ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2629/24 Справа № 204/610/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , у інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подану на ухвалу Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 12 липня 2024 року про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.4 ст.405, ч.3 ст.406, ч.1 ст.121 Кримінального кодексу України (далі - КК України) ОСОБА_7 строком до 09 вересня 2024 року включно без визначення розміру застави,

встановила:

В провадженні Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська на розгляді перебуває кримінальне провадження № 0001212 від 24 листопада 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.405, ч.3 ст.406, ч.1 ст.121 КК України.

Матеріалами справи встановлено, що солдат ОСОБА_7 23 листопада 2022 року о 20 годині 00 хвилин, перебуваючи в приміщенні приватного будинку в місці тимчасової дислокації підрозділу самохідної артилерійської батареї ВЧ НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , будучи невдоволеним усним зауваженням старшого за військовим званням сержанта ОСОБА_9 , діставши з правої кишені штанів розкладний ніж, розклав лезо, долаючи супротив сержанта ОСОБА_9 , який вхопив його за праву руку, відштовхнув його, внаслідок чого поранив йому кисть лівої руки.

Далі, солдат ОСОБА_7 , перебуваючи за вищевказаною адресою, будучи невдоволеним усним зауваженням старшого за військовим званням сержанта ОСОБА_10 , наніс останньому один удар ножем в район грудної клітини.

Умисні дії ОСОБА_7 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.4 ст.405 КК України заподіяння тілесних ушкоджень щодо начальника у зв`язку з виконанням ним обов`язків з військової служби, в умовах воєнного стану.

Крім того, солдат ОСОБА_7 23 листопада 2022 року приблизно о 20 годині 05 хвилин, перебуваючи в приміщенні приватного будинку в місці тимчасової дислокації підрозділу самохідної артилерійської батареї ВЧ НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , бажаючи продемонструвати свою фізичну перевагу над солдатом ОСОБА_11 , який перебував у тому ж приміщенні та бачив факт зауваження з боку сержантів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , наніс солдату ОСОБА_11 один удар ножем у живіт, чим завдав останньому тілесні ушкодження у виді проникаючого колючо-ріжучого поранення черевної порожнини з ушкодженням печінки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя.

Умисні дії ОСОБА_7 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.3 ст.406 КК України порушення статутних правил взаємовідносин між військовослужбовцями за відсутності між ними відносин підлеглості та ч.1 ст.121 КК України вчинення умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Під час судового засідання ухвалою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 12 липня 2024 року продовжено строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.4 ст.405, ч.3 ст.406, ч.1 ст.121 КК України ОСОБА_7 строком до 09 вересня 2024 року включно без визначення розміру застави.

Суд мотивував свої висновки тим, що прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватися від суду та впливати на свідків та потерпілих у цьому ж кримінальному провадженні.

Ризики, передбачені п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливості обвинуваченим ОСОБА_7 перешкоджати кримінальному провадженню, вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, на даній стадії судового розгляду, втратили свою актуальність.

Крім того, з врахуванням обставин вчинення кримінального правопорушення, застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, буде недостатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та для запобігання реалізації ним встановлених ризиків переховування від суду та/або впливу на свідків у провадженні. Ця позиція суду обґрунтована сукупністю усіх без винятку обставин, наведених у постановленій ухвалі, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, відповідно до доводів якої просить ухвалу Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 12 липня 2024 рок скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо його підзахисного запобіжний захід у вигляді застави.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначає, що ухвала суду першої інстанції є необгрунтоваю, такою, що постановлена без належного врахування особи обвинуваченого, в порушення основоположних прав обвинуваченого.

Так, захисник звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_7 вимушений перебувати під вартою більше чим пів року. Звертає увагу, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення його належної процесуальної поведінки під час судового розгляду, а не очікування доставки потерпілих до зали судових засідань.

Наголошує, що під час останнього судового засідання судом було зобов`язано прокурора викликати свідків для допиту їх в судовому засіданні, але на призначені дати свідки так і не з`явилися, а враховуючи те, що всі свідки є військовослужбовцями та їх участь може бути ускладнена участю в бойових діях, тому судове провадження може затягнутися, а обвинувачений вимушений весь цей час перебувати від вартою. За такого, застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у повній мірі, на переконання захисника, може нівелювати ризик переховування останнього від слідства та суду.

Також зазначає, що наявність навіть обґрунтованої підозри та вагомих доказів вчинення злочину не є підставою для застосування запобіжного заходу, це є лише підставами.

Також вказує, що обґрунтування наведені в клопотанні про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ж насправді формальними відписками, які не мають нічого спільного з об`єктивною реальністю. Питання про обрання щодо підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу, а саме домашнього арешту, суд взагалі не розглянув.

Захисник вказує, що судом не було враховано того факту, що командир ВЧ НОМЕР_2 готовий взяти до свого підрозділу ОСОБА_7 .. А при обранні щодо нього запобіжного заходу у вигляді застави можливо додатково покласти на ОСОБА_7 обов`язки, що убезпечить факт настання ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України. Захисник наголошує, що ОСОБА_7 принесе більше користі держави перебувають на службі у військовій частина НОМЕР_2 .

Під час апеляційного перегляду:

-обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи поданої апеляційної скарги у повному обсязі, просили ухвалу суду першої інстанції скасувати та обрати щодо обвинуваченого більш м`який запобіжний захід у вигляді застави;

-прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а також наявність, передбачених п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду та здійснювати вплив на свідків у даному кримінальному провадженні.

З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для задоволення клопотання прокурора, погоджується й суд апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо застосування до обвинуваченого іншого, альтернативного запобіжного заходу, слід визнати безпідставними.

Із матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 178 КПК України, врахував те, що ОСОБА_7 обвинувачується, у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.405 (санкція статті передбачає покарання у вигляді позбавлення волі від п`яти до десяти), ч.3 ст.406 (санкція статті передбачає покарання у вигляді позбавлення волі від трьох до десяти), ч.1 ст.121 (санкція статті передбачає покарання у вигляді позбавлення волі від п`яти до восьми) КК України, що у разі доведеності вини йому загрожує реальне покарання, а тому може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності та покарання.

Суд першої інстанції встановив наявність достатніх підстав вважати, що ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшився і не припинив існувати, й дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відсутність процесуальної можливості застосування щодо останнього менш суворого виду запобіжного заходу.

Крім того, доведено продовження існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у даному кримінальному провадженні. В разі здійснення на них впливу з боку обвинуваченого ОСОБА_7 останні можуть змінити свої покази, чим ввести суд в оману та перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд наголошує, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом. Таким чином, ризик незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні підтверджується тим, що судовий розгляд справи триває, свідки та потерпілі у справі судом не допитані, а тому обвинувачений ОСОБА_7 може здійснювати на них незаконний вплив, шляхом вмовлянь або погроз, з метою зміни їх показів задля уникнення кримінальної відповідальності.

Колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту не доведені.

Доводи захисника про те, що його підзахисний має місце проживання, в нього наявні міцні соціальні зв`язки, а також те, що командир ВЧ НОМЕР_2 готовий взяти до свого підрозділу ОСОБА_7 , не заслуговують на увагу, оскільки не є безумовними підставами для відмови в продовженні дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Окрім того, апеляційний суд зауважує, що наведені обставини в цьому випадку не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого. Вказане було оцінено судом в сукупності з іншими обставинами по справі та ним було надано належну правову оцінку.

Апеляційний суд, також, не вбачає й підстав для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, зокрема застави, на чому наполягає сторона захисту.

Доводи сторони захисту в частині недоведеності ризиків, передбачених п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризиків переховування обвинуваченого від суду та можливості впливу на свідків та потерпілих у даному кримінальному провадженні не заслуговують на увагу суду, оскільки сукупність даних про тяжкість злочинів у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , які відносяться до категорії тяжких кримінальних правопорушень, покарання, яке загрожує останньому у разі визнання винуватим, а також відомості про особу обвинуваченого доводить факт існування даних ризиків та доведеність їх стороною обвинувачення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що обґрунтованість обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішені питання про необхідність продовження застосування запобіжного заходу у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, продовження існування яких в даному випадку було беззаперечно встановлено.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.405, ч.3 ст.406, ч.1 ст.121 КК України ОСОБА_7 . На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 , у інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 12 липня 2024 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 404, 405, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Ухвалу Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 12 липня 2024 року про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.4 ст.405, ч.3 ст.406, ч.1 ст.121 КК України ОСОБА_7 строком до 09 вересня 2024 року включно без визначення розміру застави - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , у інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4