Справа № 147/437/19
Провадження №11-кп/801/752/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.01.2019 за № 0000024,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Тростянецького районного суду Вінницької області від 15 квітня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , уродженця м. Вінниця, Вінницької області, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , із базовою загальною середньою освітою, неодруженого, громадянина України, раніше судимого:

16.02.2004 Ленінським районним судом м.Вінниці за ч.1 ст.190 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки;

17.05.2006 Вінницьким районним судом Вінницької області за ч.2 ст.186, ч.3. ст.185, ч.2 ст.185, ч.2 ст.289, ст.315 ч.2, ст.190 ч.1, ст.70, ст.71, ст.72 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 8 місяців;

27.10.2009 Ленінським районним судом м.Вінниці за ч.1 ст.187, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, 16.10.2012 звільнився з місць позбавлення волі, по закінченню строку відбування покарання,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з дня затримання на виконання вироку.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення день за день, за період з 21 січня 2019 року по 21 квітня 2022 року.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили не обирано.

Ухвалено скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Ладижинського міського суду Вінницької області від 06 лютого 2019 року.

Речові докази в справі: дерев`яне руків`я від сокири зі слідами РБК, вирізку із ковра із слідами РБК, вирізку з наволочки із слідами РБК, вирізку із рушника зі слідами РБК, спортивні штани чорного кольору з написом «adidas», куртку чорного кольору, кофту спортивну світлого кольору з написом «OBEY», які зберігаються у кімнаті зберігання речових доказів ВП №2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області, ухвалено знищити.

Згідно з вироком ОСОБА_8 з 2016 року почав спільно проживати з ОСОБА_9 в АДРЕСА_2 . За час проживання в ОСОБА_8 та ОСОБА_9 склалися неприязні відносини на грунті постійних сварок, які виникали в ході зловживання алкогольними напоями. 21 січня 2019 року близько 01 год. 00 хв. ОСОБА_9 та ОСОБА_8 вирішили піти до односельчан, щоб придбати алкогольні напої. В подальшому ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , взявши алкогольні напої у односельчанина ОСОБА_10 , мали намір направитися до свого місця проживання, однак ОСОБА_9 відмовлялася повертатися додому. Тому, ОСОБА_8 на АДРЕСА_3 , поряд з домогосподарством АДРЕСА_4 , де проживає ОСОБА_10 , умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, без мети вбивства, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час з`ясування зі своєю співмешканкою особистих взаємовідносин, почав наносити ОСОБА_9 дерев`яним руків`ям від сокири, яке мав при собі, чисельні удари в область ніг та сідниць, заподіявши останній тілесні ушкодження у вигляді відкритої тупої травми лівої гомілки: подвійних переломів великогомілкової та малогомілкової кісток в середній і нижніх третинах зі зміщенням уламків та масивним ушкодженням м`яких тканин, які відповідно до висновків експерта Ладижинського районного відділення судово-медичної експертизи №9 від 05.03.2019, експерта Бершадського міжрайонного відділення судово-медичної експертизи №1/П від 02.07.2020, експертів Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи №94-к від 13.10.2020 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Помітивши, що зламав ОСОБА_9 ліву нижню кінцівку, яка була значно деформована, ОСОБА_8 взяв з домогосподарства ОСОБА_10 сани, на які посадив ОСОБА_9 та відвіз її додому, заніс в будинок. У житловому будинку, за місцем проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 розпив з ОСОБА_9 придбані алкогольні напої. Після цього, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 лягли спати. Вранці 21.01.2019 ОСОБА_8 прокинувся і виявив, що ОСОБА_9 знаходиться без ознак життя в положенні сидячи на підлозі біля ліжка.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю та підтвердив обставини, вказані в обвинувальному акті. В скоєному щиро розкаюється, шкодує про вчинене.В судових дебатах ОСОБА_8 зазначив, що він визнає свою вину, не ховався, не тікав, неодноразово викликав поліцію, які ніяким чином не відреагували на його виклики. Просить призначити йому якомога менше покарання. В останньому слові обвинувачений зазначив, що визнає свою вину із самого початку і щиро розкаюється у вчиненому, з першого дня шкодує про вчинене, йому тяжко жити з цим, однак виникли такі обставини. Зазначає що викликав поліцію, однак вони йому нічим не допомогли, натомість повідомили, що за хибні виклики він буде відповідати. Стверджує, що нікого не винить у тому, що сталося, однак просить зарахувати йому попереднє ув`язнення з розрахунку один день за два дні. Вказує, що він у СІЗО сидів у камері вбивць, що його дуже пригнічувало.

Потерпіла ОСОБА_11 в судове засідання не з`явилася, конверти адресовані потерпілій повернулися до суду як не вручені з відміткою відділення поштового зв`язку: «адресат відмовився». Додатково про дату, час та місце судового розгляду потерпіла повідомлялася за номером телефону. 03 січня 2024 року від потерпілої ОСОБА_11 надійшла заява про проведення розгляду справи за її відсутності, в якій також повідомила, що вона відмовляється від надання будь-яких пояснень в процесі розгляду кримінального провадження. Просила суд, справедливо покарати ОСОБА_8 за вчинений злочин до покарання у виді позбавлення волі.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції кваліфіковано за ч.1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію своїх дій, а лише вважає вирок суду в частині призначеного покарання необґрунтованим. Просить призначити йому покарання у виді трьох років позбавлення волі з іспитовим строком на три роки.

На думку обвинуваченого ОСОБА_8 , вирок суду в частині призначеного покарання є необґрунтованим з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Обвинувачений ОСОБА_8 зазначає, що вину в скоєному він визнав у повному обсязі, щиро розкаявся, сприяв слідству, він раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, тому має міцні соціальні зв`язки, не перебуває на обліку в психіатричні лікарні.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 в усній формі змінив вимоги своєї апеляційної скарги, просив призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально.

Захисник ОСОБА_7 підтримала позицію обвинуваченого ОСОБА_8 , та просила призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого з озвученими до неї змінами, просив оскаржуваний вирок залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_11 про судовий розгляд повідомлялася належним чином, будь - яких заяв чи клопотань про відкладення судового розгляду не подавала, більше того відмовилася від отримання поштової кореспонденції, тому учасники, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо проведення судового розгляду в її відсутність.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтується на доказах, досліджених у судовому засіданні, аналіз яких даний у вироку.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 ніким не оскаржені, то висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин перевірці судом апеляційної інстанції не підлягають, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в частині правильності призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.121 КК України, колегія суддів погоджується з апеляційними доводами сторони захисту щодо зайвої суворості призначеного покарання, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Вказані положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, у разі ухвалення обвинувального вироку.

Як зазначено у п.п.1, 2, 3 постанови Пленуму ВСУ №7від24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК) (2341-14), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст. 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Водночас, як зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені кримінально-процесуальним законом, який передбачає повноваження судів апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин справи в їх сукупності визначає тяжкість конкретного злочину, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію злочину, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вищевказані вимоги матеріального права та роз`яснення Пленуму ВСУ при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання не повністю були дотримані судом першої інстанції, а також не в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційній скарзі, поданій обвинуваченим.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді шести років позбавлення, яке необхідно відбувати реально, урахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, обставину, що обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння, відомості про те, що ОСОБА_8 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за тяжкі злочини, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку в лікаря - психіатра та лікаря - нарколога не перебуває, досудову доповідь Чечельницького районного сектору з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області Міністерства юстиції України та висновок про те, що виправлення ОСОБА_8 без позбавлення волі або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства (в т.ч. окремих осіб) та сприятиме ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, а також позицію потерпілої ОСОБА_11 , яка просила суд, справедливо покарати ОСОБА_8 за вчинений злочин до покарання у виді позбавлення волі.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду колегією суддів також установлено, що обвинуваченому ОСОБА_8 виповнилося 39 років, він має базову загальну середню освіту, тобто закінчив 9 класів, не перебуває на спеціальних обліках в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, однак зловживає алкогольними напоями.

Колегією суддів установлено, що обвинувачений ОСОБА_8 критично оцінював свою протиправну поведінку, що виразилося у повному визнанні вини, щирому каятті, активному сприянні розкриттю кримінального правопорушення, і така поведінка останнього була послідовна як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду.

Хоч і обвинувачений ОСОБА_8 перебував у стані алкогольного сп`яніння та діяв умисно, заподіюючи своїй співмешканці ОСОБА_9 умисне тяжке тілесне ушкодження, яке небезпечне для життя в момент заподіяння, однак його дії розумно пояснити не можна. Обставини даного провадженнях як і інших кримінальних провадженнях, які стосуються насильницьких злочинів проти життя та здоров`я особи, вчинених у стані алкогольного сп`яніння, демонструють те, що особа, яка їх вчиняє, має низький освітній та культурний рівень, не вміє володіти своїми почуттями та негативними емоціями. Вказане, можливо пояснюється тим, що обвинувачений ОСОБА_8 тривалий час провів у місцях позбавлення волі, вперше був засуджений у 21 рік, що впливає на психіку молодої людини, коли вона потрапляє в місця позбавлення волі і значний молодий вік свого життя проводить у умовах дуже обмеженого та специфічного спілкування, а тому, напевно не задумується над наслідками своїх дій та розумінням суспільного значення життя та здоров`я людини, яке не можна порівняти з штучно створеними неписаними правилами поведінки засуджених.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, врахуванням даних про особу обвинуваченого, який в силу ст.89 КК України є несудимим, відсутності негативної характеристики, оскільки з тієї, яка наявна в матеріалах кримінального провадження, вбачається, що ОСОБА_8 характеризується швидше посередньо, ніж негативно, наявності двох обставин, які пом`якшують покарання, та однієї обставини, яка його обтяжує, колегія судів дійшла до висновку про можливість призначення ОСОБА_8 мінімального покарання в межах санкції ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі, яке буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Встановлених обставин, на переконання колегії суддів, було б достатньою для та призначення обвинуваченому ОСОБА_8 судом першої інстанції мінімального покарання в межах санкції ч.1 ст.121 КК України, однак вказане залишилося поза увагою суду.

Колегія суддів вважає, що покарання у виді п`яти років позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально, відповідає обставинам даного кримінального провадження, особі обвинуваченого є законним, справедливим, оскільки не містить в собі марної жорстокості на відміну від покарання у виді шести років позбавлення волі, яке призначене судом першої інстанції, сприятиме виправленню ОСОБА_8 та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Підстав для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України за доводами апеляційної скарги колегія суддів не вбачає, оскільки самі властивості злочину свідчать про неможливість застосування такого інституту, як звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні в частині призначеного покарання.

Керуючись ст.ст.404, 405,406, 407, 414,418, 419 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Тростянецького районного суду Вінницької області від 15 квітня 2024 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України в частині призначення покарання змінити.

Призначити ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

У решті оскаржуваний вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4