Житомирський апеляційний суд
Справа №279/4273/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
Номер провадження №11-кп/4805/817/24
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_4
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_4 ,

суддів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю: секретаря ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі матеріали провадження №279/4273/24 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира від 27.08.2024,

в с т а н о в и в:

Цією ухвалою продовжено ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк до 25.10.2024 включно.

В клопотанні сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченій на домашній арешт - відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_11 та обрати ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово, по місцю проживання: АДРЕСА_1 . При цьому, зазначає, що вину у пред`явленому обвинуваченні ОСОБА_9 не визнала, про що вона зазначила не лише в судовому засіданні, але також і під час проведення досудового розслідування, зазначивши, що мобільний телефон з номером НОМЕР_1 дійсно використовувала, але він був також і в користуванні її співмешканця. Зазначає, що в серпні 2023 року ОСОБА_9 приїхала на проживання разом з дітьми в Житомирську область, у вересні 2023 року стала на облік в центрі зайнятості для пошуку роботи, і як вона пояснила, локації, які знімалися та передавалися з її мобільного телефону, вона не могла знімати, оскільки ніколи не була в тій місцевості. Звертає увагу, що ОСОБА_12 уже утримується під вартою на протязі майже шести місяців (з 06 березня 2024 року). Наголошує, що ОСОБА_9 , не вчиняла кримінального правопорушення, у якому обвинувачується, а наявність лише однієї обставини, а саме, що з мобільного телефону, який вона використовувала, ворогу передавалася інформація, не робить її автоматично винною, оскільки інформації вона не передавала, у тій місцевості, де робилися фото, не перебувала. Крім того, належність ризиків, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, належними доказами не підкріплено. Так, ОСОБА_9 ніколи не переховувалася від правоохоронних органів, ніколи не приховувала адресу свого проживання та місцеперебування, залишила своє постійне місце проживання у АДРЕСА_2 ), вона разом з дітьми поселилася у АДРЕСА_1 ), стала на облік у службі зайнятості м.Малин, Коростеньського р-ну, Житомирської обл. Крім того, у ОСОБА_9 є двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які залишилися без материнської опіки та перебувають під наглядом Служби у справах дітей, відомості про батька в актових записах про народження дітей записані зі слів матері. Наголошує, що тяжкість кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_9 , не може слугувати підставою для задоволення клопотання прокурора.

Згідно довідки-телефонограми захисник ОСОБА_10 просила розглядати судове провадження за її апеляційною скаргою без її участі. Обвинувачена ОСОБА_9 обізнана про час та місце розгляду провадження в апеляційному суді, проте із будь-якими заявами про бажання прийняти участь в судовому засіданні до апеляційного суду не зверталася.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, яка заперечила щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.6 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_9 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

У відповідності до виділених матеріалів судового провадження №279/4273/24, в провадженні Богунського районного суду м.Житомира перебуває кримінальне провадження №0000055 від 31.01.2024 по обвинуваченню ОСОБА_9 за ч.2 ст.111 КК України.

В ході судового розгляду вказаного кримінального провадження, 27.08.2024 в судовому засіданні Богунським районним судом м. Житомира, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_9 .

При цьому, на думку апеляційного суду клопотання прокурора є відповідним вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вирішуючи клопотання прокурора, як і клопотання сторони захисту про застосування домашнього арешту обвинуваченій (а.п.22-25), суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

Твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу -домашнього арешту, на думку апеляційного суду, є непереконливими.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

Так, на думку апеляційного суду, наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не втратили свою актуальність та не змінилися. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна, та під тяжкістю можливого покарання може вчиняти спроби переховування від суду.

При цьому, слід зважати на фактичні обставини інкримінованого, а саме умисні дії, котрі виразились у державній зраді на шкоду державі, у формі надання державі - агресору допомоги у проведенні підривної діяльності проти України, вчинене у умовах воєнного стану. Вище наведене, на даний час безумовно підсилює процесуальний ризик переховування від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченої ОСОБА_9 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати.

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду про наявність ризику незаконного впливу на свідків в даному провадженні та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від учасників процесу під час судового засідання, крім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, а усі учасники кримінального провадження судом ще не допитані станом на теперішній час на стадії судового розгляду, ризик впливу на них існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від учасників провадження та дослідження їх судом.

Крім того, за встановлених обставин, апеляційний суд вважає і доведеним процесуальний ризик вчинення інших правопорушень, оскільки, системність дій обвинуваченої інкримінованого правопорушення, свідчать про можливість та високий ризик вчинення нею кримінальних правопорушень.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, його характер, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченій ОСОБА_9 у разі визнання її винною, дані про її особу, тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Оскаржуване рішення суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15.12.2016 року у справі «Ігнатов проти України» вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно також виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Також, апеляційний суд приймає до уваги, що жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_9 на вказаній стадії кримінального процесу, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду надано не було.

За таких обставин апеляційний суд визнає безпідставними доводи захисника про те, що суд не обґрунтував неможливість застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу - целоновий домашній арешт, та недоведеністю ризиків зазначених в клопотанні прокурора.

Посилання захисника на те, що обвинувачена має постійне місце проживання, як і гарантування належного дотримання обвинуваченою процесуальних обов`язків, не доводять по-за розумним сумнівом дотримання обвинуваченою відповідної сталої процесуальної поведінки.

Безпідставними також є доводи захисника про неврахування судом першої інстанції того, що ОСОБА_9 має сталі соціальні зв`язки, на утриманні двох неповнолітніх дітей, має місце реєстрації та проживання, стала на облік у службі зайнятості, були враховані судом першої інстанції та на переконання апеляційного суду також не доводять по-за розумним сумнівом дотримання обвинуваченою відповідної сталої процесуальної поведінки, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи доведеність прокурором ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченої, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_9 .

Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченій строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_9 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Богунського районного суду м.Житомира від 27.08.2024, якою продовжено ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк до 25.10.2024 включно, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :