Справа №585/3727/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/971/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне заволодіння транспортним засобом
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24.01.2024, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ромни Сумської обл., громадянина України, з неповною середньою освітою, студента Немішаївського фахового коледжу НУБіП України, не одруженого, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого

- вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27.02.2018 за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, відповідно ст. 104 КК України з іспитовим строком 2 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в яких:

- прокурор просив вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24.01.2024, скасувати та ухвалити новий вирок, в якому резолютивну частину вирок викласти в наступній редакції: ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 289 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання прокурор просив частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком у виді 1 року позбавлення волі і остаточно, за сукупністю вироків, призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

В іншій частині вирок суду прокурор просив залишити без зміни.

- обвинувачений просив розглянути його апеляційну скаргу, оскільки вважав, що суд першої інстанції допустив ряд порушень (а.с. 218 т.2). Далі вимоги скарги обвинувачений доповнив (а.с. 2 т.3) та просив вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24.01.2024, скасувати, а матеріали кримінального провадження направити до суду першої інстанції.

- захисник просив вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24.01.2024, змінити і пом`якшити ОСОБА_8 покарання.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Відповідно ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання ОСОБА_8 частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком у виді 1 року позбавлення волі, і остаточно, за сукупністю вироків, призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_8 залишено тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з 17.10.2023, зарахувавши в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 17.10.2023 по день набуття вироком чинності включно.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 3 217,36 грн процесуальних витрат.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначав, що фактичних обставин справи та доведеності вини обвинуваченого не оскаржує, а вважав вирок суду незаконним з підстав не правильної кваліфікації дій ОСОБА_8 .

Так, прокурор звертав увагу на те, що органами досудвого розслідування ОСОБА_8 обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, однак судом ОСОБА_8 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України. Така помилка, на переконання прокурора, порушує права обвинуваченого не бути засудженим за кримінальне правопорушення, за яке він не вчиняв.

Обвинувачений в апеляційній скарзі стверджував, що ухвалючи вирок суд першої інстанції не врахував того, що викрадений автомобіль потерпілого ОСОБА_10 є також власністю його обвинуваченого сестри, так як вона перебуває в шлюбі з потерпілим і авто купувалось за час цього шлюбу. Також обвинувачений звертав увагу на те, що потерпілий звертався до органу досудового розслідування, про закриття кримінального провадження.

Сам обвинувачений є студентом, має батьків зі слабким здоров`ям, які потребують догляду, а потерпілий ОСОБА_10 є фактично його родичем.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений зазначав, що суд матеріали кримінального провадження дослідив не повністю, уваги на покази потерпілого не звернув та ухвалюючи вирок не правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Захисник зазначав, що призначаючи обвинуваченому покарання суд не виконав вимог ст. 65 КК України, оскільки належним чином не врахував всі обставини вчиненого злочину, його ступінь тяжкості, дані, що характризують особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання, зокрема щире каяття та активне сприяння слідству у розкритті злочинів. Щодо визнання вини, то її обвинувачений фактично визнав по обом епізодам злочинів, а не так як зазначив суд (по другому епізоду не визнав). Крім цього, потерпілий ОСОБА_10 притензій до обвинуваченого не має, в ході досудового розслідування надавав заяву про закриття кримінального провадження. Обвинувачений має постійне місце проживання, де мешкає з батьками, які мають захворювання і потребують догляду, та обвинувачений позитивно характеризується.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції близько 00.00 год 18.08.2019 ОСОБА_8 перебував по вул. Гетьмана Мазепи у м.Ромни де вирішив заволодіти автомобілем «ВАЗ 2106», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_11 , та перебуває у користуванні ОСОБА_10 . ОСОБА_8 було відомо про відсутність сигналізації в даному автомобілі і що автомобіль у нічний час перебуває на відкритій місцевості поблизу будинку АДРЕСА_2 . Готуючись до вчинення злочину ОСОБА_8 прийшов додому де взяв викрутку та прибув до б. АДРЕСА_2 . Втілюючи свій намір, усвідомлюючи характер своїх дій, переконавшись у таємності своїх дій ОСОБА_8 підійшов до автомобіля «ВАЗ 2106», реєстраційний номер НОМЕР_1 , де за допомогою викрутки відімкнув замок водійських дверцят і відчинивши їх проник в середину. Діючи далі ОСОБА_8 знайшов біля важеля перемикання передач ключі від замка запалення та завів автомобіль і поїхав з місця події. Викраденим автомобілем ОСОБА_8 розпорядився на власний розсуд. Згідно висновку судово-автотехнічної експертизи № 19/119/11-2/202е від 27.09.2019 року ринкова вартість автомобіля марки «ВАЗ 21063», 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , двигун об`ємом 1294 куб.см, технічно справного з урахуванням зносу станом на 18.08.2019 може складати 16970 грн.

Крім цього, близько 02.10 год 25.08.2020 ОСОБА_8 перебував у м. Ромни по вул. Гетьмана Мазепи, де вирішив заволодіти автомобілем білого кольору марки «OPEL» моделі «KADETT» реєстраційний номер НОМЕР_2 , що зареєстрований за ОСОБА_12 , а перебуває у користуванні ОСОБА_10 . Даний автомобіль стояв поблизу будинку АДРЕСА_3 . Втілюючи свій намір, усвідомлюючи характер своїх дій, переконавшись в таємності своїх дій ОСОБА_8 підійшов до автомобіля і через незамкнені водійські дверцята проник в салон автомобіля. Ввімкнувши тумблера ОСОБА_8 завів двигун автомобіля і поїхав з місця події. Викраденим автомобілем ОСОБА_8 розпорядився на власний розсуд. Згідно висновку судово-автотоварознавчої експертизи № 1365 від 28.08.2020 року ринкова вартість автомобіля марки «OPEL» моделі «KADETT» реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на 28.05.2020 може складати 28490 грн.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_6 , яка апеляційну скаргу прокурора підтримала, просила вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким дії ОСОБА_8 кваліфікувати за ч. 2 ст. 289 КК України, а не за ч.2 ст. 286 КК України як це зробив суд в резолютивній частині вироку, щодо вимог скарг обвинуваченого і захисника, то їх просила залишити без задоовлення, думки обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , які свої апеляційні скарги підтримали, просили або ж скасувати вирок з направленням матеріалів справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції або ж вирок з мінити в частині призначеного обвинуваченому покарання, пом`якшиши його, щодо скарги прокурора то поклалися на розсуд суду, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарг прокурора, обвинуваченого і захисника колегія суддів дійшла такого висновку.

Так, з матеріалів справи слідує, що вирок суду першої інстанції оскаржений трьома учасниками справи прокурором, обвинуваченим і захисником, згідно доводів яких слідує, що правильності встановлення фактичних обставин справи і доведеності вини обвинуваченого у вчиенні злочину передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України ніхто не оскаржує.

Водночас, прокурор звертав увагу на неправильну правову кваліфікацію дій обвинуваченого судом в резолютивній частині вироку, а обвинувачений і захисник наголошували на ряді обставин, які на їх думку, є підставою для призначення обвинуваченому менш суворого покарання.

Тому керуючись ч. 1 ст. 404 КПК України колегія судідв вирок суду першоїх інстанції преглядає в межах заявлених апелянтами вимог.

При цьому, апеляційний суд виходить і з того, що прокурором не оскаржується вирок суду в частині неправильної кваліфікації дій обвинуваченого в мотивувальній частині вироку, а висловлюється виключно не згода з тим, що суд допустив помилку в його резолютивній частині, яка на думку прокурора, може бути усунута лише шляхом скасування цього судового рішення та ухвалення нового.

Так, за правилами кримінального закону покарання, призначене особі за скоєний злочин, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому вигляді й розмірі, яке з урахування ступеня тяжкості скоєного злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження скоєння нових злочинів.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, та й іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка скоїла злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення зобов`язують суд при призначені покарання врахувати не лише ступінь тяжкості скоєного злочину та обставини, що обтяжують покарання, а й особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання і врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставину яка пом`якшує покарання активне сприяння розкриттю злочину.

Інші обставини, які в ході досудового слідства визнані такими, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку суд першої інстанції такими не визнав, обгрунтовано зазначивши про те, що щире каяття означає, що особа визнає свою винуватість за всіма пунктами висунутого проти неї обвинувачення, дає правдиві свідчення, щиро шкодує про вчинене, негативно оцінює злочин, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Водночас судом було встановлено, що ОСОБА_8 свою вину фактично не визнав, стверджуючи в суді, що потерпілий завжди дозволяв йому користатися автомобілем. Негативної оцінки своїх дій та співчуття потерпілому не висловлював. Готовності понести заслужене покарання обвинувачений ОСОБА_8 в суді не виказазував. Щодо добровільного відшкодування шкоди то тут суду першої інстанції не відомі міркування органу досудового слідства який вказав таку обставину, оскільки автомобілі повернути потерпілому поліцією, про відшкодування будь-якої шкоди в матеріалах провадження доказів не міститься.

За таких обставин, дотримуючись принципів об`єктивності та неупередженості розгляду справи, зважаючи на характер протиправних дій, їх наслідки, та інші обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів, що необхідним і достатнім покаранням для виправлення ОСОБА_8 та запобігання скоєння останнім нових злочинів буде покарання у виді позбавлення волі в межах строку визначеного санкцією ч. 2 ст. 289 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений зазначав, що судом не враховано того, що викрадений автомобіль потерпілого ОСОБА_10 є також власністю його обвинуваченого сестри, так як вона перебуває в шлюбі з потерпілим і авто купувалось за час цього шлюбу, до чого колегія суддів відноситься критично, оскільки по-перше жодних доказів в підтвердження цих доводів обвинуваченим не надано, а по-друге вказане не звільняє обвинуваченого ОСОБА_8 від відповідальності за вчинене, навіть за умови, що майно, перебувало і у власності його сестри, оскільки це не майно самого обвинуваченого. Більше того, з пояснень потерпілого ОСОБА_10 слідує, що «з ОСОБА_8 у нього стосунків ніяких, він був у шлюбі з сестрою Бережного, однак зараз він з ним не спілкується… Дозволу брати машину недавав ніколи..».

Також обвинувачений стверджував, що потерпілий є його родичем, що не відповідає поясненям останнього, який зазначав, що сестра обвинуваченого є його колишньою дружиною. Родинних зв`язків не прослідковується.

Обвинувачений звертав увагу на те, що потерпілий звертався до органу досудового розслідування, про закриття кримінального провадження, однак з пояснень поетрпілого слідує, що його просила мати обвинуваченого написати заяву про те, що він не має претензій до обвинуваченого, що не виключає з дій останнього скаладу інкримінованого йому злочину.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений зазначав, що суд матеріали кримінального провадження дослідив не повністю, уваги на покази потерпілого не звернув та ухвалюючи вирок не правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, однак до вказаного колегія суддів відноситсья критично так як, покази потерпілого судом враховано, що слідує зі змісту вироку, а в чому полягає неповнота та неправильне застсоування судом вимог кримінального закону обвинувачений в апеляційній скарзі не конкретизує.

Захисник же в своїй скарзі зауважував на тому, що суд не врахував тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, дані, що характризують особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання, зокрема щире каяття та активне сприяння слідству у розкритті злочинів, що колегія суддів вважає надуманим, оскільки це суперечить матеріалам справи. Все перелічене захисником, судом при призначенні обвинуваченому покарання враховано, а не врахування окремих обставин як пом`якшуючі, суд навів у вироку відповідні на те мотиви.

Щодо відсутності в потерпілого до обвинуваченого претензій, то вказана обставина враховується судом, однак не є вирішальною у призначенні особі покарання, оскільки поряд з цим суд має врахувати і ряд інших обставин, та аж потім, з урахуванням всього в своїй сукупності, дійти висновку, яке ж покарання для обвинуваченого буде необхідним та достатнім для його виправлення.

Також захисник просив врахувати, що обвинувачений має постійне місце проживання, де мешкає з батьками, які мають захворювання і потребують догляду, на що колегія суддів зауважує тим, що обвинувачений має сестру, про яку також вів мову в своїй скарзі, а тому він не єдина дитина в батьків. Більше того відомостей про те, що ОСОБА_8 брав участь в утриманні батьків і про те, що останні хворі та безумовно потеребують його піклування матеріали справи не містять.

Єдина ж характеристика, на яку посилається сторона захисту, не може стати достатньою для задоволення вимог скарги захисника.

Тому, аналізуючи вимоги скарг обвинуваченого і захисника колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення, тобто для зміни вироку суду так і для його скасування з призначенням в суді першої інстанції нового судового розгляду, оскільки тих виключних підстав, які чітко визначені в ст. 415 КПК України, апеляційний суд в ході перегляду справи не встановив.

Щодо скарги прокурора, про ухвалення нового вироку та кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 289 КК України , то тут колегія суддів також вважає за необхідне відмовити прокурору в задоволенні його скарги, оскільки як з матеріалів, так і зі змісту самої мотивувальної частини вироку слідує, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом кваліфіковані саме за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

В резолютивній частині вироку, суд дійсно вказав, що ОСОБА_8 визнає винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, однак в подальшому таку описку суд виправив шляхом постановлення 06.02.2024 ухвали про виправлення такої описки.

В ході вивчення звукозапису судового засідання, де відбувається оголошення судом змісту вироку, дійсно вбачається, що суддя оголошує резолютивну частину з допущеною ним помилкою, однак це зумовлено тим, що саме у змісті резолютивної вироку і допущена ця описка.

Вказане колегія суддів не може визнати істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону, оскільки це не ставить саму законність та обрунтованість вироку суду під сумнів.

Також колегія суддів зазначає, що вимоги прокурора про ухвалення нового вироку викладені в апеляційній скарзі, не узгоджуються з вимогами ст.420 КПК України, де зазначені чіткі підстави для цього.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне в задоволенні апеляційних вимог прокурора, обвинуваченого та захисника відмовити, а вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24.01.2024, слід залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24.01.2024, відносно ОСОБА_8 , залишити без зміни, а подані на нього апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а ОСОБА_8 , який тримається під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4