КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представників потерпілих - адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000102 стосовно

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Тбілісі, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_12 та представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» - адвоката ОСОБА_13 на вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2022 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2022 року ОСОБА_12 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та їй призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Також цим вироком стягнуто із ОСОБА_12 на користь ОСОБА_14 100 000 грн. моральної шкоди. У задоволенні інших вимог відмовлено за недоведеністю.

_______________________________________________________________

Справа №11-кп/824/2172/2023 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_15

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_1

Стягнуто із ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_14 35 066 грн. 58 коп. майнової шкоди та 1 753 грн. 33 коп. моральної шкоди. У задоволенні інших вимог відмовлено за недоведеністю.

У задоволенні позову ОСОБА_14 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіволі Фюр» відмовлено в повному обсязі.

Стягнуто із ОСОБА_12 на користь ОСОБА_7 400 000 грн. моральної шкоди. У задоволенні інших вимог відмовлено за недоведеністю.

Стягнуто із ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_7 227 875 грн. 04 коп. витрат на лікування та 11 393 грн. 75 коп. моральної шкоди. У задоволенні інших вимог відмовлено за недоведеністю.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіволі Фюр» відмовлено в повному обсязі.

Стягнуто із ОСОБА_12 на користь ОСОБА_6 104 681 грн. 23 коп. майнової шкоди та 200 000 грн. моральної шкоди. У задоволенні інших вимог відмовлено за недоведеністю.

Стягнуто із ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_6 128 000 грн. майнової шкоди; 75 156 грн. 33 коп. витрат на лікування; 18 891 грн. 60 коп. за шкоду пов`язану з його лікуванням, з розрахунку 1/30 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів; 90 000 грн. страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності, та 8 432 грн. 41 коп. моральної шкоди. У задоволенні інших вимог відмовлено за недоведеністю.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тіволі Фюр» відмовлено в повному обсязі.

Цим же вироком вирішено питання щодо арешту майна, речових доказів та процесуальних витрат.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_12 13.01.2020 приблизно о 08 год., у світлий період доби, керуючи технічно справним автомобілем «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на 17 км автодороги «Бориспіль-Дніпро» в напрямку з м. Борисполя до м. Дніпра, проявила злочинну недбалість і не будучи неуважною, не врахувала дорожню обстановку та не обрала безпечну швидкість, чим порушила вимоги п. 2.3 «б» та 12.1 ПДР України. Внаслідок цього під час руху не впоралася з керуванням та, виїхавши на зустрічну смугу руху, допустила зіткнення з автомобілем «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з причепом «НОМЕР_5», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_6 , що рухався в напрямку до м. Борисполя.

У результаті цієї ДТП водій та пасажири автомобіля «Subaru Forester», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з причепом «НОМЕР_5», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_6 , отримали тілесні ушкодження.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового перелому на межі середньої та нижньої третини правого стегна, закритого уламкового перелому середньої третини лівого стегна, відкритого перелому обох кісток правої гомілки на межі середньої та нижньої третини, рваної рани нижньої третини правої гомілки L-подібної форми довжиною 6 см, закритого перелому правої повздовжньої кістки без зміщення уламків, які, згідно висновку експерта № 45 від 14.04.2020, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя.

Потерпілий ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження у вигляді рани лобної ділянки зліва, відкритої черепно-мозкової травми з переломом та вдавленням лобної кістки зліва з пошкодженням твердої мозкової оболонки, забою головного мозку, субарахноїдального крововиливу, забою легень, які, згідно висновку експерта № 46Д від 14.04.2020, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя.

Потерпіла ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді множинних гематом верхніх та нижніх кінцівок, рвано-скальпова рана в області правої дельтоподібної ділянки та правого плечового суглобу, вивих акроміального кінця правої ключиці із розривом акроміально-ключичного з`єднання, перелом правої лопатки зі зміщенням уламків, уламковий перелом правої плечової кістки в проксимальній третині зі зміщенням уламків. Вказаний комплекс тілесних ушкоджень в своєму клінічному перебігу призвів до розвитку стійких остаточних після травматичних явищ у вигляді травматичного багаторівневого ушкодження правового сплетіння з переважним ушкодженням його верхнього (первинного) стовбуру, задніх та латеральних пучків справа, вираженим порушенням функції правої верхньої кінцівки (переважно в проксимальних відділах) та її стійких нейротрофічних порушень, стійкої больової привідної контрактури в правому плечовому суглобі, гіпотрофії дельтоподібного м`язу, м`язів надпліччя та плеча, посттравматичного астеновегетоневрозу, які, згідно висновку експерта № 73/к від 06.12.2021, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, оскільки такі тілесні ушкодження в своєму клінічному перебігу призвели до розвитку стійких остаточних післятравматичних явищ, що викликали стійку втрату загальної працездатності на 40%.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_12 , вважаючи вирок суду незаконним та необґрунтованим, посилаючись на неправильне застосування кримінального закону, істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, однобічність та неповноту судового слідства, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, просить вирок суду в частині засудження її за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції у іншому складі суду. Вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_6 скасувати та призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що висновок суду про доведеність в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є помилковим та передчасним, не ґрунтується на змістовній та справедливій оцінці судом всіх матеріалів даного кримінального провадження.

При цьому суд першої інстанції безпідставно відхилив обґрунтовані заперечення нею своєї вини у створенні аварійної ситуації на дорозі та заперечення заподіяння з її боку потерпілим шкоди саме у вигляді тяжких тілесних ушкоджень, та не навів у вироку належних обґрунтувань своїм висновкам по даній справі про те, що вона винувата у створенні аварійної ситуації, що призвела до наслідків, зазначених у вироку.

Також суд першої інстанції взагалі не вказав у вироку, які саме елементи складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, наявні в її діях. Фактично суд першої інстанції самоусунувся від належної оцінки її дій та лише поверхнево виклав у вироку стислий зміст показів потерпілих, свідків, експерта та письмових доказів по даній справі.

На думку сторони захисту, стороною обвинувачення в суді не було доведено поза межами розумного сумніву вчинення нею інкримінованого їй органом досудового розслідування кримінального правопорушення.

При цьому суд першої інстанції взагалі не проаналізував наведені ним у вироку докази по даній справі та не розглянув клопотання захисту про визнання доказів недопустимими, безпідставно відмовив у задоволенні клопотань про призначення експертизи, допит експерта в суді та призначення слідчого експерименту по даній справі.

Звертає увагу й на те, що ані сторона обвинувачення, ані потерпілі не усунули сумніви, протиріччя та суперечності відносно того, за яких обставин виникла аварійна ситуація на дорозі та що зумовило виїзд її автомобіля на зустрічну смугу руху, а також щодо обставин, причин ДТП та достовірних обставин і причин, що призвели до отримання потерпілими тяжких тілесних ушкоджень.

Разом з тим, суд першої інстанції безпідставно та в порушення її права на захист не дослідив та не надав належної оцінки наданому стороною захисту висновку судового експерта ОСОБА_16 .

Також суд першої інстанції безпосередньо в судовому засіданні не дослідив схему ДТП, довідки про стан дорожнього покриття та погодні умови під час ДТП 13 січня 2020 року, та не надав їм належної та достатньої оцінки у вироку.

Не перевірив суд і дотримання водієм та пасажирами авто SUBARU FORESTER правил дорожнього руху щодо використання автомобільного причепу одночасно з перевезенням за плату трьох пасажирів у міжміському сполученні; необхідність водія та пасажирів бути пристебнутими пасками безпеки; неприпустимість порушення водієм ваги автомобіля та вантажу в автомобільному причепі за відсутності відповідної категорії водія.

Також зазначає, що судова автотехнічна експертиза була проведена лише відносно її автомобіля MITSUBISHI LANCER, а щодо авто SUBARUFORESTER така проведена не була. Проте суд першої інстанції на це увагу не звернув та не встановив вагу завантаженого причепу «НОМЕР_6», вагу автомобіля SUBARU FORESTER, що належить потерпілому ОСОБА_17 , на час ДТП, та не співставив вагу даних транспортних засобів між собою, а також не перевірив версію сторони захисту про те, що водій ОСОБА_17 використовував не той автомобільний причеп, що вказаний у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу та в обвинувальному акті.

Крім того, в матеріалах кримінального провадження відсутні протоколи огляду транспортного засобу SUBARUFORESTER, та причепу « НОМЕР_4 ».

До того ж, в судовому засіданні було допитано лише судового експерта ОСОБА_18 , який проводив судову автотехнічну експертизу № 121/1084 від 21 квітня 2020 року. Інших судових експертів ОСОБА_19 та ОСОБА_20 суд не допитав.

Звертає увагу на те, що в жодній судовій експертизі, проведеній у даному кримінальному провадженні, не вказано про те, що водій ОСОБА_12 порушила вимоги п. 2.3 «б» ПДР України, і дане порушення перебуває у причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ДТП сталася за участю двох водіїв транспортних засобів, а для правильного застосування норми закону про кримінальну відповідальність у таких випадках особливого значення набуває дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв.

При цьому при виявлені причинного зв`язку необхідно враховувати як дії (бездіяльність) особи, яка керує транспортним засобом, так і неналежне (у тому числі невинне) поводження інших учасників руху, що також може виключати відповідальність водія ОСОБА_12 .

Крім того, при вирішенні питання про причинний зв`язок враховується наявність у водія технічної можливості уникнути шкідливого наслідку, а якщо такої можливості не було і встановлено, що аварійну ситуацію викликано не ним, то відповідальність водія виключається. У випадку, коли вказану ситуацію було створено самим водієм - порушником, відсутність технічної можливості уникнути шкідливих наслідків юридичного значення не має.

Також вказує на те, що вона не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх діянь, не могла їх передбачити в тих погодних умовах, що свідчить про можливу наявність в її діях злочинної недбалості (за умови доведеності її вини у створенні аварійної ситуації на дорозі, що призвела до ДТП).

При цьому стороною захисту був долучений до матеріалів кримінального провадження висновок судового експерта ОСОБА_16 № 82/22 за результатами проведення автотехнічної експертизи, згідно якого, в даній дорожньо-транспортній ситуації вбачати в діях водія ОСОБА_12 невідповідності п. 12.1 ПДР України немає підстав технічного характеру. В умовах даної пригоди водій автомобіля MITSUBISHI LANCER ОСОБА_12 не мала технічної можливості уникнути наїзду на обледенілу ділянку як шляхом своєчасного екстреного гальмування та зменшення швидкості до безпечної, так і шляхом об`їзду перешкоди, тобто шляхом виконання п. 12.3 ПДР України.

В даній дорожньо-транспортній ситуації, за відсутності технічної можливості знизити швидкість до безпечної або об`їзду обледенілої ділянки, дії водія автомобіля MITSUBISHI LANCER ОСОБА_12 пов`язані з виїздом на зустрічну смугу слід розглядати як в умовах аварійної обстановки.

Дії водія в умовах аварійної обстановки ПДР не регламентують, тому аналіз та оцінка дій водія ОСОБА_12 вимагають правової оцінки її психофізичного стану, практичних навичок водіння, вміння оцінки дорожньо-транспортної ситуації та дій в умовах аварійної обстановки.

Крім того, суд першої інстанції не перевірив під час проведення судового слідства чи перебувають у причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди завантажений причеп та порушення водієм автомобіля SUBARU FORESTER, з причепом « НОМЕР_5 », правил дорожнього руху щодо заборони перевозити пасажирів за плату із надмірно завантаженим причепом та не пристебнутих пасками безпеки.

Також в матеріалах кримінального провадження відсутні докази на підтвердження версії сторони обвинувачення про те, що досліджувана дорожньо-транспортна пригода відбулася виключно через неуважність водія ОСОБА_12 , яка, порушуючи правила дорожнього руху, виїхала на зустрічну смугу руху, що спричинило зіткнення із іншим транспортним засобом, та спричинило трьом пасажирам тяжкі тілесні ушкодження, за повної відсутності вини інших осіб чи інших об`єктивних факторів, які б могли вплинути на дії водія ОСОБА_12 .

При цьому дана версія сторони обвинувачення повністю спростовується висновком судового експерта ОСОБА_16 № 82/22 за результатами проведення автотехнічної експертизи, який суд першої інстанції долучив до матеріалів справи, але жодним чином не проаналізував, безпосередньо не дослідив, та не згадав про даний експертний висновок у вироку.

Крім того, зазначає, що вона отримала 27.04.2020 р. статус підозрюваної напередодні передання 28.04.2020 р. обвинувального акта до суду, і суд при розгляді справи зобов`язаний взяти до уваги цю обставину в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження, щоб оцінити, чи були забезпечені стороні захисту достатній час і можливості для підготовки захисту, оскільки у цьому провадженні сторона захисту була позбавлена практичної можливості звернутися до експертів під час досудового розслідування.

Також зазначає, що висновки про її винуватість у вчиненні злочину місцевий суд ґрунтував на висновках експертів № 121/1084 від 21 квітня 2020 року, в основу яких були покладені дані, що не підтвердилися під час розгляду справи в суді першої інстанції та не відповідали матеріалам справи, показам свідків та потерпілих, у зв`язку з чим сторона захисту вимагала проведення комплексної судової та транспортно-трасологічної експертизи.

Крім того, суд першої інстанції не дав переконливих відповідей на версію сторони захисту про те, що тяжкі тілесні ушкодження пасажири та водій автомобіля SUBARU FORESTER отримали не лише з причин та за обставин зіткнення із її автомобілем, а і по причині того, що вони не були пристебнуті пасками безпеки, та з причин отримання потерпілими удару (ударів) перевантаженим причепом «НОМЕР_5».

Вказує й на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що всі експертизи по даній справі, що були використані у числі доказової бази, представленої стороною обвинувачення суду, проведені органом досудового розслідування до моменту оголошення їй про підозру.

Зокрема, зазначає, що судовий експерт ОСОБА_19 провів в даному кримінальному провадженні судову транспортно-трасологічну експертизу № 121/356 від 12 березня 2020 року на підставі постанови слідчого від 27.01.2020 р., в якій поставлено перед експертом запитання виключно про те, якими частинами в момент первинного контакту контактували два автомобіля. Обставини вторинного та послідуючих контактів двох автомобілів та автомобільного причепу не були предметом дослідження судового експерта та суду першої інстанції.

Фактично в даному кримінальному провадженні сталося ДТП за участі не двох, а трьох транспортних засобів (двох легкових автомобілів та автомобільного причепу). На фото світлинах, долучених до протоколу огляду місця ДТП та з описових частин проведених судових експертиз зрозуміло, що автомобілі MITSUBISHI LANCER та SUBARU FORESTER, з причепом « НОМЕР_5 », контактували між собою мінімум двічі. При цьому, суттєві пошкодження двом автомобілям були завдані саме причепом «НОМЕР_5», проте ці фактичні дані залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Також показання потерпілих не були перевірені експертним шляхом та шляхом проведення слідчого експерименту.

Тілесні ушкодження у потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_14 утворилися від дії тупих предметів, можливо в час та за обставин, вказаних в постановах слідчого про призначення судово-медичних експертиз.

Проте, в постановах слідчого про призначення судово-медичних експертиз не вказано чи були пристебнуті пасками безпеки потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_14 та де хто з них їхав в автомобілі SUBARU FORESTER, окрім того, що ним керував ОСОБА_6 .

При цьому надані слідчим експерту медичні картки потерпілих до матеріалів кримінального провадження не долучено, не досліджено і не приєднано, та стороні захисту стороною обвинувачення відкриті у встановленому законом порядку не були.

Інших доказів, на підтвердження обставин отримання потерпілими в ДТП саме тяжких тілесних ушкоджень, що дозволяє кваліфікувати її дії за ч. 2 ст. 286 КК, суду стороною обвинувачення не надано.

Також попри різні фактичні дані про обставини та причини ДТП, висновки експертів не містять будь-яких відмінностей щодо механізму спричинення потерпілим тілесних ушкоджень. Дане питання фактично не вирішувалося експертами, якими було зроблено загальний висновок про те, що «виявлені тілесні ушкодження виникли від дій тупих предметів». Особисто потерпілих судово-медичний експерт не оглядав. В судовому засіданні судово-медичний експерт не допитувався.

До того ж, експерт не враховував і відомості про кількість зіткнень потерпілих із ТЗ та автопричепом, хоча це могло б вплинути на його висновки. Зі зміною вихідних даних можуть змінитися і висновки експерта.

При цьому, відомості про зіткнення автомобілів MITSUBISHI LANCER та SUBARU FORESTER, з причепом « НОМЕР_5 », предметом слідчого експерименту не були, а відповідно і не були надані слідчим для проведення експертного дослідження під час проведення автотехнічної експертизи по даній справі.

Тому вважає, що для отримання об`єктивних даних про механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілим необхідне комплексне дослідження спільно з експертами автотехніками.

Крім того, суд не перевірив чи не підлягало виключенню з пред`явленого їй обвинувачення в частині завдання потерпілим саме тяжких тілесних ушкоджень в зв`язку з недоведеність в її діях складу злочину.

Також судом першої інстанції не було встановлено місце розташування травмуючої сили під час отримання потерпілими тілесних ушкоджень та не встановлено і не досліджено вектори переміщення тіл потерпілих на кожному етапі дорожньої пригоди, що мала місце 13 січня 2020 року.

Тому вважає, що судово-медична експертиза має розв`язати питання визначення механізму утворення тілесних ушкоджень в учасників ДТП та їхнього зв`язку з подією, а комплексна експертиза має слугувати для перевірки показань потерпілого ОСОБА_6 , зокрема щодо відповідності технічним розрахункам або технічній можливості дій, на які посилається водій транспортного засобу SUBARUFORESTER.

При цьому наявні в матеріалах справи Висновки експертів сформульовані без надання у розпорядження експертів всіх матеріалів, які є та можуть бути в розпорядженні слідчого, тому проведені у даному кримінальному провадженні експертизи є неповними, необґрунтованими та такими, що протирічать обставинам справи.

Також при призначенні автотехнічної експертизи слідчий не надав експерту повних даних, оскільки протокол огляду місця ДТП взагалі не містить інформації щодо точного місця зіткнення транспортних засобів та стану дорожнього покриття, а також слідчим не було проведено огляду автомобільного причепу.

Крім того, експертом порушено порядок проведення автотехнічної експертизи, встановлений науково-методичними рекомендаціями з питань підготовки та призначення експертиз, оскільки не отримано даних за участі аналогічних автомобілів під час проведення слідчого експерименту.

Тому вважає, що призначення апеляційним судом комплексної експертизи, яка буде відповідати порядку проведення встановленому науково-методичними рекомендаціями, забезпечить відсутність порушень, що призвели до обмеження її прав.

Крім того, вказує на недотримання стороною обвинувачення в даному кримінальному провадженні вимог ч. 2 ст. 100 КПК України, оскільки в матеріалах справи та в матеріалах досудового розслідування відсутній протокол огляду речових доказів, що були в подальшому направлені для проведення різних експертиз в даній справі.

Зауважує й на те, що речові докази не були відкриті їй та її захиснику під час виконання вимог ст. 290 КПК України, тому суд не має права визнати їх як докази.

Також вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався як на доказ доведеності її вини на покази потерпілих та цивільних позивачів, які суперечать матеріалам даного кримінального провадження щодо того, що водій та пасажири були пристебнуті пасками безпеки, а причеп не був надмірно завантаженим, та не надав належної та справедливої оцінки суперечностям в показаннях потерпілих, які він поклав в основу обвинувального вироку.

Крім того, суд першої інстанції достовірно не встановив часу приїзду на місце події 13.01.2020 року швидкої допомоги, яка забрала її з місця події, та не звернув належної уваги на те, що вона була позбавлена можливості приймати участь в огляді місця події та складанні слідчим схеми ДТП.

Не звернув уваги суд першої інстанції і на надмірне завантаження причепу до авто та невідповідність даних про довжину причепу, які добре видно на світлинах, що долучені до протоколу огляду місця події від 13.01.2020 р.

Також не було надано судом першої інстанції і належної оцінки того, що речові докази, що були вилучені слідчим під час огляду місця події 13.01.2020 р., не були в подальшому оглянуті та описані слідчим, як це передбачено вимогами ч. 2 ст. 100 КПК України.

При цьому протокол огляду речових доказів у даному кримінальному провадженні взагалі не складався, що робить неможливим встановити ідентичність речових доказів, які суд мав досліджувати у судовому засіданні, тим речовим доказам, що були вилучені слідчим під час огляду місця події 13.01.2020 р.

Також суд першої інстанції безпідставно не звернув уваги на необхідність встановлення обставин того, чи мав право потерпілий ОСОБА_6 перевозити за плату у міжміському сполученні трьох пасажирів у своєму авто із перевантаженим причепом.

Не було досліджено судом першої інстанції і обставин того, що стало причиною отримання потерпілими тяжких тілесних ушкоджень та в якому положенні знаходилися потерпілі під час зіткнення двох автомобілів.

При цьому суд першої інстанції обмежився лише допитом експерта ОСОБА_18 в суді та відмовився призначити повторну та комісійну експертизу у даному кримінальному провадженні з метою визначення причини виникнення аварійної ситуації на дорозі та з`ясування чи могла обвинувачена уникнути зіткнення із автомобілем під керуванням водія ОСОБА_6 .

Не взяв до уваги суд першої інстанції і показання обвинуваченої та свідків сторони захисту в частині відсутності вини обвинуваченої у виникненні аварійної ситуації та взагалі не надав належної оцінки показанням обвинуваченої та свідків сторони захисту, а мотиви, з яких відкинув вказані докази сторони захисту, у вироку навів.

Тому вважає, що оцінка наданих стороною захисту доказам судом була здійснена поверхово, без урахування відомостей, які мають істотне значення для даного кримінального провадження. Показання свідків та експерта, допитаних у суді, відображені у вироку суду не повно та поверхнево.

Разом з тим фактичні дані, зафіксовані у показаннях свідків, документах, протоколах слідчих дій та висновках експертів по даній справі не підтверджують обставини, викладені в обвинувальному акті, які ставляться їй у провину. Суд першої інстанції не проаналізував всі письмові докази та протоколи слідчих дій, речові докази по даній справі, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Також суд першої інстанції безпідставно відкинув докази, які підтверджують версію сторони захисту та взяв до уваги лише позицію сторони обвинувачення, та не надав належну оцінку усім доказам у їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, та не навів у вироку мотиви, за яких відкинув докази сторони захисту.

При цьому зазначає, що їй не була надана відповідна та належна можливість заперечувати показання допитаних в суді свідків та потерпілих, та долучених до матеріалів справи письмових та речових доказів, протоколів слідчих дій та висновків експертиз.

Окрім цього, вказує й на те, що її вина у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення не є доведеною та не ґрунтується на доказах, досліджених у судовому засіданні.

Зокрема, зазначає, що під час розгляду даної справи у суді першої інстанції, не були здобуті беззаперечні докази того, що її дії були у прямому причинно-наслідковому зв`язку із отриманими потерпілими під час ДТП тяжкими тілесними ушкодженнями.

При цьому суд першої інстанції у своєму вироку взагалі не надав ніякої оцінки її показанням у судовому засіданні, не звернув уваги на те, що її показання не були спростовані показаннями потерпілих, свідків, висновками експертиз, протоколами слідчих дій, письмовими і речовими доказами, та взагалі не розібрався у тому, що ДТП відбулося за несприятливих погодних умов на частково обледенілій автодорозі.

Більше того, досудовим та судовим слідством було точно встановлено точне місце та спосіб вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення, що не відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України.

Також суд першої інстанції безпідставно відмовив стороні захисту у призначенні по даній справі експертизи та у допиті судового експерта ОСОБА_20 .

Крім того, суд у вироку навіть не розглядав питання правильності кваліфікації дій обвинуваченої за ознаками ч. 2 ст. 286 КК України та не спростував позицію захисту про невірність такої кваліфікації, за умови відсутності необережної форми вини в діях обвинуваченої.

Також зазначає, що у вироку суду відсутня будь-яка оцінка суду щодо показань свідків зі сторони захисту та показань експерта, мотивування з приводу того, які факти або обставини у справі дані показання свідків та експерта встановлюють, що підтверджують або спростовують, тобто, наявне лише технічне відтворення у вироку показань свідків та експерта. При цьому, судом не надано оцінки, як співвідносяться між собою показання свідків, експерта, потерпілих та обвинуваченої.

Вказує й на те, що мотивувальна частина вироку є суперечливою відносно до резолютивної. Самі висновки суду є неконкретними, з мотивувальної частини не зрозуміло, яка форма вини була у обвинуваченої в даному кримінальному правопорушенні та, що зумовило настання аварійної ситуації та зіткнення двох автомобілів та причепу, якими допустимими та достовірними доказами підтверджуються вищевказані обставини.

Тому вважає, що неповно дослідивши надані стороною обвинувачення докази про її винуватість, суд прийшов до передчасного висновку про визнання її винуватою, хоча в суді першої інстанції при наданні показань вона висловлювала критичну оцінку своїй поведінці шляхом визнання вини і готовності нести кримінальну відповідальність, проте на дані її показання суд не звернув належної уваги.

Зазначає й те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази, щоб вказували на те, що вона могла передбачити появу на дорозі обледенілої ділянки, що й стало причиною зміни руху автомобіля під її керуванням по дозволеній ПДР полосі руху, та виїзд на зустрічну смугу руху.

Також у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт того, що всі тілесні ушкодження потерпілі отримали саме внаслідок зіткнення двох автомобілів, а сторона обвинувачення не надала достатніх доказів та не довела належних доказів на підтвердження того, що частину тілесних ушкоджень потерпілим було завдано внаслідок зіткнення автомобіля SUBARU FORESTER із перевантаженим причепом «НОМЕР_5».

При цьому суд першої інстанції мав оцінити показання потерпілого ОСОБА_17 як його особисту позицію і своє бачення подій, оскільки його покази повністю спростовуються іншими матеріалами кримінального провадження.

До того ж у вироку суду не зазначено про те, з якою формою вини вона діяла та не вказано, якими допустимими та достовірними доказами підтверджується наявність в її діях суб`єктивної та об`єктивної сторони інкримінованого їй злочину, а під час розгляду даної справи не здобуто беззаперечних доказів того, що її дії були направлені на створення аварійної ситуації на дорозі.

Разом з тим, зазначає, що її показання суд першої інстанції не визнав неправдивими та такими, що не відповідають дійсності і спеціально змодельованими з метою ухилення від кримінальної відповідальності, при цьому, на думку сторони захисту, її показання у суді не спростовуються показаннями потерпілих, свідків, висновками експертизи, протоколом огляду місця події, протоколами слідчих дій та іншими доказами.

Також суд першої інстанції не звернув належної уваги і на погодні умови вночі 13.01.2020, чим порушив вимоги ст.ст. 91 та 94 КПК щодо всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження. Разом з тим, морозна та слизька погода на вулиці та дорозі могла сприяти настанню ДТП, проте дана версія сторони захисту не була перевірена судом першої інстанції.

Крім того, судом першої інстанції безпідставно не був призначений у даному кримінальному провадженні слідчий експеримент за участю обвинуваченої та потерпілих, чим було порушено принцип змагальності сторін та обмежено право обвинуваченої на захист.

Зазначає й те, що речові докази у даному кримінальному провадженні, які не були оглянуті та належним чином описані слідчим, також є недопустимим доказом у даному кримінальному провадженні, оскільки були отримані з грубим порушенням порядку отримання доказів, передбаченим ст.ст. 84, 159, 164, 165, 236, 237 КПК України.

До того ж допитані у суді першої інстанції свідки не надали показань, які б звинувачували її у скоєнні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Вказує й на те, що висновок суду першої інстанції про те, що вона не відшкодувала потерпілим завдану шкоду, повністю спростовується наявними у матеріалах справи доказами та її поведінкою обвинуваченої, оскільки вона відшкодувала потерпілим по 20 000 грн.

Окрім цього, вважає, що судом несправедливо призначено їй надто суворе покарання та не враховано те, що вона раніше не вчиняла кримінальних правопорушень, займається суспільно корисною працею, та те, що злочин є необережним, відсутність факту перевищення нею дозволеної швидкості руху, не перебування її в стані алкогольного сп`яніння, відсутність даних про притягнення її до будь-якого виду відповідальності (адміністративної чи кримінальної) після вчинення ДТП, тобто протягом майже трьох років.

При цьому, зазначає, що їй інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, яке характеризується такою обов`язковою юридичною ознакою, як необережна форма вини, а за наведених обставин травмування осіб, які не були пристебнуті пасками безпеки, або були пасажирами легкового автомобіля, що перевозив вантаж у несправному причепі, не охоплювалися і не могли охоплюватися умислом обвинуваченої.

Також суд першої інстанції безпідставно не врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме: добровільне часткове відшкодування нею шкоди потерпілим та її намір в подальшому відшкодувати заподіяну шкоду, наявність у неї на утриманні малолітньої дитини, отримані нею під час ДТП тяжкі травми - переломи кісток обох ніг, та те, що вона не допустила грубого порушення ПДР України.

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги дані, які характеризують її особу, а саме, те, що вона раніше не судима, за місцем роботи та проживання характеризується виключно позитивно, одружена, має малолітню дитину, має постійне місце роботи та проживання, забезпечує свою сім`ю та веде домашнє господарство, на обліках у лікаря психіатра чи нарколога не перебуває.

Також суд першої інстанції не врахував доповідь органу пробації, у якій зазначено про те, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_12 можливо без позбавлення її волі та не становить небезпеки для суспільства, а ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб є низьким.

Дані про обвинувачену та обставини даного кримінального провадження вказують на можливість виправлення засудженої та попередження вчинення нею нових злочинів без ізоляції від суспільства за умови контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, в разі визнання її винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Тому вважає, що встановлені судом першої інстанції відомості про її особу та врахування обставин даного кримінального провадження не давали суду вмотивованих підстав для призначення за необережний злочин покарання у виді реального позбавлення волі на строк, наближений до верхньої межі санкції ч. 2 ст. 286 КК України, яке є явно несправедливим та занадто суворим, оскільки наявні всі підстави для застосування ст. 75 КК України до призначеного основного покарання.

Окрім цього, просить взяти до уваги й те, що вона 05.01.2023 повністю відшкодувала потерпілому ОСОБА_14 моральну шкоду та повністю примирилася з ним, про що свідчить його розписка та письмова заява, тому дана обставина має своїм наслідком закриття провадження в частині заявленого потерпілим ОСОБА_14 цивільного позову у даному кримінальному провадженні.

Також вказує й на те, що суд першої інстанції, розглядаючи питання про суму моральної шкоди, заявленої потерпілими ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , не взяв до уваги, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, відноситься до злочинів з необережною формою вини, та не дослідив розумності заявленої потерпілими суми матеріальної і моральної шкоди з урахуванням реальної можливості її виплатити нею та не взяв до уваги те, що вона частково оплатила лікування потерпілих, сама отримала травму двох ніг під час ДТП, тривалий час залишалася без роботи, та не врахував епідеміологічні обмеження і війну.

Тому отримані під час судового розгляду докази дають підстави для висновку про недоведеність її винуватості у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки дане обвинувачення не підтверджується належними показаннями свідків, письмовими доказами та іншими матеріалами справи, якими не доведено наявність в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Таким чином, вважає, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, не перевірив зібрані на досудовому слідстві докази її винуватості, на які посилалися органи досудового розслідування, та, в порушення вимог ст. 94 КПК України, не оцінив їх з точку зору допустимості, належності, достовірності та достатності, не надав належну оцінку доказів сторони захисту та не навів детального аналізу досліджених у судовому засіданні доказів.

18 грудня 2023 року від обвинуваченої ОСОБА_12 до апеляційного суду надійшли зміни до апеляційної скарги, в яких вона просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та постановити новий вирок, яким призначити їй покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнити її від відбування основного покарання у виді 3 років позбавлення волі з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Закрити провадження за цивільним позовом ОСОБА_14 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині заявлених цивільними позивачами ОСОБА_14 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 позовних вимог до ОСОБА_12 . В іншій частині вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вона не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відсутні обставини, які пом`якшують її покарання, оскільки, обираючи їй міру покарання, суд першої інстанції безпідставно не звернув уваги на те, що вона має на утриманні малолітню дитину, 2016 р.н., та те, що вона не вчиняла грубого порушення правил дорожнього руху, що підтверджується висновком судового експерта ОСОБА_20 № 82/22 від 29.07.2022 р. за результатами проведення автотехнічної експертизи, який суд першої інстанції долучив до матеріалів справи, але жодним чином не проаналізував, безпосередньо не дослідив та не згадав про даний експертний висновок у вироку.

Також обвинувачена не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для застосування статей 75, 76, 79 КК України при призначенні їй покарання, оскільки вона визнає свою винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення та щиро розкаюється у вчиненому, і бажає залишити вимогою своєї апеляційної скарги - пом`якшення призначеного їй судом першої інстанції основного та додаткового покарання.

При цьому вказує на те, що протягом 2023 року в її житті відбулося багато змін, вона пішла на військову службу до Збройних Сил України по мобілізації, до неї з Португалії повернулася її донька, а також те, що вона винайшла фінансові можливості щоб повністю відшкодувати завдану нею матеріальну та моральну шкоду всім трьом потерпілим у даному кримінальному провадженні.

Також зазначає, що протягом розгляду даної справи у суді першої інстанції вона відшкодувала кожному із потерпілих по 20 000 гривень, проте, нажаль, отримані нею під час ДТП травми, карантинні обмеження, її звільнення з роботи, збройна агресія російської федерації проти України завадили їй своєчасно відшкодувати завдану шкоду потерпілим під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Звертає увагу й на те, що під час призначення їй покарання суд не врахував відсутність факту перевищення нею дозволеної швидкості руху, не перебування її в стані алкогольного сп`яніння, відсутність у матеріалах кримінального провадження даних про притягнення її до будь-якого виду відповідальності (адміністративної чи кримінальної) після вчинення ДТП, тобто протягом майже чотирьох років.

Не взяв до уваги суд першої інстанції і дані, які характеризують її особу, а саме, те, що вона раніше не судима, за місцем роботи та проживання характеризується виключно позитивно, одружена, має малолітню дитину, має постійне місце роботи та проживання, забезпечує свою сім`ю та веде домашнє господарство, на обліках у лікаря психіатра чи нарколога не перебуває.

Також не взяв до уваги суд і те, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, відноситься до злочинів з необережною формою вини, що подія ДТП відбулася у складних погодних та дорожніх умовах, та що під час ДТП вона сама отримала значні тілесні ушкодження, та тривалий час залишалася без роботи.

Окрім цього, суд першої інстанції не врахував доповідь органу пробації, згідно якої, виправлення обвинуваченої ОСОБА_12 можливо без позбавлення її волі та не становить небезпеки для суспільства, а ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, є низьким.

Дані про її особу та обставини даного кримінального провадження вказують на можливість її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів без ізоляції від суспільства за умови контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, в разі визнання її винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

На думку обвинуваченої, встановлені судом першої інстанції відомості про її особу та врахування обставин даного кримінального провадження не давали суду вмотивованих підстав для призначення за необережний злочин покарання у виді реального позбавлення волі на строк, наближений до верхньої межі санкції ч. 2 ст. 286 КК України, яке є необґрунтованим та занадто суворим.

За таких обставин, просить врахувати обставини, що пом`якшують покарання, а саме те, що вона добровільно вступила до лав ЗСУ, має позитивні характеристики, не знаходиться на обліку у лікаря-нарколога та психіатра, самостійно виховує малолітню доньку, добровільно відшкодувала завдані потерпілим збитки, щиро розкаялася у вчиненому кримінальному правопорушенні та попросила вибачення у потерпілих.

Також просить врахувати її соціально-психологічну характеристику, складену органом пробації, конкретні встановлені у судовому засіданні обставини вчинення кримінального правопорушення, зміст та обсяг допущених нею порушень правил дорожнього руху, її службову характеристику, повне відшкодування потерпілим майнової та моральної шкоди, думку потерпілих щодо призначення їй покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, перебування на її утриманні та вихованні малолітньої дитини, факт вчинення нею кримінального правопорушення вперше, відсутність обставин, що обтяжують покарання та вважати можливим її виправлення без відбування реального покарання, застосувати ст. 75 КК України та звільнити її від відбування покарання з випробуванням та без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Окрім цього, просить взяти до уваги те, що вона повністю відшкодувала потерпілим ОСОБА_14 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 завдану шкоду та примирилася з ними, про що свідчать розписки потерпілих та їх письмові заяви, що є підставою для закриття провадження у частині заявленого потерпілими цивільного позову у даному кримінальному провадженні.

В апеляційних скаргах представник цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» - адвокат ОСОБА_13 , не оспорюючи доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення та призначене судом покарання, просить:

- вирок суду щодо задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 у відношенні ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» змінити, зменшивши розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності, до 85 014 грн. та в частині стягнення моральної шкоди до 8 008 грн. 52 коп., а щодо задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 у відношенні ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» в частині стягнення 18 891,60 грн. за шкоду пов`язану з його

лікуванням, з розрахунку 1/30 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів, - скасувати, та в цій частині відмовити у задоволенні цивільного позову.

- вирок суду в частині задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 у відношенні ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» змінити, зменшивши розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із лікуванням потерпілої, до 108 759 грн. 26 коп. та моральну шкоду до 5 437 грн. 96 коп. В іншій частині вирок суду - в частині задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 у відношенні ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО»

- залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ПрАТ «СК «ВУСО» подає дану апеляційну скаргу на вирок в частині, що стосується задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 за шкоду пов`язану з його лікуванням, з розрахунку 1/30 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів, в розмірі 18 891,60 грн.; за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності; моральну шкоду. Водночас, ПрАТ «СК «ВУСО» погоджується з стягненим розміром матеріальної шкоди, заподіяної пошкодженому транспортному засобу у розмірі 128 000 грн. та 75 156,33 грн. витратами на лікування.

В частині стягнення 90 000 грн. за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності, зазначає, що розрахунок цього страхового відшкодування здійснюється з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на дату настання страхового випадку - ДТП, а не на дату встановлення потерпілому групи інвалідності, як про це помилково зазначено в оскарженому рішенні. Настання страхового випадку мало місце 13.01.2020 року, а у 2020 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 4723 грн. Відповідно розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності, підлягає зменшенню до 85 014 грн., виходячи з розрахунку: 18 х 4723 грн.

Щодо стягнення 18 891,60 грн. за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, з розрахунку 1/30 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ця вимога задоволенню не підлягає, але в резолютивній частині прийняв рішення про її задоволення. Разом з тим, мінімальний розмір цього страхового відшкодування може стягуватись або за відсутності документального підтвердження понесених витрат на лікування, або у випадку, коли розмір документально підтверджених витрат є меншим, аніж встановлено у ст. 24 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі Закон №1961-ІV), а враховуючи, що за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, із страхової компанії стягнуто 75 156,33 грн., що перевищує мінімально встановлений розмір, підстави для подвійного (додаткового) стягнення витрат на лікування у суду були відсутні.

Крім того, оскільки, відповідно до змісту ст. 26-1 Закону №1961-ІV, страховиком відшкодовується моральна шкода у розмірі 5% від страхової виплати за шкоду, завдану здоров`ю, то її розмір становить 8 008,52 грн. (85 014 грн. (ІІ група інвалідності) + 75 156,33 грн. (витрати на лікування) 5%).

Також ПрАТ «СК «ВУСО» подає дану апеляційну скаргу на вирок в частині, що стосується задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 за понесені витрати на лікування та моральну шкоду.

Частково не погоджуються з прийнятим судовим рішенням та стягнутою сумою страхового відшкодування, оскільки судом включено витрати, які не підлягають відшкодуванню ПрАТ «СК «ВУСО», зокрема - кошти за придбання одягу (в тому числі, чоловічого), абонементів в спортивні зали та басейни (які не є закладами охорони здоров`я), спортивного харчування та протеїну, продуктів харчування (м`ясних реберець, шоколадних батончиків, ін.), мобільних телефонів Iphone 11 PRO GLD та Samsung, палива, чистячих/миючих та косметологічних засобів, гігієнічних засобів, пересилання документів Новою Поштою, покриття витрат на навчання в Національній академії внутрішніх справ, публікацію наукових статей, видачу готівкових коштів з банкоматів самообслуговування, переказ готівкових коштів шляхом поповнення карти інших банків, сплата благодійних внесків.

Окрім цього, до матеріалів справи долучено численні розрахункові документи з банківських терміналів самообслуговування, в яких лише зазначено дату здійснення платежу та суму, однак чеків з аптеки або лікувального закладу, якими би підтверджувалось за що саме позивач поніс витрати, матеріали справи не містять.

Звертає увагу й на те, що на окремих чеках суми та підстава сплати коштів дописано кульковою ручкою самим позивачем, що не може вважатись належним і допустимими доказом.

Також до заяви про збільшення позовних вимог долучені документи за придбання лікарських засобів, які не мають жодного відношення до ДТП та не пов`язані з страховим випадком (до прикладу, витрати за придбання медикаментів за лікування гострої діареї, респіраторних інфекцій та грипу, риніту, ішемічної хвороби серця, бронхіту, захворювання горла, кашлю, гінекологічних, алергічних та протигрибкових захворювань, тощо). Вказані витрати було понесено через 6-15 місяців після ДТП, необхідність їх здійснення та наявність причинно-наслідкового зв`язку їх виникнення та травмами, отриманими внаслідок ДТП, не підтверджено документально відповідним закладом охорони здоров`я, що є передумовою, згідно ст. 24 Закону №1961-IV, для їх відшкодування. Не надано доказів того, що потерпілій були виписані саме такі медикаменти клінікою і ці ліки необхідні для лікування захворювань спричинених ДТП.

Крім того, позивачем, чи то свідомо, чи з необережності через значний об`єм документів, надано до матеріалів судової справи чеки з аптеки на придбання лікарських засобів та докази оплати по цих чеках (через термінал), при цьому дані документи продубльовано, розкидано по різних сторінках та в підсумку враховано двічі.

01 листопада 2023 року від представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» - адвоката ОСОБА_13 надійшли додаткові пояснення, які фактично є змінами до апеляційної скарги, в яких вона просить зменшити загальний розмір страхового відшкодування, що підлягає стягненню зПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» на суму, яка компенсована обвинуваченою ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_6 .

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 було укладено Мирову угоду у даному кримінальному провадженні від 29.06.2023 року, згідно якої, сторони даної Мирової угоди дійшли домовленості визначитись в сумі відшкодування цивільним відповідачем завданої цивільному позивачу матеріальної шкоди в розмірі 104 682 грн., в суму якої включається: витрати по понесеній матеріальній шкоді (ремонту) автомобіля та автопричепу цивільного позивача, кошти на медичне лікування та придбання ліків; шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності цивільного позивача та отриманою ним інвалідністю, витрати на проведення товарознавчих та судових експертиз, кошти, що витрачені на послуги евакуатора та зберігання автомобіля, витрати на правову допомогу.

Також сторони даної Мирової угоди дійшли домовленості визначитись в сумі відшкодування цивільним відповідачем завданої цивільному позивачу моральної шкоди в розмірі 200 000 грн.

При цьому сторонами даної Мирової угоди враховано наявність у ОСОБА_12 діючого на момент ДТП страхового полісу №171799584 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 02 листопада 2019 року, виданого ПАТ «СК «ВУСО».

Крім того, і даній Мировій угоді вказано, що 24.06.2020 року ОСОБА_12 відшкодувала майнову шкоду в розмірі 20 000 грн. 16.05.2023 року ОСОБА_6 отримав грошові кошти в сумі 84 682 грн., як відшкодування майнової шкоди.

Також заявою про примирення із обвинуваченою від 29.06.2023 року ОСОБА_6 підтвердив, що отримав від ОСОБА_12 24.06.2020 року майнову шкоду в розмірі 20 000 грн., а 16.05.2023 року ОСОБА_6 отримав грошові кошти в сумі 84 682 грн., як відшкодування майнової шкоди. В порядку компенсації моральної шкоди потерпілий отримав 29.06.2023 року грошову суму в розмірі 200 000 грн., що додатково підтверджується власноручною розпискою ОСОБА_6 .

Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_12 повністю відшкодувала на користь ОСОБА_6 матеріальну та моральну шкоду, правові підстави для повторного стягнення із ПрАТ «СК «ВУСО» страхового відшкодування в цій частині, яка вже стягнута з обвинуваченої, відсутні.

Представник потерпілої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 в запереченнях, котрі були подані на апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_12 , до внесених до неї змін, вказуючи на те, що обвинувачена під час всього судового розгляду вину свою не визнала, пробачення не попросила, та що її дії були направлені на затягування розгляду та зловживання своїми правами, просить залишити її без задоволення, а вирок суду - без змін.

В запереченнях потерпіла ОСОБА_7 на апеляційну скаргу цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» просить залишити її без задоволення, а вирок суду у частині задоволення її позовних вимог - без змін.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_10 на підтримку доводів апеляційної скарги обвинуваченої зі змінами до неї та заперечення щодо апеляційних скарг представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» - адвоката ОСОБА_13 ; представника потерпілої - адвоката ОСОБА_8 , яка частково підтримала доводи апеляційної скарги обвинуваченої зі змінами до неї, а саме щодо пом`якшення призначеного обвинуваченій основного покарання та застосування ст. 75 КК України, але із залишенням додаткового покарання, та заперечувала щодо задоволення апеляційних скарг представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» - адвоката ОСОБА_13 , а також прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу обвинуваченої, вказуючи на наявність підстав для зменшення розміру призначеного обвинуваченій основного покарання та застосування ст. 75 КК України, і вважала за необхідне залишити призначене їй додаткове покарання, та заперечувала щодо апеляційних скарг представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» - адвоката ОСОБА_13 , дослідивши матеріали провадження, що характеризують особу обвинуваченої, а також матеріали щодо проведення відшкодування обвинуваченою шкоди потерпілим, які були долучені стороною захисту до матеріалів провадження, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_12 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим тяжкі тілесні ушкодження, що відповідає юридичній кваліфікації діяння ч. 2 ст. 286 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, і обвинуваченою ОСОБА_12 в апеляційній скарзі зі змінами до неї не оспорюються, у зв`язку з чим, згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 цього Кодексу, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданої обвинуваченою ОСОБА_12 апеляційної скарги зі змінами до неї.

При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, виходячи з апеляційних доводів обвинуваченої зі змінами до них в частині призначеного їй покарання, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно положень ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Як слідує з мотивувальної частини вироку, при призначенні ОСОБА_12 покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке, згідно ст. 12 КК України, є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченої, яка має на утриманні малолітню дитину, 2016 р.н., а також форму її вини, наявність заподіяної трьом потерпілим значної майнової та моральної шкоди, позицію потерпілих, які наполягали на призначенні обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі, досудову доповідь органу пробації, та відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Саме на цих підставах суд, за змістом судового рішення, не знайшовши підстав для застосування норм ст.ст. 79, 75, 76 КК України, дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченої ОСОБА_12 можливе шляхом застосування відносно неї такого виду покарання як позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами у межах, встановлених для даного виду покарання санкцією частини 2 статті 286 КК України.

Під час апеляційного провадження обвинувачена ОСОБА_12 повністю визнала свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, щиро розкаялася у вчиненому, та вказала, що протягом 2023 року в її житті відбулося багато змін, вона пішла на військову службу до Збройних Сил України по мобілізації, до неї з Португалії повернулася її донька, а також вона винайшла фінансові можливості та повністю відшкодувала завдану нею матеріальну та моральну шкоду всім трьом потерпілим у даному кримінальному провадженні - ОСОБА_14 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , попросила вибачення у потерпілих та примирилася з ними, про що свідчать розписки та письмові заяви потерпілих.

Також обвинувачена ОСОБА_12 просила врахувати її соціально-психологічну характеристику, складену органом пробації, конкретні встановлені у судовому засіданні обставини вчинення кримінального правопорушення, зміст та обсяг допущених нею порушень правил дорожнього руху, та те, що інкриміноване їй кримінальне правопорушення відноситься до злочинів з необережною формою вини, щоподія ДТП відбулася у складних погодних та дорожніх умовах, під час якої вона сама отримала значні тілесні ушкодження та тривалий час залишалася без роботи, а також повне відшкодування потерпілим майнової та моральної шкоди, думку потерпілих щодо призначення їй покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, та дані, які характеризують її особу, а саме те, що вона раніше не судима, має на утриманні та вихованні малолітню дитину, оскільки її чоловік вже майже 2 роки проживає за межами України і нею вже подана заява про розірвання шлюбу, а також вона добровільно вступила до лав ЗСУ, має позитивні характеристики, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, та вважати можливим її виправлення без відбування реального покарання, застосувавши ст. 75 КК України і звільнивши її від відбування покарання з випробуванням, та без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини в сукупності з даними про особу ОСОБА_12 , яка є особою молодого віку, раніше не судима, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, добровільно вступила до лав Збройних Сил України та проходить службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаді відповідального виконавця відділу персоналу, по місцю проживання та служби характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину - доньку: ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вихованням якої займається самостійно, оскільки її чоловік проживає за межами України і Святошинським районним судом м. Києва відкрито провадження за позовними вимогами ОСОБА_12 до ОСОБА_22 про розірвання шлюбу, має постійне місце проживання та реєстрації у місті Києві, а також повне відшкодування обвинуваченою завданої нею матеріальної та моральної шкоди всім потерпілим у даному кримінальному провадженні - ОСОБА_14 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , думку потерпілих щодо призначення обвинуваченій покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, про що свідчать надані апеляційному суду розписки та письмові заяви потерпілих, та і її щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання, та відсутність таких обставин, що його обтяжують, колегія суддів вважає, що у даному випадку призначене ОСОБА_12 основне покарання за тяжкий злочин, який характеризується необережною формою вини, у виді 6 років позбавлення волі, не відповідає принципам справедливості, індивідуалізації та співмірності покарання внаслідок суворості, а таким покаранням, що сприятиме виправленню обвинуваченої та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, виходячи з встановлених під час судовогорозгляду обставин вчиненого кримінального правопорушення та характеру допущених обвинуваченою порушень правил дорожнього руху, які призвели до заподіяння потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, буде покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, яке хоча і обмежує особу в реалізації права керування транспортним засобом, проте воно сприятиме не лише запобіганню вчиненню аналогічних кримінальних правопорушень самою обвинуваченою, а й підвищенню безпеки дорожнього руху та зменшенню дорожньо-транспортних пригод, пов`язаних з травмуванням та загибеллю учасників дорожнього руху в цілому.

У зв`язку з цим, обставини на які обвинувачена ОСОБА_12 посилається у своїй апеляційній скарзі зі змінами до неї, не можуть бути визнані достатніми підставами для незастосування до обвинуваченої ОСОБА_12 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки рішення суду першої інстанції, в цій частині, на переконання колегії суддів, є законним, обґрунтованим та мотивованим.

Крім того, приймаючи до уваги те, що обвинувачена ОСОБА_12 щиро покаялась, про що свідчить те, що вона добровільно відшкодувала потерпілим - ОСОБА_14 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 завдану шкоду, і вони претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченої не мають, примирились з обвинуваченою та не наполягали на призначенні їй покарання пов`язаного з реальним позбавленням волі, колегія суддів вважає, що ОСОБА_12 може бути виправлена та перевихована без ізоляції від суспільства, а тому можливо її звільнити від відбування основного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Таким чином, вирок суду в частині призначення основного покарання обвинуваченій ОСОБА_12 , з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, його наслідків та інших встановлених обставин, і наявних підстав для застосування положень ст. 75 КК України, підлягає зміні, а апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_12 зі змінами до неї - у цій частині підлягає до задоволення.

Що стосується доводів апеляційних скарг представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» - адвоката ОСОБА_13 , то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, ч. 1 ст. 128 КПК України визначено, що особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

При цьому, відповідно до ч. 5 вказаної норми процесуального закону, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Стаття 62 КПК України передбачає, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану кримінально протиправними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

За загальним правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела, до якого належить зокрема транспортний засіб.

Між тим, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових прав страхувальників.

За правилами ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ст. 22.1) передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 28 цього Закону, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Статтею 30 вищевказаного Закону визначено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Як слідує з матеріалів провадження, згідно висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи від 12.05.2020 № ВЕ-13/05-20, ринкова вартість автомобіля потерпілого ОСОБА_6 на день оцінки склала 228 406 грн. 23 коп., а вартість відновлюваного ремонту з урахуванням фізичного зносу - 303 655 грн. 55 коп. Таким чином, вартість матеріального збитку, завданого позивачу ОСОБА_6 , станом на дату проведення експертизи складає 228 406 грн. 23 коп.

Із страхового полісу № 171799584 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 02.11.2019, виданого ПАТ «СК «ВУСО», слідує, що автомобіль «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить ОСОБА_12 , що проживає в АДРЕСА_1 . Термін дії цього полісу - до 02.11.2020. Страхова сума на одного потерпілого складає 260 000 грн. за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю та 130 000 грн. за шкоду, заподіяну майну. Розмір франшизи ОСОБА_12 складає 2 000 грн.

Відповідно до приписів підпункту 1 ст. 12 вищевказаного Закону, страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Відповідно до підпункту 2 статті 12 цього ж Закону франшиза при відшкодуванні шкоди, заподіяної життю та/або здоров`ю потерпілих, не застосовується.

Отже, висновок місцевого суду про те, що ПрАТ «СК «ВУСО» відповідно до Закону має відшкодувати потерпілому ОСОБА_6 вартість матеріального збитку в розмірі 128 000 грн., а обвинувачена ОСОБА_12 , відповідно до вимог Закону та ЦК України, має відшкодувати решту непокритої страхової виплати з урахуванням франшизи в розмірі 100 406 грн. 23 коп., а також вартість проведеної експертизи в розмірі 4 275 грн., що не входить до страхової виплати, а всього 104 681 грн. 23 коп., є обґрунтованим, та не заперечується і в апеляційній скарзі представником цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» - адвокатом ОСОБА_13 .

За правилами ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Частиною 3 цієї статті регламентовано, що шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

Статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Як слідує з матеріалів провадження, потерпілий ОСОБА_6 поніс витрати на лікування, а також заявив вимогу про відшкодування шкоди, пов`язаної з стійкою втратою працездатності у зв`язку із встановленням йому 14.09.2020 ІІ групи інвалідності внаслідок ДТП із загальним захворюванням з ураженням опорно-рухового апарату, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12 ААБ № 773866.

Таким чином, як встановлено судом першої інстанції, зазначена шкода в розмірі 75 156 грн. 33 коп., що підтверджена належними та допустимими доказами, має бути відшкодована страховиком обвинуваченої ПрАТ «СК «ВУСО» відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з лікуванням потерпілого в розмірі обґрунтованих витрат, пов`язаних з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

При цьому ПрАТ «СК «ВУСО», за змістом апеляційної скарги, погоджується зі стягненим розміром витрат на лікування ОСОБА_6 в сумі 75 156,33 грн.

Що стосується стягнення 18 891,60 грн. за шкоду пов`язану з лікуванням потерпілого ОСОБА_6 , виходячи з розрахунку 1/30 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що майнова вимога потерпілого ОСОБА_6 про стягнення 18 891 грн. 60 коп., як регламентної виплати за шкоду, пов`язану з його лікуванням на підставі підпункту 2 ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», задоволенню не підлягає, оскільки зазначений закон визначає мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за таку шкоду і не є субсидіарною відповідальністю страховика, що має обов`язок відповідно до закону відшкодувати таку шкоду, водночас, у резолютивній частині таку вимогу задовольнив.

Слід зазначити, що, згідно ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів.

Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.

Тобто, мінімальний розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, може стягуватись або за відсутності документального підтвердження понесених витрат на лікування, або у випадку, коли розмір документально підтверджених витрат є меншим, аніж встановлено даною нормою Законом.

Враховуючи те, що за шкоду, пов`язану з лікуванням, зі страхової компанії ПрАТ «СК «ВУСО» на користь ОСОБА_6 стягнуто 75 156,33 грн., що перевищує мінімально встановлений розмір такого страхового відшкодування, підстави для подвійного (додаткового) стягнення витрат на лікування у місцевого суду були відсутні.

Отже, колегія суддів вважає, що у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 у відношенні ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» в частині стягнення 18 891,60 грн. за шкоду, пов`язану з його лікуванням, виходячи з розрахунку 1/30 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів, слід відмовити, скасувавши вирок суду в цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» - адвоката ОСОБА_13 про зменшення розміру страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності - до 85 014 грн. та в частині стягнення моральної шкоди - до 8 008 грн. 52 коп., що підлягають стягненню з ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» на користь потерпілого ОСОБА_6 , то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 26.2 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01 липня 2004 року, мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення ІІ групи інвалідності - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Тобто розрахунок страхового відшкодування здійснюється з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на дату настання страхового випадку - дорожньо-транспортної пригоди, а не на дату встановлення потерпілому групи інвалідності, як про це помилково зазначено в оскарженому рішенні.

Отже, датою настання страхового випадку є дата дорожньо-транспортної пригоди, а це у даній справі - 13 січня 2020 року.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено у 2020 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 4 723 гривень.

Відповідно, розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності, на користь ОСОБА_6 підлягає зменшенню з 90 000 грн. до 85 014 грн. (виходячи з наступного розрахунку: 18 х 4 723 грн.).

Крім того, відповідно до змісту ст. 26-1 України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховиком (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 Закону відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків від страхової виплати за шкоду, завдану здоров`ю.

Отже, розмір завданої моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню становить 8 008,52 грн. ((85 014 грн. (розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності, II група інвалідності) + 75156,33 грн. (витрати за лікування)) х 5 %).

Таким чином, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» - адвоката ОСОБА_13 в частині зменшення розміру страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності, та в частині стягнення моральної шкоди, що підлягають стягненню з ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» на користь потерпілого ОСОБА_6 , обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» - адвоката ОСОБА_13 про зменшення загального розміру страхового відшкодування, що підлягає стягненню з ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» на суму, яка компенсована обвинуваченою ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_6 , то вони є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки обвинувачена відшкодувала на користь потерпілого матеріальну та моральну шкоду в тій сумі, яку за вироком суду було присуджено до стягнення саме з неї на користь ОСОБА_6 , а не солідарно з ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO».

Що стосується доводів апеляційної скарги представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» - адвоката ОСОБА_13 про зменшення розміру страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із лікуванням потерпілої, до 108 759 грн. 26 коп. та моральної шкоди до 5 437 грн. 96 коп., що підлягають стягненню з ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» на користь потерпілої ОСОБА_7 , то колегія суддів приходить до наступних висновків.

За правилами ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Частиною 3 цієї статті регламентовано, що шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

Статтею 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Як слідує з матеріалів провадження, потерпіла ОСОБА_7 у цивільному позові зазначає, що понесла витрати на лікування в розмірі 237 193 грн. 43 коп. та супутні йому витрати у вигляді транспортних видатків, видатків на медичну діагностику та реабілітацію, супровід сторонніх осіб в розмірі 59 319 грн. 22 коп., яка має бути відшкодована страховиком обвинуваченої ПрАТ «СК «ВУСО», відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого в розмірі обґрунтованих витрат, пов`язаних з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілої у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Однак, оскільки доказів понесення таких витрат в такій сумі до суду надано не було, то місцевий суд, з наданих копій фіскальних, товарних та інших чеків, встановив розмір таких витрат на лікування лише на суму 227 875 грн. 04 коп., що підлягає стягненню із ПрАТ «СК «ВУСО».

Окрім того, відповідно до ст. 26.1 Закону страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, тому ПрАТ «СК «ВУСО» має сплатити потерпілій ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 5% від суми 227 875,04 грн., що складає 11 393 грн. 75 коп.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто з ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» на користь потерпілої ОСОБА_7 витрати налікування у сумі 227 875,04 грн., які підтверджуються належними та допустимими доказами (фіскальними, товарними та іншими чеками, платіжними квитанціями на підтвердження понесених витрат саме на придбання медичних препаратів, витратних матеріалів та витрат на реабілітацію, відповідно до даних медичної документації та висновку комісійної судово-медичної експертизи), та відповідно і моральну шкоду в розмірі 11 393 грн. 75 коп., у зв`язку з чим вимоги представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» - адвоката ОСОБА_13 в цій частині є безпідставними, адже, лише здійснюючи власну переоцінку доказів наданих суду першої інстанції, будь-якими належними та допустимими доказами, як то страхові висновки (акти дослідження медичних документів тощо), факту понесення цивільним позивачем ОСОБА_7 витрат на лікування, реабілітацію, відсутність необхідності її проходження і т.д., апелянт не спростовує, а стверджуючи про включення потерпілою до цих витрат і коштів за придбання одягу (в тому числі, чоловічого), мобільних телефонів Iphone 11 PRO GLD та Samsung, не враховує, що вимоги про відшкодування витрат на відновлення пошкодженого одягу та іншого майна потерпілою були заявлені окремо на суму 82 438 грн. 20 коп., але в їх задоволенні судом першої інстанції було відмовлено.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що, відповідно до вимог ст. 408 КПК України, вирок суду підлягає зміні в межах вищевикладених задоволених апеляційних вимог, у зв`язку з чим апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_12 зі змінами до неї та представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» - адвоката ОСОБА_13 підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_12 зі змінами до неї та представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» - адвоката ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2022 року стосовно ОСОБА_12 - змінити.

Пом`якшити призначене ОСОБА_12 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_12 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки.

На підставі ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_12 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Зменшити суму відшкодування з ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» на користь ОСОБА_6 до 85 014 (вісімдесят п`ять тисяч чотирнадцять) грн. страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності, та моральної шкоди до 8 008 (вісім тисяч вісім) грн.

Відмовити у задоволенні цивільного позову ОСОБА_6 в частині стягнення з ПрАТ «Страхова Компанія «VUSO» на його користь 18 891 грн. 60 коп. за шкоду, пов`язану з його лікуванням, з розрахунку 1/30 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів, скасувавши вирок суду в цій частині.

У решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

___________________ ____________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3