УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 757/27547/24

провадження № 51-4401 ск 24

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року про відмову у відкритті апеляційного провадження й

установила:

Як убачається з матеріалів за скаргою, 21 серпня 2024 року Печерськийрайонний суд м. Києва в судовому засіданні в кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 (та 5 інших осіб) постановив ухвалу, якою також продовжив останньому строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Не погодившись із таким рішенням суду, захисник оскаржив його в апеляційному порядку.

Суддя Київського апеляційного суду, керуючись ч. 4 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), 28 серпня 2024 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за скаргою захисника ОСОБА_4 . Мотивуючи позицію, суддя послався на приписи ст. 392 КПК, у силу яких ухвала в частині продовження запобіжного заходу - цілодобового домашнього арешту, постановлена під час провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, не підлягає апеляційному оскарженню.

Захисник ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції від 28 серпня 2024 року і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів скаржника зводиться до того, що обраний стосовно ОСОБА_5 запобіжний захід накладає такі ж самі обмеження як і тримання під вартою, а тому неможливість апеляційного оскарження продовження домашнього арешту суперечить ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та загальним засадам кримінального судочинства.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додану до неї копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

Частиною 1 ст. 392 КПК передбачено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені рішення, які були ухвалені судом першої інстанції і не набрали чинності, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених ст. 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Також у ч. 2 згаданої статті міститься вказівка на те, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, окрім випадків, визначених КПК. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 цієї статті. Ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід - тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 4221 КПК передбачено апеляційне оскарження лише ухвал суду, що стосуються обрання, зміни, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлених під час провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції від 21 серпня 2024 року, яким серед іншого продовжили ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, до визначеного процесуальним законом переліку не входить.

Отже, установивши такий факт і відмовляючи у відкритті провадження за скаргою захисника, суддя апеляційного суду діяв згідно з вимогами ч. 4 ст. 399 КПК, а висновок про те, що згадана ухвала місцевого суду від 21 серпня 2024 року з питань продовження домашнього арешту не є предметом апеляційного розгляду є правильним.

Покликання скаржника на ст. 6 Конвенції та загальні засади кримінального судочинства не спростовують висновків апеляційного суду.

За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення дотримання прав та законних інтересів учасників і можуть бути застосовані лише у випадках розв`язання правових питань у кримінальному процесі, які прямо не врегульовані цим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини право на суд, одним із аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Це право може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відмова апеляційного суду у відкритті провадження на підставі статей 392, 399 КПК, в яких чітко встановлено правові обмеження оскарження оспорюваного судового рішення, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя.

Крім того, наявність визначених у законі обмежень щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а тому не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.

Оскільки з касаційної скарги, наданої до неї копії рішення не вбачається підстав для задоволення скарги, немає потреби в перевірці матеріалів кримінального провадження.

Тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 .

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3