Ухвала

іменем України

30 липня 2024 року

м. Київ

справа № 127/35062/23

провадження № 51-3721 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 квітня 2024 року відносно ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2024 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 309 КК України, та призначено покарання:

за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років;

за ч. 3 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі на строк шість років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначено ОСОБА_4 покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк шість років.

Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

За обставин, викладених у вироку, 07.08.2023 близько 01:00 год. ОСОБА_4 перебував поблизу будинку АДРЕСА_1 , де помітив припаркований електричний самокат торгової марки «ОКАІ» моделі «ES - 400В», належний ФОП ОСОБА_6 . В цей час у ОСОБА_4 виник протиправний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , діючи умисно, таємно, в умовах воєнного стану, з корисливих спонукань, підійшов до електричного самокату та шляхом вільного доступу безперешкодно перемістив його на територію належного йому домоволодіння, що на АДРЕСА_2 . Після цього ОСОБА_4 шляхом розукомплектування елементів самокату з метою подальшої реалізації розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

Згідно з висновком експерта № 5225/23-21 від 01.09.2023 року, ринкова вартість електричного самокату торгової марки «ОКАІ» моделі «ES - 400В» в цілісному стані та повній комплектації (контролер YL-ES400B, акумулятор ZK201 IMEI: НОМЕР_1 , порт зарядного пристрою SK-MK495 та кришки деки), станом на момент вчинення злочину, складала 28717,44 грн.

Своїми злочинними діями ОСОБА_7 завдав потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди на загальну суму 28717,44 грн.

Крім того, ОСОБА_4 , маючи умисел на незаконне придбання, зберігання психотропних речовин без мети збуту, діючи умисно, всупереч Законам України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», у невстановленому місці, невстановлену дату та час, придбав особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, яку незаконно зберігав за місцем свого фактичного проживання (реєстрації) у квартирі АДРЕСА_3 .

07.08.2023 в квартирі АДРЕСА_3 ОСОБА_4 на запитання працівників поліції про наявність при собі заборонених речовин, усвідомлюючи що його дії, спрямовані на зберігання психотропних речовин, будуть викриті, повідомив що в одній з кімнат даної квартири він зберігає психотропну речовину амфетамін.

07.08.2023 року в період часу з 18:01 год. по 18:54 год. під час проведення огляду місця події, а саме квартири АДРЕСА_3 , у ОСОБА_4 виявлено та вилучено: полімерний пакет із вмістом порошкоподібної речовин, ваги із нашаруваннями, картонну коробку чорного кольору всередині якої знаходились три полімерних пакети, дві пластинки, одну картка, два цілісних упакування оформлені друкованим текстом «Dr. White СЕРВЕТКА...», одне лезо, один фрагмент скла, одне цілісне упакування із вмістом полімерного медичного шприца із двома голками, дві голки, один полімерний медичний шприц.

Згідно з висновком експерта № СЕ-19/102-23/15394-НЗПРАП від 07.09.2023 року, в нашаруванні речовини білого кольору, яке знаходилось на поверхні ваг, виявлено психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, масою 0,000035 г.

Згідно з висновком експерта № СЕ-19/102-23/15393-НЗПРАП від 15.09.2023 року, в нашаруванні речовин кремового кольору, які знаходились на внутрішніх поверхнях трьох полімерних пакетів, виявлено психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, загальною масою 0,0210 г. В нашаруванні речовини білого кольору, яке знаходилось на поверхнях двох пластинок; однієї картки; двох цілісних упакувань, що оформлені друкованим текстом «Dr. White СЕРВЕТКА...»; одного леза; одного фрагмента скла; одного цілісного упакування із вмістом полімерного медичного шприца із двома голками, виявлено психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, масою 0,0029 г. В нашаруваннях речовин білого кольору, що знаходились на внутрішніх поверхнях двох голок та одного полімерного медичного шприца, виявлено психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, загальною масою 0,00093 г.

Згідно з висновком експерта № СЕ-19/102-23/18621-НЗПРАП від 07.11.2023 року в наданій на експертизу речовині, масою 29,3184 г., виявлено психотропну речовину, обіг якої обмежено - амфетамін, масою 20,6577 г.

Загальна маса вилученої психотропної речовини, обіг якої обмежено - амфетамін, становить 20,682565 г., що є особливо великими розмірами.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 квітня 2024 року вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2024 року залишено без змін.

У своїй касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, просить змінити рішення судів попередніх інстанцій в частині призначення покарання засудженому та призначити останньому покарання із застосуванням ст. 69 КК України без ізоляції від суспільства.

На обґрунтування своїх доводів захисник зазначає про те, що:

- судами не у повній мірі враховано, що відсутні обставини, які обтяжують покарання, не враховано, що обвинувачений раніше не судимий, щиро розкаявся у вчиненому, повністю відшкодував потерпілому завдану шкоду та сприяв слідству;

- судом помилково зазначено про відсутність критичного ставлення до скоєного, хоча формально обвинувачений розумів, що його дії є протизаконними, оскільки дані висновки спростовуються щирим каяттям засудженого у вчиненому, сприянні слідству, відсутності факту вживання наркотичних засобів на даний момент, добровільного проходження курсу лікування, спробі пройти повторний курс реабілітації до затримання, позитивній характеристиці за місцем проживання;

- у вироку судом зроблено хибні висновки про те, що засудженим шкоду потерпілому не відшкодовано, наведене спростовується заявою потерпілого, в якій вказано, що шкода останньому у повному розмірі відшкодована, претензій матеріального, морального характеру немає, просить не позбавляти волі ОСОБА_4 ;

- судами не враховано наявність постійного місця проживання у обвинуваченого, місця працевлаштування (ФОП), наявності захворювань, які він періодично лікує, та хворого батька, який перебуває у нього на утриманні;

- висновки судів про можливість поліцейськими відшукати самостійно психотропні речовини суперечать фактичним обставинам, оскільки ОСОБА_4 поліцейським добровільно надав наркотичні речовини, хоча у останніх не було відповідних підстав та документів, що надають право на проведення обшуку, що свідчить про його дійове каяття, яке не враховано судом, як пом`якшуюча обставина;

На підставі викладеного, а також з урахуванням того, що ОСОБА_4 раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога або лікаря-психіатра не перебуває, наявність щирого каяття, критичного ставлення до вчиненого, факт відшкодування завданої шкоди, думку потерпілого щодо призначення ОСОБА_4 міри покарання, що не пов`язана з позбавленням волі, на думку захисника, наявні підстави для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України без позбавлення волі.

Окремо зауважує, що, з огляду на положення ст. 75 КК України, суд може дійти висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому врахувавши не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи, та наголошує, що добровільне відшкодування завданого збитку або усунення шкоди може розглядатися судом як обставина, що пом`якшує покарання, незалежно від того, здійснені вони до викриття злочину, в період його розслідування чи судового розгляду.

Таким чином, вважає, що з огляду на ступінь тяжкості вчинених правопорушень, поведінку ОСОБА_4 під час та після скоєння кримінальних правопорушень, визнання останнім своєї вини та розкаяння у вчиненому, відсутність судимості та позитивну характеристику за місцем проживання, неперебування на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, наявність постійного місця проживання та відсутність претензій у потерпілого, його думку при призначенні покарання ОСОБА_4 , не пов`язаного із позбавленням волі, у судів були підстави для висновку про можливість відбування покарання ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства.

Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, відповідно до частини 1 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є:

1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;

2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність;

3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чи неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК України) чинним законом не передбачено.

Отже Верховний Суд під час розгляду кримінального провадження позбавлений можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та виходить лише з тих фактичних обставин, які були встановлені судами попередніх інстанцій.

За таких обставин, доводи касаційної скарги захисника щодо невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, можливість поліцейськими відшукати самостійно психотропні речовини та добровільна видача ОСОБА_4 наркотичних речовин поліцейським не є предметом касаційного перегляду.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень у касаційній скарзі не оспорюються, а тому касаційним судом не переглядаються.

Що стосується доводів захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, при призначенні покарання суд керується положеннями, передбаченими ст. 50, 65 КК України.

Зокрема, відповідно до положень, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше, ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Таким чином, при призначенні покарання більш м`якого, ніж передбачено законом, необхідна наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. При цьому, судом враховуються дані щодо особи винного.

Як вбачається зі змісту судових рішень попередніх інстанцій, при призначенні покарання ОСОБА_4 місцевий суд врахував наявність такої пом`якшуючої обставини, як повне визнання вини, а також відсутність обставин, які його обтяжують.

Разом із тим, судом враховано ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжких злочинів, а також дані про його особу, зокрема, те, що він раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, натомість, взяв до уваги, що відповідно до висновку амбулаторного судово-наркологічного огляду № 50 від 13.10.2023 року ОСОБА_4 має певні розлади, наявні внаслідок систематичного поєднаного вживання алкоголю та амфетаміну, у зв`язку із чим потребує примусового лікування.

В тому числі, з огляду на зазначені дані про особу, місцевий суд додатково зауважив про відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК України, врахувавши твердження останнього про те, що він неодноразово проходив лікування, яке було ініційовано його матір`ю, однак доказів цього суду не надав, проте продовжив вживання психотропних речовин й придбав велику кількість для забезпечення безперебійного систематичного вживання, з урахуванням чого суд дійшов висновку про відсутність критичного ставлення в ОСОБА_4 до скоєного, зауваживши, що формально він розуміє, що його дії є протизаконними.

На підставі наведених обставин, місцевий суд дійшов висновку, що наведені обставини не знижували ступеня тяжкості діянь до такої міри, яка була необхідною і достатньою для застосування ст. 69 КК України і призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 статті 309 КК України, зчим погодився і суд апеляційної інстанції.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що ОСОБА_4 повністю визнав вину, проте зауважила, що зазначена обставина була врахована судом першої інстанції при призначенні йому покарання в якості обставини, яка відповідно до вимог ст. 66 КПК України пом`якшує покарання обвинуваченого, та призначення його в нижній межі санкції ч.4 ст.185 КК України та в межі санкції ч. 3 ст. 309 КК України, дійшовши висновку, що за видом і розміром таке покарання є адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу ОСОБА_4 .

Таким чином, саме з огляду на тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, з урахуванням зазначених даних про особу, та відсутності даних про те, що такі пом`якшуючі обставини істотно знизили тяжкість вчинених ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, суди не знайшли підстав для застосування до останнього положень статті 69 КК України, призначивши покарання із урахуванням ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, на строк, наближений до мінімального.

При цьому, в ухвалі суду апеляційної інстанції констатовано, що саме такий вид і розмір покарання був ефективним та дієвим для досягнення мети виправлення, оскільки тримання особи в умовах ізоляції на певний строк є тим примусом держави, який повинен вплинути на свідомість обвинуваченого ОСОБА_4 позитивним шляхом, з метою навести його на роздуми про недопустимість його поведінки та недопустимість вчинення нових кримінальних правопорушень у майбутньому.

Окремо колегія суддів апеляційної інстанції зауважила, що доводи захисника про неодноразове проходження ОСОБА_4 із власної ініціативи лікування від наркоманії в приватних реабілітаційних центрах та неможливість на даний час надати відповідні виписки, оскільки таке лікування проходить повністю анонімно та такі центри жодних довідок не видають, не доводили необхідності зміни призначеного місцевим судом покарання.

Верховний Суд, надаючи оцінку аналогічним доводам касаційної скарги захисника з урахуванням долученої до касаційної скарги довідки Наркологічного центру «Ренесанс-Чернівці» від 17.07.2024 №241, зауважує про їх непереконливість, з огляду на те, що касаційна скарга не містить обґрунтувань про те, яким чином довідка про проходження відповідного лікування за період з 23.05.2020 по 03.03.2021 спростовує висновок експерта від 13.10.2023 року, який було враховано судами при вирішенні питання щодо призначення покарання.

При цьому, як вбачається із обставин, встановлених судами, вчинення кримінального правопорушення, передбаченого, зокрема ч. 3 ст. 309 КК України, мало місце 07.08.2023, тобто задовго після закінчення проходження відповідного курсу, що підтверджує висновки місцевого суду про продовження вживання психотропних речовин та придбання значної кількості для забезпечення безперебійного систематичного вживання, та кінцевого висновку суду про відсутність критичного ставлення в ОСОБА_4 із зазначенням про формальне розуміння скоєного та факту протизаконності таких дій.

Також, оцінюючи доводи касаційної скарги захисника про помилковий висновок суду з приводу відсутності критичного ставлення до скоєного та його спростування фактом щирого каяття засудженого у вчиненому, сприянні слідству, тощо, колегія суддів Верховного Суду вважає їх такими, що в цілому не спростовують рішень судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Зокрема, суд апеляційної інстанції, оцінюючи схожі доводи апеляційної скарги, зауважив, що:

- з аналізу матеріалів кримінального провадження вбачалося, що ОСОБА_4 жодних активних та ініціативних дій щодо розкриття вчиненої крадіжки не здійснював, самостійно до правоохоронних органів із зізнанням не з`явився, навпаки вчинив дії з розукомплектування елементів викраденого самокату з метою подальшої реалізації, та його протиправні дії були припинені виключно працівниками поліції, які, розшукуючи викрадений самокат, прийшли до домоволодіння обвинуваченого;

- ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що під тиском зібраних доказів, які свідчили про його причетність до крадіжки самоката, працівниками поліції можуть бути викриті ще і його дії, спрямовані на зберігання психотропної речовини, обвинувачений на запитання працівників поліції про наявність при собі заборонених речовин вирішив повідомити, що в одній з кімнат домоволодіння він зберігає психотропну речовину - амфетамін, тобто видача останнім психотропної речовини працівникам поліції була зумовлена зовнішніми чинниками, які вплинули на його поведінку в цій ситуації, оскільки за інших умов він би продовжував незаконно їх зберігати і надалі, а тому вказане не може бути визнане активним сприянням у розкритті злочину, тобто такою обставиною, що пом`якшує покарання відповідно до ст. 66 КК України;

- суд першої інстанції правильно зазначив у вироку про те, що жодного доказу про те, що ОСОБА_4 відшкодував потерпілому шкоду, суду не надано, що вказує на відсутність каяття, оскільки щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення обвинуваченого до скоєного та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

- твердження про намір попросити вибачення в потерпілого в судовому засіданні, однак не зміг цього зробити, оскільки останній подав заяву про проведення судового розгляду в його відсутність, а також доводи про те, що лише 19.03.2024 обвинувачений здійснив грошовий переказ потерпілому в сумі 3000 гривень на відшкодування моральної шкоди, оскільки як це зробити раніше до укладення договору з захисником не знав, визнала тактикою захисту з метою пом`якшення призначеного покарання.

З наведеним погоджується і Верховний Суд, та зауважує, що активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Разом із тим, визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань, або у даному випадку, видача наркотичних засобів поліцейським, зумовлена зовнішніми чинниками та відповідною обстановкою, що склалась, не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.

При цьому, згідно з усталеною практикою Верховного Суду, щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Таким чином, колегія суддів зауважує, що у даному випадку суди вірно розмежували факт визнання вини у скоєному, та щирого каяття, якого у даному провадженні в поведінці ОСОБА_4 встановлено не було, з огляду на відсутність активних спроб відшкодувати завдані збитки, а також готовності нести покарання, з урахуванням, серед іншого, й поведінки засудженого у суді апеляційної інстанції.

При цьому, заява потерпілого ОСОБА_6 від 18.07.2024, долучена до касаційної скарги про повне відшкодування збитку, відсутність моральних та матеріальних претензій до засудженого, прохання не позбавляти його волі, не може бути безумовною підставою для визнання факту щирого каяття засудженого у вчиненні злочину, оскільки дії з відшкодування шкоди вчинені засудженим після усвідомлення ним факту призначення реального покарання у виді позбавлення волі, та, на думку колегії суддів, спрямовані не на усунення негативних наслідків, що настали від вчинення ним суспільно-небезпечного діяння, а на уникнення покарання за вчинене, а відтак доводи касаційної скарги про хибність висновків судів у цій частині на увагу не заслуговують.

Щодо долученої до касаційної скарги характеристики на ОСОБА_4 від 18.07.2024 за підписами співмешканців будинку, в якому проживає останній, колегія суддів звертає увагу на те, що зазначена довідка є лише актуальною інформацією про особу винного на час подання касаційної скарги та сама по собі не спростовує правильності висновків судів попередніх інстанцій про призначення покарання та відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК України на час ухвалення рішення судами попередніх інстанцій.

При цьому, оцінюючи доводи касаційної скарги про неврахування судами наявності постійного місця проживання у обвинуваченого, місця працевлаштування (ФОП) та хворого батька, який перебуває у нього на утриманні, колегія суддів Верховного Суду зауважує, що суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку аналогічним доводам апеляційної скарги, зауважив про те, що перелічені обставини не є достатньо вагомими та такими, що свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, шляхом застосування стосовно нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, з урахуванням обставин вчинення інкримінованих йому злочинів, їх характеру, а також інших обставин кримінального провадження, зазначених апеляційним судом вище. Матеріали кримінального провадження не містять переконливих даних про те, що обвинувачений не може відбувати покарання у виді позбавлення волі за станом свого здоров`я.

З огляду на вищезазначені тяжкість вчинених злочинів, дані про особу засудженого, доводи касаційної скарги в цій частині, на думку колегії, в цілому не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо виду та розміру призначеного покарання.

Щодо доводів захисника про наявність захворювань у ОСОБА_4 , як підстави для призначення покарання без ізоляції від суспільства, то колегія суддів зазначає, що за наявності для того обґрунтованих підстав, ОСОБА_4 не позбавлений можливості, в порядку, передбаченому п. 6 ч. 1 ст. 537, 539 КПК, вирішити питання про звільнення від покарання за хворобою, у відповідності до положень ст. 84 КК.

Враховуючи викладені обставини, наведені висновки судів є законними, обґрунтованими та належним чином вмотивованими, та з ними у повній мірі погоджується і колегія суддів Верховного Суду, та з огляду на зазначене вище, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги щодо призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено санкцією інкримінованих кримінальних правопорушень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене судом покарання не буде становити «особистого надмірного тягаря для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи, оскільки відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципу індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості, а, серед іншого, і такій меті призначення покарання як виправлення особи.

Зокрема, виправлення як мета покарання - це той наслідок, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню, та Суд вважає призначене покарання таким, яке сприятиме зазначеній меті.

При цьому, як зазначено вище, остаточне покарання ОСОБА_4 призначено на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Водночас, з огляду на положення, передбачені ч. 1 ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

За таких обставин, враховуючи, що Суд не знайшов підстав для задоволення касаційної скарги в частині призначення більш м`якого виду покарання, визнавши необхідним та вмотивованим призначення покарання у виді позбавлення волі на строк, що перевищує 5 років - відсутні підстави для застосування положень ст. 75 КК України у наведеному випадку.

Враховуючи викладені обставини, за результатом перевірки доводів захисника щодо оскарження зазначених вище судових рішень попередніх інстанцій стосовно ОСОБА_4 , колегія суддів не встановила підстав, які б свідчили про необхідність задоволення касаційної скарги сторони захисту.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 22 лютого 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 24 квітня 2024 року відносно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3