печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Печерського районного суду міста Києва клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000998 від 29.11.2022,-

В С Т А Н О В И В:

До провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000998 від 29.11.2022. Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

Прокурор в судове засідання не з`явився, проте слідчий подав письмову заяву про розгляд клопотання за його відсутності, в якій клопотання з викладених у ньому підстав підтримав, просив задовольнити.

Частиною 1 статті 172 КПК України, передбачено, окрім іншого, що неприбуття слідчого, прокурора у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи положення закону та принцип диспозитивності, слідчий суддя визнав можливим прийняти рішення по суті клопотання на підставі наявних доказів.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали провадження за клопотанням, приходить до наступного висновку.

З матеріалів клопотання вбачається, що Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000998 від 29.11.2022 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 1 та ч. 4 ст. 260 КК України; ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 1 та ч. 4 ст. 260 КК України; ОСОБА_6 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111 ч. 1 та ч. 4 ст. 260 КК України; ОСОБА_7 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 1 та ч. 4 ст. 260 КК України; ОСОБА_8 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 1 та ч. 4 ст. 260 КК України; ОСОБА_9 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 1 та ч. 4 ст. 260 КК України, а також ОСОБА_10 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111 (у редакції Закону від 08.04.2014 № 1183-VII), ч. 2 ст. 111, ч. 3 та ч. 4 ст. 260 КК України.

Так, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні зібрано достатньо доказів та обґрунтовано повідомлено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що він підозрюється:

- у державній зраді, тобто діянні умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, вчиненій в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України (у чинній редакції закону);

- в участі у діяльності не передбачених законами України воєнізованих формувань, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 260 КК України;

- в участі у складі не передбачених законами України воєнізованих формувань у нападі на підприємство, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 260 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин України ОСОБА_7 , в умовах, коли Український народ героїчно протистоїть російському агресору, вчинив злочин проти основ національної безпеки України за наступних обставин.

Так, 24.08.1991 Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Положеннями статей 1 та 2 Основного Закону України - Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Відповідно до ч. 1 ст. 17, ч. 1 ст. 65 Конституції України захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України, а на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. До системи адміністративно-територіального устрою України входить АР Крим, області, зокрема, Донецька та Луганська області, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Згідно з вимогами ст. ст. 72, 73 Конституції України питання про зміну території України вирішуються виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їхніх повноважень, встановлених Конституцією, та проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади політичної російської федерації (далі - рф) та службових осіб з числа керівництва збройних сил рф, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які розцінені представниками влади і збройних сил рф як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам рф, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування чорноморського флоту рф на території України - в АДРЕСА_1 .

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та збройних сил рф вирішили досягти шляхом ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців збройних сил рф, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АДРЕСА_1 , а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та російської федерації, створення і фінансування незаконних збройних формувань та вчинення інших злочинів.

При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної недоторканості України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території рф службові особи збройних сил російської федерації (далі - зс рф), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників політичної влади та службових осіб збройних сил рф, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося для досягнення військово-політичних цілей рф, що на думку співучасників були прямо пов`язані із необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АДРЕСА_1 та південно-східних регіонів України, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційно-психологічних заходів, необхідне використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Ураховуючи, що територія АР Крим та м. Севастополя мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та збройних сил рф серед інших територій України, які були об`єктом їх злочинного посягання, а також те, що на вказаній території дислокувалися підрозділи чорноморського флоту російської федерації, що сприяло найбільш прихованому використанню регулярних військ збройних сил рф поряд з іншими елементами гібридної війни, а тому її ведення проти України співучасники злочинного плану вирішили розпочати з території півострова Крим.

Також, представниками влади і збройних сил рф вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на іншій території держави.

У березні - квітні 2014 року на території Донецької та Луганської областей розпочалася збройна агресія Російської Федерації шляхом неоголошених та прихованих вторгнень підрозділів збройних сил та інших силових відомств російської федерації, організації та підтримки терористичної діяльності та діяльності, направленої на окупацію Донецької області та порушення територіальної цілісності України.

В окремих містах та районах Донецької та Луганської областей представниками силових структур рф проголошено створення незаконних квазідержавних утворення «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР») та «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»).

З метою забезпечення діяльності самопроголошеної «ДНР» та «ЛНР» представниками Російської Федерації з числа своїх громадян та місцевого населення Донецької та Луганської областей сформовані підрозділи політичного (так звані «органи державної влади «ДНР» та «ЛНР») та силового блоків (до складу яких увійшли представники так званих правоохоронних органів та незаконних збройних формувань), які мали стабільний склад лідерів, підтримували між собою тісні стосунки, забезпечували централізоване підпорядкування учасників політичного та силового блоку лідерам організації, а також розробили план злочинної діяльності та чіткий розподіл функцій учасників щодо його досягнення.

В результаті вищезазначених подій значна кількість території та населених пунктів Донецької та Луганської областей протягом квітня-вересня 2014 року опинилась під контролем регулярних з`єднань і підрозділів збройних сил та інших військових формувань російської федерації, підпорядкованих і скеровуваних ними російських радників та інструкторів, російської федерації на території Донецької та Луганської областей так званої «ДНР» і «ЛНР», які Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18.01.2018, Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17.03.2015 та Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» № 1680-VII від 16.09.2014 визнані тимчасово окупованими територіями, а органи державної та місцевої влади України та бюджетні установи, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 07.11.2014, припинили свою діяльність на вказаних територіях та переміщені на підконтрольну органам державної влади України територію.

Так, 07.04.2014 у приміщенні Донецької обласної ради, яка розташовувалась за адресою: бульвар Пушкіна, 34, м. Донецьк, у результаті реалізації вищевказаного злочинного плану, було проголошено про створення квазідержавного утворення «Донецька народна республіка» як самостійної унітарної держави, яка утворюється в межах Донецької області та не входить до складу України, а також розпочато формування органів державної влади, так званої «ДНР», зокрема постановою самопроголеної ради міністрів «ДНР» № 17-4 від 17.07.2014 утворено так зване «Міністерство внутрішніх справ «ДНР» (далі «МВС ДНР»).

07.04.2014 за поданням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із Головою Служби безпеки України, на території Донецької і Луганської областей розпочато проведення антитерористичної операції (далі - АТО).

13.04.2014 через посилення сепаратистських виступів та захоплення державних установ на сході України виконуючий обов`язки Президента України Указом від 14.04.2014 № 405/2014 затвердив рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та Україною розпочато на території Донецької та Луганської областей широкомасштабну АТО із залученням Збройних Сил України та інших військових формувань.

На виконання зазначеного рішення виконувача обов`язків Президента України, з метою відновлення суверенітету України та тимчасово окупованих територіях, Збройні Сили України та інші військові формування вступали у бойові зіткнення з ворогом, тобто діяли в умовах збройного конфлікту.

Продовжуючи реалізацію вищевказаного злочинного наміру представники політичної влади та керівництва зс рф, діючи всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), розуміючи що злочинних дій з ведення прихованих, гібридних операцій проти України з метою зміни її меж на порушення порядку встановленого конституцією не достатньо та повалення існуючого конституційного ладу, з метою подальшого включення території України, зокрема Донецької області, до складу російської федерації спланували, підготували і розв`язали агресивну війну проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів зс рф на територію України.

На виконання цього злочинного наказу 24.02.2022 збройні сили рф та інші військові формування вторглись на територію України захоплюючи її територію шляхом ведення агресивної війни проти нашої держави.

З метою здійснення відсічі збройній агресії рф проти України указом Президента України 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України.

У свою чергу ОСОБА_7 , будучи громадянином України, достовірно знаючи про введення на всій території України правового режиму воєнного стану, а також про наявність збройного конфлікту між силами оборони України та підрозділами військ вторгнення рф, будучи обізнаним з тим, що метою політичної влади РФ є зміна меж України та порушення порядку, встановленого конституцією, повалення існуючого конституційного ладу та подальше включення території України до складу РФ, знаходячись у невстановленому місці на території Донецької області у невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не раніше 24.02.2022 переслідуючи при цьому вказану спільну злочинну мету, діючи умисно, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту особисто приєднавшись до військ вторгнення рф та погодившись спільно з іншими учасниками не передбаченого законами України воєнізованого формування «оперативно-бойового тактичного формування Донецької народної республіки «Каскад», взяти участь у збройному захопленні міста Маріуполь Донецької області.

Після окупації міста Маріуполь Донецької області силами військ вторгнення рф та учасниками «оперативно-бойового тактичного формування Донецької народної республіки «Каскад» ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , а також іншими невстановленими досудовим розслідуванням особами, які увійшли до вказаних воєнізованих формувань, 03.05.2022 був розпочатий штурм металургійного комбінату «Азовсталь», який захищався підрозділами сил оборони України, під командуванням ОСОБА_10 .

Таким чином, ОСОБА_7 підозрюється у державній зраді, тобто діянні умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинені в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України (у чинній редакції закону).

У відповідності до ч. 5 ст. 17 Конституції України на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Згідно п. 22 ч. 1 ст. 85 Основного закону держави До повноважень Верховної Ради України належить затвердження загальної структури, чисельності, визначення функцій Служби безпеки України, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також Міністерства внутрішніх справ України.

Однак в порушення вказаних положень Основного закону Держави, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, у невстановленому досудовим розслідуванням місці на території Донецької області 06.02.2019 утворено не передбачене законами України воєнізоване формування, зокрема: розпорядженням так званого «глави ДНР» № 22 від 06.02.2019 утворено «оперативно-бойове тактичне формування Донецької народної республіки» (мовою оригіналу: оперативно-боевое тактическое формирование Донецкой народной республики) та указом так званого «глави ДНР» № 354 від 02.07.2022 вказане незаконне воєнізоване формування у «оперативно-бойове тактичне формування Донецької народної республіки «Каскад» (мовою оригіналу: оперативно-боевое тактическое формирование Донецкой народной республики «Каскад»).

Згідно зазначених квазі-нормативно-правових актів так званого «глави ДНР» вказане «оперативно-бойове тактичне формування Донецької народної республіки «Каскад» підпорядкується одній особі - так званому «міністру внутрішніх справ ДНР», який наділений всією повнотою влади стосовно підлеглих і несе персональну відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця, наділений правом та наділений одноособово приймати рішення, віддавати накази та контролювати хід їх виконання.

У свою чергу, учасники незаконного воєнізованого формування зобов`язані виконувати накази старших начальників (командирів), мають однострій з розпізнавальними знаками (знаками розрізнення), які підтверджують про приналежність до підрозділу, проходять військову підготовку у вигляді вдосконалення умінь та навичок володіння зброєю, ведення бойових дій у населених пунктах та за їх межами, тощо.

Крім того, за невставлених досудовим розслідуванням у невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 03.05.2022 так зване «оперативно-бойове тактичне формування Донецької народної республіки «Каскад» було забезпечене вогнепальною, в тому числі автоматично, зброєю, боєприпасами до неї, вибуховими пристроями, важко та легко-броньованою технікою.

Таким чином так зване «оперативно-бойове тактичне формування Донецької народної республіки «Каскад» є воєнізований формуванням.

До складу зазначеного незаконного воєнізованого формування під керівництвом ОСОБА_10 у невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 03.05.2022, у невстановленому досудовим розслідуванням місці на території тимчасово окупованої території Донецької обласні, окрім інших, увійшов ОСОБА_7 .

У подальшому, ОСОБА_7 , будучи учасником «оперативно-бойового тактичного формування Донецької народної республіки «Каскад», у невстановленому досудовим розслідуванням місті на території тимчасово-окупованої території Донецької області, у невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 03.05.2022, долучився до сил вторгнення рф та у їх складі приступив до виконання бойових завдань ворога для успішного функціонування вказаного, не передбаченого законами України воєнізованого формування, зокрема до воєнної протидії силам оборони України із захисту суверенітету та територіальної цілісності України, та у невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 03.05.2022 взяв участь у збройному захопленні міста Маріуполь Донецької області та штурмі металургійного комбінату «Азовсталь».

Таким чином, ОСОБА_7 підозрюється в участі у діяльності не передбачених законами України воєнізованих формувань, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 260 КК України.

Крім того, ОСОБА_7 , будучи учасником «оперативно-бойового тактичного формуванням Донецької народної республіки «Каскад», знаходячись у невстановленому місці в місті Маріуполь Донецької області, яке уже перебувало під контролем ворога, у невстановлений досудовим розслідуванням час, однак не пізніше 03.05.2022, отримав від керівника вказаного незаконного воєнізованого формування ОСОБА_10 наказ приєднатись до угрупування військ вторгнення рф та у складі об`єднаного військового угрупування взяти участь у збройному захопленні АДРЕСА_2 та штурмі металургійного комбінату «Азовсталь», який розташований у вказаному населеному пункті, з метою захоплення у полон військовослужбовців сил оборони України, які здійснювали захист вказаного підприємства.

На виконання зазначеного наказу ОСОБА_7 та інші учасники вказаного не передбаченого законами України воєнізованого формування, серед яких ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , а також сам ОСОБА_10 , діючи умисно, переслідуючи спільну вищевказану злочинну мету, 03.05.2022 почали захоплення підприємства - металургійного комбінату «Азовсталь» шляхом здійснення його штурму із застосуванням вогнепальної зброї, вибухових пристроїв, важко та легко-броньованої військової техніки, який тривав безперервно до 16.05.2022.

Таким чином, ОСОБА_7 підозрюється в участі у складі не передбачених законами України воєнізованих формувань у нападі на підприємство, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 260 КК України.

Обставинами, що дають підстави підозрювати ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 1 та ч. 4 ст. 260 КК України є наявність в матеріалах досудового розслідування достатніх об`єктивних доказів.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень повністю підтверджується зібраними доказами, а саме: протоколом допиту свідка ОСОБА_11 , протоколом пред`явлення для впізнання, протоколами оглядів інформації, розміщеної у всесвітній мережі Інтернет, іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності.

Під час досудового розслідування встановлено, що підозрюваному ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) належить транспортний засіб - автомобіль, марки Geely CK 1.5L, номер кузова НОМЕР_2 , н.з. НОМЕР_3 . Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, серед іншого, для забезпечення можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно із ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

У такому випадку, відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.

При цьому, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі з конфіскацію майна.

Підстави для накладення арешту на майно з іншою метою, окрім тих, що закріплені в ч. 2 ст. 170 КПК України, чинний кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає.

Аналіз вище зазначених норм закону вказує, що у разі розгляду клопотання слідчого або прокурора про арешт майна, слідчий суддя повинен перевірити доводи поданого клопотання щодо наявності підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження у відповідності до мети, яку зазначає слідчий чи прокурор у своєму клопотанні.

Згідно положенням до ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Санкцією ч. 2 ст. 111 КК України, передбачено покарання у вигляді позбавлення волі з конфіскацією майна

Таким чином, є передбачені кримінальним процесуальним законом підстави для накладення арешту, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, як виду покарання. Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону. В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків. Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження. Разом з тим, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 № 2947-III (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності є будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Розмір часток майна дружини та чоловіка, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено статтею 70 СК України, а саме у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Порядок стягнення зазначеного майна передбачено ст. 73 СК України відповідно до якої стягнення може бути накладено на частку у праві спільної сумісної власності подружжя. Статтею 57 СК України передбачено конкретний та вичерпний перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Аналогічна правова позиція зазначена в Цивільному кодексі України від 16.01.2003 № 435-IV. Так, ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 370 ЦК України встановлено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Статтею 371 ЦК України передбачено порядок звернення стягнення на частку майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до якого кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. З урахуванням викладеного, слідчий суддя приходить до висновку про задоволення клопотання слідчого про арешт майна частково та накладення арешту на частки вказаного в клопотанні майна, оскільки відповідно до Акового запису про шлюб №150 від 06 червня 1998 ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При цьому, слідчий суддя роз`яснює, що згідно ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 107, 170, 172, 173, 174, 309, 372, 392, 532 Кримінального процесуального кодексу України,-

У Х В А Л И В :

Клопотання задовольнити частково.

Накласти у кримінальному провадженні № 0000998 від 29.11.2022 арешт на майно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), у т.ч. як спільного майна подружжя, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, а саме: на частини транспортного засібу - автомобіль, марки Geely CK 1.5L, номер кузова НОМЕР_2 , н.з. НОМЕР_3 . Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню.

Зобов`язати слідчого/прокурора у кримінальному провадженні передати ухвалу особі, на майно якої, накладено арешт.

Підозрюваний, його захисник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до суду апеляціної інстанції протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1