Справа № 204/8614/22
Провадження № 1-кп/204/271/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000318, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.04.2022, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Красноармійськ (нині м.Покровськ) Донецької області, громадянина України, з вищою освітою, працюючого слюсарем АПК «Інвест», неодруженого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська здійснюється судовий розгляд вищевказаного кримінального провадження.

Прокурор подала до суду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 . Клопотання прокурора обґрунтовано наявністю ризиків, передбачених п. 1,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які обумовлені тим, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років. ОСОБА_5 проживає у м. Покровськ Донецької області, де на даний час відбуваються активні бойові дії, а агресія, яку здійснює Російська Федерація стосовно України може призвести до ухилення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності. Застосування до ОСОБА_5 запобіжних заходів не пов`язаних з триманням під вартою створить передумови для продовження спілкування ОСОБА_5 з невстановленими особами, яким він не санкціоновано передавав відомості, тобто існує ризик продовження кримінального правопорушення у якому ОСОБА_5 обвинувачується або вчинення нового злочину. З метою забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_5 покладених на нього процесуальних обов`язків, враховуючи практику ЄСПЛ, а також викладені обставини, строк тримання під вартою слід продовжити без визначення розміру застави.

У судовому засіданні прокурор підтримав клопотання та просив його задовольнити.

Захисник у судовому засіданні вирішення клопотання прокурора залишив на розсуд суду.

Обвинувачений в судовому засіданні просив суд змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт або взяття на поруки.

Суд, вислухавши думку учасників кримінального провадження, доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Відповідно до п. п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Згідно з п. 4 ч. 2ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відповідно до правової позиції ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Характер та фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення-злочину, його тяжкість та суспільне значення, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку. У розумінні практики ЄСПЛ тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

При цьому суд зазначає, що сама тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, не є основною чи безпосередньою підставою для тримання під вартою, а оцінюється в сукупності з наявними ризиками, передбаченими ст. 177 КПК України.

Оцінюючи наявність ризиків, передбачених пунктами 1,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує по-перше тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_5 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а саме ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, санкцією якої передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої. Таким чином, розуміючи тяжкість і невідворотність покарання, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, у разі визнання судом його винуватим, ОСОБА_5 може переховуватися від суду. Крім того, обвинувачений зареєстрований місті Покровськ Донецької області, поблизу якого на цей час відбуваються активні бойові дії, тому у разі незастосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, останній може повернутися до свого місця мешкання, що може призвести до ухилення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, а також до невиконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Аналізуючи наявність ризиків, передбачених п. 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважає, що обвинувачений має можливість, користуючись зв`язками на непідконтрольній українській владі території, у разі незастосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовжити вчиняти кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується та/або вчинити інше правопорушення в умовах воєнного стану на території України.

При цьому, суд зауважує, що розглядаючи питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом враховано наявність у нього міцних соціальних зв`язків, однак, дана обставини з урахуванням викладеного, характеру обвинувачення, стадії судового провадження не може слугувати достатньою підставою для застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 іншого, більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою. Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно із ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Отже, запобіжний захід був обґрунтовано застосований з урахуванням даних про особу обвинуваченого, тяжкості злочину, який йому інкримінується та інших обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання такого запобіжного заходу, передбачених ст. ст. 176-178, 183, 193-194, 196 КПК України, оскільки вищевказане в своїй сукупності, вказує на наявність ризиків, які були підставами для обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і не перестали існувати. При цьому, судом також враховується, що на даній стадії судового провадження обставин, які б унеможливлювати тримання ОСОБА_5 під вартою не встановлено.

Таким чином, продовження існування вказаних ризиків, виключає підстави для скасування чи зміни обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який, оскільки будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено.

Що стосується доводів обвинуваченого про обрання йому більш м`якого запобіжного заходу, а саме домашнього арешту або передачу на поруки, суд вважає, що таке клопотання задоволенню не підлягає, оскільки стороною захисту не доведено, зменшення існуючих у кримінальному провадженні ризиків, будь-яких інших обставин, які б унеможливлювали тримання обвинуваченого під вартою, не встановлено. Відтак, враховуючи викладене, вимоги ч. 6 ст. 176 КПК України, клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу на більш м`який задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого, зокрема, ст.111-1 Кримінального кодексу України.

Таким чином, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, забезпечення виконання ним належної процесуальної поведінки в умовах воєнного стану, враховуючи характер вчиненого кримінального правопорушення, який свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи, суд доходить висновку про необхідність продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави на строк шістдесят днів.

На підставі викладеного, керуючись статтями 110, 176-178, 183, 193-194, 197, 331, 369- 372, 376, 392-393 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 24 листопада 2024 року включно, без визначення розміру застави.

У задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який - відмовити.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому та направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 30.09.2024 року.

Суддя ОСОБА_1