Дата документу 08.10.2024 Справа№ 335/941/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/690/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/941/24Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.389 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 15 лютого 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ),

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

Вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17.11.2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК із застосуванням ст.69 КК до штрафу в розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

10.04.2023 року ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя ОСОБА_7 покарання у виді штрафу замінено на 100 годин громадських робіт.

30.08.2023 року ОСОБА_7 поставлено на облік у Вознесенівському районному відділі філії Державної установи «Центр пробації» у Запорізькій області у зв`язку з необхідністю відбування призначеного покарання у виді 100 годин громадських робіт.

У подальшому 26.09.2023 року ОСОБА_7 ознайомився під особистий підпис з порядком та умовами відбування призначеного йому покарання у виді громадських робіт та попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування покарання

В цей же день ОСОБА_7 отримав направлення до комунального підприємства «Титан» для відбування покарання у виді громадських робіт, до якого він повинен був приступити з 27.09.2023 року.

Разом з тим, відповідно до табелів виходу на роботу засудженого, ОСОБА_7 фактично відпрацьовано 44 години громадських робіт.

Так, ОСОБА_7 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, достовірно знаючи про необхідність їх відпрацювання та будучи ознайомленим з графіком виходу на роботу, без поважних причин, умисно, з метою ухилення від відбування покарання, у період з 27.09.2023 року та по теперішній час не з`явився для відбування громадських робіт до КП «Титан», не маючи на те законних підстав чи будь-яких поважних причин, тобто умисно, свідомо ухилявся від виконання покарання у виді громадських робіт.

Таким чином, вказаними протиправними діями ОСОБА_7 , діючи умисно, ухилився від відбування покарання у виді 100 годин громадських робіт.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.389 КК, як ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт. Йому призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст.389 КК у виді 1 року обмеження волі. На підставі ст.71, ст.72 КК шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10.04.2023 року, остаточно призначити обвинуваченому покарання у виді 1 року 7 днів обмеження волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що суд при призначенні покарання в порушення вимог кримінального закону не врахував невідбуту частину покарання за попереднім вироком суду та не призначив обвинуваченому покарання на підставі ст.71 КК. Крім того, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений раніше був засуджений до покарання у виді штрафу, яке йому було замінено на громадські роботи. Проте зазначене не стало стримуючим фактором для утримання від подальшої злочинної діяльності та свідчить про кримінальну спрямованість особи обвинуваченого. Також у вироку не зазначено, які саме обставини підтверджують наявність щирого каяття з боку обвинуваченого, оскільки зі змісту його показів не вбачається його критичного ставлення до скоєного. Крім того, сумнівними є твердження обвинуваченого про наявність на його утриманні непрацездатної матері, оскільки ця обставина не має жодного підтвердження, тим більше, що обвинувачений офіційно не працевлаштований та у своїх поясненнях обвинувачений зазначав про те, що матір проживає окремо від нього у м.Полтава. Таким чином, будь-які обставини, які би давали суду можливість застосувати ст.75 КК, у справі відсутні.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого, який заперечив проти скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Щодо доводів прокурора, наведених у поданій апеляційній скарзі, то колегія суддів вважає їх такими, що заслуговують на увагу з огляду на таке.

Загальні засади призначення покарання - це основоположні вимоги про порядок і межі призначення покарання, якими зобов`язаний керуватись суд, призначаючи покарання у конкретному кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше був засуджений вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17.11.2021 року за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК із застосуванням положень ст.69 КК до штрафу в розмірі 1700 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10.04.2023 року на підставі ч.5 ст.53 КК покарання у виді штрафу було замінено на покарання у виді 100 годин громадських робіт.

Кримінальне правопорушення у даному провадженні обвинуваченим ОСОБА_7 вчинено після постановлення вироку Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17.11.2021 року, покарання за яким було замінено на громадські роботи, але до повного відбуття покарання.

Відтак, з огляду на приписи кримінального закону суд першої інстанції мав застосувати положення ст.71 КК та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю вироків.

Крім того, відповідно до вимог ст.65 КК при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Статтею 75 КК визначено, що звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням може бути застосовано в тому разі, коли суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність обставини, що пом`якшує покарання щирого каяття, дані про особу обвинуваченого, зокрема, те, що він не перебуває під наглядом лікарів нарколога та психіатра, неодружений, офіційно не працевлаштований, раніше судимий.

Водночас зазначене суд першої інстанції розцінив як обставини, що дають підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК.

Разом з тим, приймаючи таке рішення, суд першої інстанції не врахував того, що ОСОБА_7 раніше судимий за вчинення умисного корисливого злочину проти власності. Проте обвинувачений належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став. Адже після постановлення щодо нього вироку Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17.11.2021 року і заміни йому покарання у виді штрафу на покарання у виді громадських робіт обвинувачений умисно ухилявся від призначеного йому покарання, відбувши лише 44 години громадських робіт із призначених 100 годин, що і стало підставою для порушення даного кримінального провадження.

Зазначені обставини, на переконання колегії суддів, не підтверджують готовності обвинуваченого ОСОБА_7 до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що ОСОБА_7 не відбув покарання у виді громадських робіт, до якого положення ст.75 КК не застосовуються.

Таким чином, висновки суду про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням суперечать принципу справедливості покарання, не відповідають його меті виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами, та свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За наведених обставин вирок суду підлягає скасуванню в частині призначення покарання та звільнення від його відбування на підставі ст.75 КК з ухваленням апеляційним судом в цій частині нового вироку.

Разом з тим, невідбута частина покарання за попереднім вироком суду становить 56 годин громадських робіт, що з урахуванням положень ст.72 КК, складає 7 днів обмеження волі.

Прокурор в апеляційній скарзі вимагала призначити обвинуваченому на підставі ст.71 КК покарання у виді 1 року 7 днів обмеження волі, але в той же час просила застосувати принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання, що виключає можливість призначення покарання у розмірі, якому вимагала прокурор. А тому колегія суддів, з огляду на такі вимоги прокурора, дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги прокурора.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 15 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 в цій справі в частині призначення покарання та звільнення від його відбування на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.389 КК України у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст.72, ст.71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 17.11.2021 року, покарання за яким було замінено на 100 годин громадських робіт відповідно до ухвали Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 10.04.2023 року, остаточно призначити покарання у виді 1 року 6 днів обмеження волі.

Початок строку відбування покарання обчислювати з дня прибуття і постановки ОСОБА_7 на облік у виправному центрі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4