ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 630/635/24 Головуючий 1ї інстанції: ОСОБА_1
Апеляційне провадження № 11-сс/818/848/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія арешт майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю власника майна ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 18 липня 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000402 від 16.07.2024 року, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

ВП №2 ХРУП №1 ГУНП України в Харківській області здійснюється досудове розслідування по кримінальному провадженню, внесеному 16.07.2024 року до ЄРДР за № 0000402 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено, що 16.07.2024 року приблизно о 10.31 год. в Харківській області, Харківському районі в с. Пісочин, на вул. Полтавське Шосе, 149 поблизу магазину «АТБ», стався наїзд на пішохода - ОСОБА_9 , автомобілем «Lexsus RX 300», р.н. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_10 .. В наслідок ДТП постраждалого пішохода ОСОБА_9 доставлено до КНП «ГКЛШНМП ім. проф. А.І. Мещанінова» ХМР, де в нього діагностовано тілесні ушкодження у вигляді перелому правої руки, перелому лицевої кістки та 2-х ребер з права, які можуть бути віднесені до категорії середнього ступеню тяжкості.

Вв ході огляду автомобіль «Lexsus RX 300», р.н. НОМЕР_1 , був вилучений та поміщений на спеціальний майдан зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів, за адресою: м. Харків, вулиця Григорія Сковороди, 107 (стара назва Пушкінська, 107 ), що є територією майданчика ГУ НП в Харківській області.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу власником автомобіля «Lexsus RX 300», р.н. НОМЕР_1 , є ОСОБА_6 ..

17.07.2024 року прокурор Харківської окружної прокуратури Харківської області звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, в якому просив накласти арешт на автомобіль «Lexsus RX 300», р.н. НОМЕР_1 шляхом заборони його користування, розпорядження та відчуження.

В обґрунтування клопотання зазначав, що автомобіль отримав зовнішні механічні пошкодження внаслідок дорожньо-транспортної події. Відповідно до положень ст.98 КПК України, вказаний автомобіль має ознаки речового доказу, тобто є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, що зберіг на собі його сліди та містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому необхідність накладення арешту на майно зумовлена тим, що у разі не накладення арешту на майно існує загроза приховати, пошкодити, знищити, відчужити автомобіль, який є речовими доказом у кримінальному провадженні.

Крім того, зазначав, що у кримінальному провадженні було призначено судову експертизу технічного стану транспортного засобу.

Ухвалою слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 18 липня 2024 року клопотання прокурора про арешт майна задоволено.

Суд вирішив накласти арешт на автомобіль «Lexsus RX 300», р.н. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_6 , шляхом заборони користування, розпорядження та відчуження вказаного майна.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник власника майна просить ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити у задоволенні клопотання прокурора або передати автомобіль власнику.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_10 після ДТП особисто викликав швидку медичну допомогу, залишився на місці ДТП, на наступний день поїхав до потерпілого у лікарню та приїжджає до нього щодня, цікавиться його станом здоров`я, морально підтримує, приніс вибачення за скоєне та на прохання потерпілого придбав йому мобільний телефон, як відшкодування завданого збитку та й у подальшому має намір оплатити повністю лікування та реабілітацію потерпілого.

Вказує, що автомобіль належить його сину ОСОБА_6 , який необхідний йому для роботи, оскільки він мешкає у м.Пісочин та щодня їздить на роботу до м.Харкова.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор до початку судового розгляду подав клопотання в якому просив провести судове засідання без його участі та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги..

Заслухавши доповідь судді, доводи власника майна та його представника на підтримання вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі "Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ВП №2 ХРУП №1 ГУНП України в Харківській області здійснюється досудове розслідування по кримінальному провадженню, внесеному 16.07.2024 року до ЄРДР за № 0000402 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

16.07.2024 року слідчим ВП №2 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області транспортний засіб - автомобіль «Lexsus RX 300», р.н. НОМЕР_1 був оглянутий, вилучений та поміщений на територію спеціального майданчика затриманих транспортних засобів.

Постановою слідчого ВП №2 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області від 16.07.2024 вилучений автомобіль було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Задовольняючи клопотання прокурора, слідчий суддя врахував обставини, зазначені у клопотанні та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні та в межах якого подано клопотання, виходив з того, що прокурором доведено, що вилучене майномістить відомості, які мають значення для забезпечення даного кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При постановленні ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, зокрема відповідність майна критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а також доведеність мети застосування арешту майна, а саме збереження речових доказів, розумність та співрозмірність обмеження права власності, необхідність виконання завдань у даному кримінальному провадженні, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Метою накладення арешту у поданому клопотанні орган досудового розслідування зазначив забезпечення збереження речових доказів.

Статтею 100 КПК України передбачено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним ч.1 ст. 98 КПК України.

Отже, з огляду на положення ч.2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч.2,3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна. Вказані норми невраховані апелянтом в доводах, що вказує про необґрунтованість апеляційних вимог.

Колегія суддів вважає, що на цьому етапі кримінального провадження достатньою мірою підтверджується наявність необхідності розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого майна ознакам речових доказів, оскільки воно з огляду на дані кримінального провадження (протоколи огляду місця ДТП та самого автомобіля) та його специфіки може містити інформацію щодо обставин вчинення злочину, яке має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування, а також необхідні для проведення судових експертиз, висновки яких є релевантними в таких кримінальних правопорушеннях.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання на цьому етапі досудового розслідування виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Вилучене майно повинне бути досліджене під час досудового розслідування і може бути доказом по справі, зокрема для встановлення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, а також необхідністю отримання висновків відповідних спеціалістів на підтвердження або спростування факту, які слугуватимуть встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення наявних ризиків та негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в цьому кримінальному провадженні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав щодо арешту автомобіля «Lexsus RX 300», р.н. НОМЕР_1 саме у визначений спосіб, враховуючи можливість використання його як доказу у цьому кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Разом з цим, зазначений автомобіль, як речовий доказ, необхідний судовим експертам для проведення судової експертизи технічного стану транспортного засобу, а також для встановлення слідів вчинення кримінального правопорушення, а також в подальшому можуть бути призначені інші необхідні експертизи, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги щодо передачі автомобіля на відповідальне зберігання власнику майна, у зв`язку з можливим існування ризиків перетворення або ремонту автомобіля, оскільки представником апелянта зазначено, що власник майна планує постійно користуватись зазначеним автомобілем.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане вилучене майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, ані власником, ані його представниками не надано та колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про належну процесуальну поведінку власника майна та допомогу потерпілому не спростовують висновків суду з цього приводу та не впливають на їх правильність.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційних скарг.

Колегія суддів, також враховує, що цей захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим. Разом з цим, у подальшому власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і майно йому може бути повернуто, згідно положень ст.174 КПК України.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Люботинського міського суду Харківської області від 18 липня 2024 року про арешт майна- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4