УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , представника власника майна адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні № 420 241 100 000 001 79 від 30.04.2024,

у с т а н о в и в :

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого СУ ГУНП у Київській області щодо неповернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 420 241 100 000 001 79 від 30.04.2024.

Скарга обґрунтована тим, що СУ ГУНП у Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 420 241 100 000 001 79 від 30.04.2024.

Під час проведення слідчих (розшукових) дій у вказаному провадженні 06.06.2024 вилучений військовий квиток серії НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 .

З огляду на те, що стороною обвинувачення питання про накладення арешту на вилучене майно не ініціювалося, заявник наполягав на незаконному утриманні вилученого органом досудового розслідування. Вказане, на його думку, дає підстави для задоволення скарги.

У судовому засіданні представник власника майна скаргу підтримав та просив задовольнити, з наведених у ній підстав.

Слідчий СУ ГУНП у Київській області до суду не з`явився, про наявність поважної причини неявки суд не повідомив.

Відсутність слідчого відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК не є перешкодою для розгляду скарги.

Слідчий суддя, заслухавши доводи представника власника майна, дослідивши надані документи, дійшов висновку про таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що позбавлення будь-якої особи права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на законних підставах майном у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України, якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті клопотання, що є предметом цього розгляду, першочергово має бути надана оцінка правомірності втручання державного органу у реалізацію особою свого права власності, таке втручання полягає у примусовому, тобто без добровільної згоди власника, обмеженні його права розпорядження нерухомим майном.

Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких, серед інших, віднесені законність (ст. 9 КПК) та недоторканність права власності (ст. 16).

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» та Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Європейська Конвенція захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) є частиною національного законодавства України.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа мають право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, що передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні «Смірнов проти Росії» від 07.06.2007 ЄСПЛ зазначив, що найбільш важлива вимога ст. 2 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-який акт втручання державного органу у здійснення права на безперешкодне користування своїм майном повинен бути законним.

Крім того, наведена засада закріплена у ст. 16 КПК та визначає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

Сукупність наведених норм кримінального процесуального законодавства, їх внутрішній, змістовний зв`язок доводять, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаним засадам.

Крім того, процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень покликаний забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має запобігти зловживанню стороною обвинувачення зазначеними повноваженнями з метою суворого дотримання закону, забезпечення рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.

Встановлено, що 06.06.2024 у кримінальному провадженні № 420 241 100 000 001 79 від 30.04.2024 проведено обшук за місцем мешкання підозрюваного ОСОБА_5 , під час якого вилучений, зокрема, військовий квиток серії НОМЕР_1 .

Згідно з ст. 234 КПК обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, здобутого у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Обов`язковою обставиною, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення. Обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин - на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги.

У разі відсутності підстав вважати вилучене майно таким, що містить інформацію про кримінальне правопорушення, воно має бути повернуто власнику.

Відповідно до ст. 7 КПК однією з загальних засад кримінального провадження є змагальність сторін, яка у силу ст. 22 КПК передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, на слідчого, як на представника сторони обвинувачення покладається обов`язок доведення, що вилучені під час обшуку грошові кошти відповідають визначеному ухвалою слідчого судді критерію, а саме - отримані злочинним шляхом.

Попри зазначене уповноважений слідчий у кримінальному провадженні на виклик суду не з`явився, будь-яких доказів на спростування позиції представника власника майна не надав, отже, у слідчого судді відсутні підстави для висновку, що вилучений військовий квиток містить інформацію про кримінальне правопорушення.

Відповідно до положень статей 234, 235 КПК клопотання про проведення обшуку та ухвала про дозвіл на обшук в обов`язковому порядку мають містити відомості, для виявлення яких речей, документів та осіб проводиться обшук.

Тобто судовим рішенням має обмежуватися коло речей та предметів, відшукання яких є метою обшуку.

При цьому судом приймаються до уваги, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини визнані порушенням ст. 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод дії, коли обшук квартир осіб було здійснено на підставі припису, сформульованого в досить загальних термінах, без надання цим особам будь-якої додаткової інформації про підстави цих обшуків та без порушення стосовно цих осіб кримінальної справи («Ернст та інші проти Бельгії»).

Виходячи з наведеного, коректним є висновок, що вищенаведені норми національного законодавства спрямовані на запобігання свавіллю з боку органів досудового розслідування щодо безпідставного вилучення будь-якого майна, про яке не йдеться в ухвалі про дозвіл на проведення вказаної слідчої дії.

Крім того, частина 7 статті 236 КПК, дозволяючи вилучати речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, визначає подальший процесуальний статус вилученого, відносячи його до тимчасово вилученого майна.

При цьому статтею 169 КПК встановлено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучене, у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171 КПК, тобто у разі, якщо слідчий протягом 48 годин після вилучення майна не звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вказане майно.

У силу ч. 5 ст. 171 КПК наслідком невиконання зазначеного припису є негайне повернення вилученого.

Слідчим не надано слідчому судді ухвали про накладення арешту на вилучене майно.

Слідчий суддя також бере до уваги, що у силу ч. 1 ст. 100 КПК речовий доказ, який вилучений стороною кримінального провадження, повинен бути якнайшвидше повернутий власнику.

Виключенням з цього правила є вилучення певного майна внаслідок тимчасового доступу до речей та документів (ст. 160-166 КПК) або через накладення на нього арешту (ст. 170-174 КПК).

Як вище зазначено, під контроль слідчого вказане майно заявника перейшло у результаті проведеного обшуку, арешт на нього не накладений.

Сукупність вищезазначеного свідчить про обґрунтованість скарги, що є підставою для її задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 22, 169, 171, 173, 303, 309 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :

Скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.

Зобов`язати слідчого СУ ГУНП у Київській області, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 420 241 100 000 001 79 від 30.04.2024, повернути ОСОБА_4 майно, вилучене 13.08.2024, а саме:

- військовий квиток серії НОМЕР_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1