СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кс/759/5452/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2024 року м. Київ

09 серпня 2024 року слідчий суддя Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора третього відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000110 від 26.01.2023

ВСТАНОВИВ:

07.08.2024 прокурор звернувся до слідчого судді із вказаним клопотанням, у якому просить накласти арешт на майно, а саме на будинок АДРЕСА_1 з прибудовами та надвірними будівлями і спорудами, розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :00:009:0603, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , але який фактично належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із забороною користування та розпорядження ним.

В обґрунтування клопотання зазначає, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000110 від 26.01.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч.3 ст.307, ч.3 ст.209, ч.2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

17.07.2024 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307 КК України. Цього ж дня його було затримано в порядку, передбаченому п.6 ч.1 ст.615 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) та проведено санкціонований обшук за адресою: АДРЕСА_2 , з прибудовами та надвірними будівлями і спорудами, розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :00:009:0603, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, незважаючи на факт реєстрації права власності на вказаний будинок за батьком підозрюваного, орган досудового розслідування володіє об`єктивними даними про те, що вказаний будинок належить саме підозрюваному, що підтверджується показаннями свідків, відповідно до показань яких саме ОСОБА_5 оглядав будинок перед прийняттям рішення щодо його придбання , а також мав намір зареєструвати право власності на вказаний будинок на своє ім`я, однак не зміг цього зробити через те, що немає офіційного місця реєстрації. Саме з цих причин в день підписання договору купівлі-продажу ОСОБА_5 привіз до нотаріуса свого батька ОСОБА_4 Гроші за вказаний будинок сплачував власниці саме підозрюваний. Також, відповідно до протоколу за результатами проведення НСРД відносно ОСОБА_5 встановлено, що 12.02.2024 останній, спільно із ОСОБА_6 зустрічались та відвідували нотаріуса ОСОБА_7 , яка в подальшому і посвідчила договір купівлі-продажу.

Наведені вище обставини, на думку органу досудового розслідування, свідчать про те, що фактичним власником зазначеного майна є підозрюваний ОСОБА_5 .

Оскільки санкція ч.3 ст.307 КК України передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна, просив накласти арешт на вказаний житловий будинок.

У матеріалах клопотання міститься заява прокурора про розгляд справи без його участі. Власник майна в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, що не перешкоджає розгляду поданого клопотання. Відповідно до ч.4 ст.107 КПК України, фіксація за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов таких висновків.

І. Щодо підсудності

Відповідно до ч.3 ст.26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до п.7 ч.2 ст.131 КПК України, заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування (п.1 ч.2 ст.132 КПК України).

Органами досудового розслідування є органи, що здійснюють досудове слідство і дізнання (ч.1 ст.38 КПК України).

Досудове слідство здійснюють слідчі підрозділи: органів Національної поліції; органів безпеки; органів Державного бюро розслідувань; підрозділ детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України; підрозділи детективів органів Бюро економічної безпеки України.

Згідно з п.2 розділу І Положення про слідчі підрозділи Національної поліції України, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.07.2017 № 570, слідчими підрозділами є:

1) Головне слідче управління Національної поліції ;

2) слідчі управління головних управлінь Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях та місті Києві;

3) слідчі відділи (відділення) територіальних (відокремлених) підрозділів поліції.

Отже, чинне законодавство закріплює вичерпний перелік слідчих підрозділів, які є органами досудового розслідування.

Матеріали клопотання дозволяють дійти висновку, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000110 від 26.01.2023 здійснює Головне слідче управління Національної поліції України (ГСУ НП України) з чіткими повноваженнями згідно з кримінальним процесуальним законодавством самостійного органу досудового розслідування, яке за відкритими даними офіційного веб-сайту Національної поліції України (npu.gov.ua) розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , що територіально належить до Печерського району міста Києва.

За таких обставин, орган досудового розслідування не знаходиться в межах територіальної юрисдикції Святошинського районного суду міста Києва і, як наслідок, процесуальними повноваженнями слідчого судді вказаного суду не охоплюється розгляд клопотань в межах кримінальних проваджень, які розслідуються вказаним органом досудового розслідування.

Доданий до клопотання наказ від 28.11.2023 №1108 слідчий суддя до уваги не бере, оскільки процесуальний закон чітко передбачає можливість подання клопотання про застосування заходів забезпечення до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться виключно орган досудового розслідування, а не його окремі підрозділи чи слідчі, їх групи і не за місцем проведення досудового розслідування.

У постановах від 15 вересня 2020 року у справі №554/5111/20 та від 13 травня 2020 у справі №643/7208/20 Верховний Суд зазначає, що фактичне місцезнаходження структурного підрозділу органу досудового розслідування (окремих слідчих чи їх груп) не є визначальним фактором для вирішення питання щодо місця розгляду слідчим суддею клопотань слідчого чи прокурора. Територіальна підсудність повинна визначатись не за фактичним місцем розташування слідчого (групи слідчих) у конкретній справі та не за місцем проведення досудового розслідування, а за місцем знаходження органу досудового розслідування, у складі якого діють такі слідчі (групи слідчих).

З огляду на те, що орган досудового розслідування (Головне слідче управління Національної поліції України) не знаходиться в межах територіальної юрисдикції Святошинського районного суду міста Києва, подане клопотання не відповідає загальним правилам звернення до слідчого судді з клопотанням про застосування запобіжного заходу кримінального провадження, передбаченого ч.2 ст.132 КПК України.

Наведена обставина є самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання.

Попри це, слідчий суддя вважає за необхідне надати оцінку доводам прокурора по суті заявленого клопотання.

ІІ. Щодо обґрунтованості клопотання

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (стаття 8 КПК України).

Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом (частина перша статті 16 КПК України).

Згідно із ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно із ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Покарання у виді конфіскації майна, відповідно до положень статті 59 Кримінального кодексу України, полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Зазначене положення корелюється із ч.5 ст.170 КПК України, відповідно до якої арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (частини 1, 5 статті 9 КПК України).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), (що ратифікована Україною 17.07.1997, і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила:

1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

При цьому досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи (рішення ЄСПЛ у справі «Ісмаїлов проти росії; п. 38 від 16.10.2008).

У контексті дотримання принципу законності ЄСПЛ слід зазначити, що будь-яке втручання в права, захищені статтею 1 Протоколу №1, повинне відповідати вимозі законності.

Принцип законності є першою і найважливішою вимогою статті 1 Протоколу №1. Друге речення першого пункту передбачає позбавлення «власності» «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом впровадження «законів». Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Принцип законності також передбачає, що застосовні положення національного законодавства повинні бути достатньо доступними, точними та передбачуваними у своєму застосуванні.

Системне тлумачення ст. 59 КК України, ч.5 ст.170 КПК України дозволяє дійти висновку, що арешт з метою подальшої конфіскації майна може бути накладений лише на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи на праві власності.

За таких обставин, клопотання прокурора про накладення арешту на майно особи, яка не має статусу підозрюваного, обвинуваченого, засудженого вочевидь не відповідає вимозі законності.

Доводи прокурора про те, що приватний будинок за адресою АДРЕСА_4 фактично належить ОСОБА_5 слідчий суддя відхиляє.

Відповідно до приписів статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону з власної волі, незалежно від волі інших осіб. Невід`ємними елементами права власності, згідно зі ст. 317 ЦК України, є право володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно з ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

ОСОБА_4 набув права власності на приватний будинок за адресою АДРЕСА_4 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 14.02.2024 №350.

Право власності ОСОБА_4 на визначений житловий будинок зареєстроване 14.02.2024, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна №366100583 від 16.02.2024.

У частині першій статті 395 ЦК України міститься перелік речових прав на чуже майно:

1) право володіння;

2) право користування (сервітут);

3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);

4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Відповідно до ч.2 ст.395 ЦК України, законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Такими речовими правами, зокрема, є

-право господарського відання;

-оперативного управління;

-постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки, право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки;

-право довірчої власності на отриманий в управління об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості;

-інші речові права відповідно до закону.

Вжите у клопотанні словосполучення «фактично належить» чинним законодавством як речове право на нерухоме майно не передбачене. За своїм змістом «фактична власність» є нічим іншим як правомочністю володіння (здійснення фізичного панування (контролю) над річчю) та/або користування (здобуття з речі її корисних властивостей).

Водночас ч.5 ст.170 КПК України допускає накладення арешту на майно, яке належить підозрюваному, обвинуваченому, засудженому на праві власності (з наявністю усіх трьох правомочностей власника - володіння, користування, розпорядження).

Аргумент слідчого органу про те, що саме підозрюваний розраховувався за придбання будинку слідчий суддя вважає недоведеним.

Відповідно до приписів п.7 розділу ІІ Положення про ведення касових операцій, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України №148 від 29.12.2017, фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень уключно. Платежі на суму, яка перевищує 50000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення та/або переказу коштів на рахунки.

Матеріали клопотання не містять письмових доказів про здійснення розрахунків за придбаний житловий будинок підозрюваним ОСОБА_5 .

За таких обставин, слідчий суддя не бере до уваги показання свідків, адже такі показання не можуть бути єдиним підтвердженням проведення розрахунків за договором.

Доводи прокурора про те, що ОСОБА_5 оформив будинок на батька через відсутність місця реєстрації слідчий суддя вважає неприйнятним, адже сама по собі відсутність реєстрації місця проживання не може бути перешкодою у придбанні нерухомого майна.

Слідчий суддя акцентує, що згідно з ч.1 ст.13-1 Закону України «Про нотаріат», нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса.

Нотаріальні округи визначаються відповідно до адміністративно-територіального устрою України. У містах з районним поділом округом діяльності нотаріуса є вся територія міста. У разі зміни адміністративно-територіального поділу України, в результаті якого розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса увійшло до іншого нотаріального округу, нотаріальна діяльність відповідних нотаріусів повинна бути зареєстрована в цьому нотаріальному окрузі (ч.2 ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат»).

Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, крім заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом (ч.3 ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до ч.6 ст.55 Закону України «Про нотаріат», нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна провадиться за місцезнаходженням цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору.

З договору купівлі-продажу від 14.02.2024 вбачається, що житловий будинок, який був предметом купівлі-продажу,розташований у Харківському районі Харківської області. Продавець ОСОБА_8 зареєстрований у Харківському районі Харківської області.

За даними Єдиного реєстру нотаріусів у Харківському районному нотаріальному окрузі на день розгляду клопотання здійснювали діяльність 24 приватні нотаріуси і одна державна нотаріальна контора. Тож, якби підозрюваний мав бажання придбати житловий будинок, він міг безперешкодно звернутись до державного чи приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області.

Ураховуючи вищевикладене, керуючись ст. 131, 132, 170-172 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора третього відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000110 від 26.01.2023 відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено та оголошено 14 серпня 2024 об 11 год. 30 хв.

Слідчий суддя ОСОБА_1