року дане клопотання в порядку ст. 35 КПК України розподілено і передано до розгляду слідчому судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_6

18.10.2024 року ухвалою слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_6 прийнято самовідвід по справі № 946/8470/24 за клопотанням прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_3 , про арешт майна.

21.10.2024 року вказане клопотання про арешт майна в порядку ст. 35 КПК України розподілено і передано до розгляду слідчому судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 .

Клопотання прокурора обґрунтоване наступним.

У провадженні СВ Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області, перебуває кримінальне провадження № 0001204 від 07.09.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Як зазначено прокурором в клопотанні, досудовим розслідуванням встановлено, що невстановлені особи з метою заволодіння чужим майном шляхом обману, залучивши інших осіб в якості свідків ввели суд в оману при прийнятті рішень по цивільним справам щодо спадкування майна за законом.

Так, при розгляді цивільної справи № 946/2242/22 (провадження № 2/946/2408/22) за позовом ОСОБА_4 до Ізмаїльської міської ради Одеської області, про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно Ізмаїльським міськрайонним судом 08.06.2022 прийнято рішення про задоволення позову, встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4 однією сім`єю з ОСОБА_7 , померлою 08.09.2021 з січня 2015 року до дня відкриття спадщини, тобто до 08.09.2021 за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, визнано за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлої 08.09.2021 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В своєму рішенні Ізмаїльський міськрайонний суд посилався на покази допитаних в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які пояснили що ОСОБА_4 зі своєю дружиною ОСОБА_5 розпочали спільне проживання з ОСОБА_7 в період з 01.01.2015 по 20.01.2020 за адресою: АДРЕСА_2 .

Також в рішенні суду зазначено, що сім`я ОСОБА_10 проживала однією сім`єю з ОСОБА_7 , вели спільне господарство, потім у ОСОБА_7 різко погіршився стан здоров`я і з 20.01.2020 остання була поміщена до психоневрологічного будинку-інтернату, однак, ОСОБА_4 продовжував її відвідувати, передавав ліки та продукти, тобто підтримував родинні стосунки.

Як зазначено прокурором в клопотанні, вказані обставини під час досудового розслідування не знайшли свого підтвердження та суперечать іншим відомостям які встановлено в ході досудового розслідування.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження встановлено, що матір`ю ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_11 .

Так, відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть встановлено, що ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_2 , померла 14.04.2015.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 04.11.2015 ОСОБА_7 визнано недієздатною.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 16.11.2015 недієздатній ОСОБА_7 призначено опікунів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Рішення суду набрало законної сили 27.11.2015.

Дослідженням історії хвороби ОСОБА_7 за період з 21.11.2014 по 08.09.2021 встановлено, що вона перебувала на стаціонарному лікуванні в КУ « ІНФОРМАЦІЯ_5 », Дунайська басейнова лікарня на водному транспорті, КНП «Дунайська обласна лікарня» Одеської обласної ради» з діагнозом шизофренія, параноїдальна форма, безперервний перебіг, виражений дефект особистості в період:

з 21.11.2014 по 11.02.2015 (82 дні);

з 13.02.2015 по 28.02.2015 (15 днів);

з 01.03.2015 по 28.05.2015 (88 днів);

з 30.05.2015 по 11.08.2015 (73 дні);

з 14.08.2015 по 25.11.2015 (103 дні);

з 27.11.2015 по 20.01.2016 (54 дні);

з 22.01.2016 по 04.04.2016 (73 дні);

з 07.04.2016 по 13.06.2016 (67 днів);

з 16.06.2016 по 02.08.2016 (47 днів);

з 03.08.2016 по 20.10.2016 (78 днів);

з 23.10.2016 по 19.12.2016 (57 днів);

з 21.12.2016 по 03.03.2017 (72 дні);

з 06.03.2017 по 19.06.2017 (108 днів);

з 21.06.2017 по 14.08.2017 (54 дні);

з 16.08.2017 по 24.10.2017 (69 днів);

з 26.10.2017 по 18.12.2017 (44 дні);

з 20.12.2017 по 19.02.2018 (61 день);

з 21.02.2018 по 25.04.2018 (63 дні);

з 27.04.2018 по 27.06.2018 (61 день);

з 29.06.2018 по 15.08.2018 (47 днів);

з 17.08.2018 по 11.10.2018 (55 днів);

з 16.10.2018 по 18.12.2018 (64 дні);

з 20.12.2018 по 05.03.2019 (75 днів);

з 07.03.2019 по 10.05.2019 (64 дні);

з 13.05.2019 по 31.07.2019 (79 днів);

з 05.08.2019 по 17.01.2020 (159 днів);

та в Великорибальському психоневрологічному будинку-інтернаті в період з 17.01.2020 до самої смерті, тобто до 08.09.2021.

Під час допиту свідка ОСОБА_12 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 та була сусідкою ОСОБА_7 встановлено наступне.

Так, свідок ОСОБА_12 пояснила, що ОСОБА_7 раніше проживала за адресою: АДРЕСА_2 зі своїми батьками та братом. ОСОБА_7 перебувала на обліку у лікаря психіатра, у зв`язку з чим часто перебувала на лікуванні у психіатричній лікарні.

Пізніше після смерті брата та батьків ОСОБА_7 в своїй квартирі не з`являлася. Інші особи в квартирі ОСОБА_7 також не проживали.

Після смерті ОСОБА_7 в квартирі останньої почала проживати сім`я, з якою вона не знайома.

Крім того, за період з січня 2015 року по дату смерті ОСОБА_7 в квартирі останньої ніхто не проживав.

Відповідно до епікризів з історії хвороби ОСОБА_7 , встановлено, що вона перебуває на обліку у лікаря психіатра з 1983 року. З 2000 року ОСОБА_7 вдома майже не утримувалася, самостійно забезпечувати свою життєдіяльність не взмозі.

Також, відповідно до епікризу з історії хвороби № 333/4112 ОСОБА_7 , яка перебувала на стаціонарному лікуванні в психіатричному відділенні КНП «Дунайська обласна лікарня» в період з 05.08.2019 по 17.01.2020, встановлено, що ОСОБА_7 останні 5 років вдома не перебувала.

Вказаний епікриз видав начальник мед. психіатричного відділення КНП «Дунайська обласна лікарня» Одеської обласної ради ОСОБА_9 , яка була свідком в судовому засіданні при розгляді позову ОСОБА_4 до Ізмаїльської міської ради Одеської області, про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно (справа № 946/2242/22).

Проте, в рішенні Ізмаїльського міськрайонного суду (справа № 946/2242/22) зазначено, що свідок ОСОБА_9 надала суду інші покази, відповідно до яких ОСОБА_7 проживала за місцем своєї реєстрації разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Іншим свідком в судовому засіданні по справі № 946/2242/22) була ОСОБА_8 , яка є матір`ю ОСОБА_5 , та була зацікавленою особою в задоволенні позову ОСОБА_4 .

Таким чином, в ході досудового розслідування встановлено факт не проживання опікунів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з ОСОБА_7 в зазначений в рішенні суду період.

ОСОБА_4 на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду № 946/2242/22 від 08.06.2022 зареєстрував 23.08.2022 за № 47692390 право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому 06.09.2022 ОСОБА_4 подарував частку вищевказаної квартири своїй дружині ОСОБА_5 .

Станом на 15.10.2024 відповідно до витягу з ДРРП право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 частка та за ОСОБА_5 частка.

Як зазначається прокурором в клопотанні, з метою запобігання подальшого відчуження квартири АДРЕСА_1 , та враховуючи, що вказане має значення речового доказу у вказаному кримінальному провадженні та необхідно для призначення та проведення відповідних експертиз, виникла необхідність у накладенні арешту на зазначене майно.

У судовому засіданні прокурор підтримав клопотання та просив задовольнити подане ним клопотання та накласти арешт на вказану у клопотанні квартиру з метою забезпечення збереження речового доказу.

Вивчивши матеріали клопотання, вислухавши прокурора, приходжу до висновку про відмову в задоволенні клопотання, з наступних підстав.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

В судовому засіданні встановлено, що в провадженні СВ Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області, перебуває кримінальне провадження № 0001204 від 07.09.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Так, як вбачається з клопотання прокурора, невстановлені особи з метою заволодіння чужим майном шляхом обману, залучивши інших осіб в якості свідків ввели суд в оману при прийнятті рішень по цивільним справам щодо спадкування майна за законом.

При розгляді цивільної справи № 946/2242/22 (провадження № 2/946/2408/22) за позовом ОСОБА_4 до Ізмаїльської міської ради Одеської області, про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно Ізмаїльським міськрайонним судом 08.06.2022 прийнято рішення про задоволення позову, встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4 однією сім`єю з ОСОБА_7 , померлою 08.09.2021 з січня 2015 року до дня відкриття спадщини, тобто до 08.09.2021 за адресою: АДРЕСА_2 та визнано за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , померлої 08.09.2021 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В своєму рішенні Ізмаїльський міськрайонний суд посилався на допити в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які пояснили що ОСОБА_4 зі своєю дружиною ОСОБА_5 розпочали спільне проживання з ОСОБА_7 в період з 01.01.2015 по 20.01.2020 за адресою: АДРЕСА_2 .

В рішенні суду зазначено, що сім`я ОСОБА_10 проживала однією сім`єю з ОСОБА_7 , вели спільне господарство, потім у ОСОБА_7 різко погіршився стан здоров`я і з 20.01.2020 остання була поміщена до психоневрологічного будинку-інтернату, однак, ОСОБА_4 продовжував її відвідувати, передавав ліки та продукти, тобто підтримував родинні стосунки.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 04.11.2015 ОСОБА_7 визнано недієздатною.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 16.11.2015 недієздатній ОСОБА_7 призначено опікунів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

ОСОБА_4 на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду № 946/2242/22 від 08.06.2022 зареєстрував 23.08.2022 за № 47692390 право власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому 06.09.2022 ОСОБА_4 подарував частку вищевказаної квартири своїй дружині ОСОБА_5 .

Станом на 15.10.2024 відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 частка та за ОСОБА_5 частка.

Статті 2, 7 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яким, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

В свою чергу викладене також знайшло своє підтвердження в рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі, ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як передбачено п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається, в тому числі, з метою збереження речових доказів. Арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально - протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально-протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною у п.1 листа за №223-558/0/4-13 від 05.04.2013 року, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчі судді зобов`язанні сумлінно і принципово здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, діяти у межах і відповідно до вимог закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Разом з тим, по вищевказаному кримінальному провадженню жодній особі не оголошена обґрунтована підозра, що може призвести до втручання в право власності конкретної особи на не визначений час, оскільки ст. 219 КПК України не встановлені граничні строки досудового розслідування з моменту внесення відомостей в ЄРДР до оголошення підозри. Вказане може свідчити про непропорційність застосування заходу забезпечення кримінального провадження легітимній меті.

Втім прокурор, обґрунтовуючи клопотання про арешт майна не надав достатньо доказів, які вказують на обґрунтованість підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України та в розумінні вимог ст. 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які посилається у клопотанні про арешт майна.

Враховуючи вищевикладене, необхідно відмовити в задоволенні клопотання прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_3 , про арешт майна, як передчасне та безпідставне.

На підставі вищезазначеного та керуючись ст.ст. 94, 131, 132, 167, 170-173, 309 КПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_3 , про арешт майна- відмовити.

Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді, може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 24.10.2024 року.

Слідчий суддя: ОСОБА_1