ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2564/24 Справа № 192/1572/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

законного представника потерпілої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000453, за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_9 та законного представника потерпілої ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03.06.2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , має середню освіту, офіційно не працевлаштованого, військовозобов`язаного, не одруженого, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі законний представник потерпілої ОСОБА_10 та потерпіла ОСОБА_9 просять вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, вказують, що оскаржуваний вирок є незаконним, судом допущено неповноту судового розгляду, а тому його висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Зазначають, що у даному кримінальному провадженні ними не висунуто будь яких претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_7 .

Вказують, що всупереч висновкам суду ОСОБА_7 під час скоєння ДТП не перебував у стані алкогольного сп`яніння, а критична оцінка судом показань потерпілих, а також свідків ОСОБА_11 та подружжя ОСОБА_12 , з посиланням на їх приятельські стосунки із обвинуваченим, є безпідставною.

Вважають, що судом було необгрунтовано відмовлено у затвердженні угоди між ними та обвинуваченим.

Зазначають, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ані ступеню тяжкості скоєних ним дій, ані особі цього обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_13 просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник вказує, що рішення суду є незаконним, необгрунтованим і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження та істотним порушенням норм кримінального процесуального закону.

Зазначає, що стороною обвинувачення не доведено обставини, які мають істотне значення для справи, а саме керування ОСОБА_7 технічно справним автомобілем, перебування його на той час у стані алкогольного сп`яніння, порушення ним ПДР України.

Так, висновком експерта № СЕ-19/104-22/20713-ІТ від 11.08.2022 року було встановлено працездатність лише рульового керування автомобіля ВАЗ-2106, д/н НОМЕР_1 , та не було з`ясовано стан його гальмівної системи. Крім того, огляд транспортного засобу, за наслідками якого було складено вказаний висновок, був незаконним, оскільки його було проведено без дозволу власника та/або володільця, з клопотанням про обшук або тимчасовий доступ до речей і документів слідчий не звертався.

Висновок суду про порушення ОСОБА_7 вимог Правил дорожнього руху апелянт вважає безпідставним, оскільки протокол огляду місця події було складено через чотири години після ДТП, а відтак записи у ньому про те, що погода була без опадів, а дорожнє покриття - сухе і чисте, не спростовують пояснень потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 про те, що фактично на той час йшов невеликий дощ, дорожнє покриття було мокрим, що і стало причиною пригоди.

Вказує, що висновок судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/104-22/4219-ІТ від 18.02.2022 року є сумнівним, оскільки при його складенні експерт не мав повних даних про технічний стан транспортного засобу, не послався на будь-які матеріали кримінального провадження, не врахував пояснення учасників ДТП та свідків, а дослідницька частина зводиться до висловлення тверджень, які сторона захисту вважає нічим не обгрунтованими.

Крім того зазначає, що призначення експертизи відбулося до повідомлення ОСОБА_7 про підозру, хоча його особа як водія, а відтак очевидного потенційного підозрюваного у справі, була відома. Тим самим сторону захисту було штучно обмежено у праві заявлення відводу експерту, а експертизу доручено відомчій установі МВС, що свідчить про підпорядкованість експерта стороні обвинувачення та дає підстави для обгрунтованого сумніву у його безсторонності та неупередженості.

Висновок суду про перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння сторона захисту вважає безпідставним, оскільки довідка № 976 від 24.11.2021 року не відповідає стандарту нормативної документації МОЗ, а її видача не пацієнту або його законному представнику, а іншій особі, становить порушення медичної таємниці.

Одночасно вказує, що стан сп`яніння у ОСОБА_7 було встановлено без дотримання процедури, передбаченої Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС та МОЗ України від 09.11.2015 року № 1452/735. Крім того, ані потерпіла, ані жодний зі свідків не підтвердили факт перебування ОСОБА_7 у стані сп`яніння.

Одночасно вказує, що судом було використано недопустимі докази. Так, відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК України, до ЄРДР внесені не були, а кримінальне провадження № 0000453 було внесене до реєстру за ч. 1 ст. 286 КК України. Вважає, що перекваліфікація вчиненого діяння на етапі досудового розслідування, як це мало місце у даному кримінальному провадженні, є неможливою, оскільки у такому випадку необхідно окремо вносити до ЄРДР відомості про інше кримінальне правопорушення, як це зазначив Верховнйи Суд у Постанові від 24.06.2020 р. у справі № 205/440/15-к. На думку захисника, за таких обставин всі докази, отримані після перекваліфікації, належить вважати нікчемними як зібрані у не існуючому кримінальному провадженні, в якому ОСОБА_7 незаконно повідомлено про підозру.

Посилається на спотворення судом змісту показань понятих з метою спростування показань свідків, оскільки вважає, що судом не було зазначено фрагменти їх пояснень, які, на думку захисника, свідчать на користь обвинуваченого.

Вказує, що судом було безпідставно відхилено низку клопотань сторони захисту, зокрема щодо допиту експерта, а також незаконно відмовлено у затвердженні угоди про примирення між обвинуваченим та потерпілою.

Зазначає, що призначене обвинуваченому покарання, з урахуванням відомостей про його особу, є надмірно суворим, а встановлене законом обмеження щодо застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням до осіб, засуджений за ст. 286-1 КК України, не відповідає Конституції України, є несправедливим та дискримінаційним.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишити без змін, обгрунтовуючи це тим, що вирок суду є законним та справедливим, а призначене обвинуваченому покарання є достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_7 .

Вказує, що суд першої інстанції при вирішенні питання про міру покарання вже врахував відсутність судимостей, посередню характеристику за місцем проживання, досліджену досудову доповідь, а тому судом враховані в повній мірі відомості про особу обвинуваченого.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Початок строку відбування покарання вирішено рахувати з моменту фактичного виконання.

Вирішено питання про долю речових доказів в порядку ст. 100 КПК України та питання процесуальних витрат.

ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, 07 листопада 2021 року, приблизно о 22 годині 00 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ-21063», номерний знак НОМЕР_1 , з пасажиром - неповнолітньою ОСОБА_9 , не маючи права керування транспортними засобами, здійснював рух із увімкненим дальнім світлом фар та поблизу буд. АДРЕСА_2 , порушуючи вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, проявляючи крайню неувагу до дорожньої обстановки та її змін, не обрав безпечну швидкість руху, втратив контроль над керуванням автомобілем, виїхав на праве узбіччя з наступним з`їздом у правий кювет, де допустив наїзд на дерево.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «ВАЗ-21063», номерний знак НОМЕР_1 , неповнолітня ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому тіла плечової кістки, закритого уламкового перелому середньої третини правої плечової кістки зі зміщенням, які відносяться до середнього ступеня тяжкості, оскільки термін зростання кісткової тканини складає понад 21 добу.

Дії ОСОБА_7 у вироку кваліфіковані за ч. 1 ст. 286-1 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Заслухавши суддю-доповідача; потерпілу, її законного представника, обвинуваченого та захисника, які на задоволенні апеляційних скарг наполягали з викладених у них підстав; прокурора, який проти задоволення апеляційних скарг заперечував; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, згідно із ч. 2 ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення і зробив обґрунтований висновок про доведеність вини ОСОБА_7 в його скоєнні. Вина цього обвинуваченого підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та ретельно дослідженими судом доказами, вказаними у вироку, яким суд дав належну правову оцінку з точки зору їх належності, допустимості та взаємозв`язку.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника щодо недоведеності обставин, які мають істотне значення, колегія суддів вважає їх неспроможними з огляду на наступне.

Так, настання 07 листопада 2021 року, приблизно о 22 годині 00 хвилин, поблизу буд. АДРЕСА_2 , дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля ВАЗ-2106, д/н НОМЕР_1 ; факт керування на той час вказаним автомобілем обвинуваченим ОСОБА_7 ; механізм вказаної пригоди, що полягає у втраті водієм контролю над керуванням транспортним засобом, внаслідок чого автомобіль виїхав на праве узбіччя з наступним з`їздом у правий кювет, де допустив наїзд на дерево; заподіяння у результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажиру вказаного автомобіля, неповнолітній ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тілесних ушкоджень, які відносяться до середнього ступеня тяжкості за ознакою розладу здоров`я понад 21 добу, - стороною захисту в апеляційній скарзі не оспорюються.

Натомість апеляційні доводи захисника зводяться до посилання на недоведеність керування ОСОБА_7 технічно справним автомобілем, перебування його на той час у стані алкогольного сп`яніння, порушення ним ПДР України, що, на думку цього апелянта, виключає наявність у діях обвинуваченого складу злочину, за який останнього засуджено.

Посилання захисника на нез`ясування судом технічного стану транспортного засобу ВАЗ-2106, д/н НОМЕР_1 , колегія суддів оцінює критично. Так, у межах досудового розслідування було проведено судову експертизу за експертною спеціальністю 10.2 (дослідження технічного стану транспортних засобів), під час якої перед експертом були поставлені питання, що стосувалися працездатності рульової системи вказаного автомобіля. Згідно із висновком експерта № СЕ-19/104-22/20713-ІТ від 11.08.2022 року (т. 1 а.с. 50-52), на момент експертного огляду рульове керування автомобіля знаходилося у працездатному стані. Питання про стан гальмівної системи автомобіля перед експертом не ставилося та ним не вирішувалося.

У той же час стороною захисту експерт в порядку ст. ст. 242-244 КПК України для з`ясування будь-яких питань, які, на думку захисника, мають значення для справи, у даному кримінальному провадженні залучений не був, в суді першої інстанції та у межах апеляційного розгляду клопотання про проведення будь-якого додаткового експертного дослідження не заявлялося. Наведене свідчить про формальність апеляційних доводів у цій частині, які зводяться до висловлення припущень про існування обставин, які могли б вплинути на висновки суду.

Посилання захисника на незаконність огляду експертом автомобіляВАЗ-2106, д/н НОМЕР_1 , без отримання ухвали слідчого судді про обшук або про тимчасовий доступ до речей і документів колегія суддів вважає такими, що не грунтуються на процесуальному законі.

Так, огляд вказаного транспортного засобу експертом був здійснений методом візуального огляду та поелементного випробування і діагностики. У той же час обшук проводиться для виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Враховуючи, що при проведенні експертизи дії, характерні для обшуку, не здійснювалися, а експертом проводилось виключно дослідження технічного стану автомобіля, тому такі дії не свідчать про проведення обшуку, а відтак для їх проведення відсутня необхідність в отриманні дозволу слідчого судді на обшук.

Також у цьому випадку відсутня необхідність в отриманні експертом дозволу слідчого судді на тимчасовий доступ до речей і документів, оскільки за правилами ч. 1 ст. 159 КПК України такий надається стороні кримінального провадження, якою експерт у розумінні п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК України не є.

Як вбачається з експертного висновку, автомобіль ВАЗ-2106, д/н НОМЕР_1 , був оглянутий експертом за місцем зберігання на території приватного домоволодіння по АДРЕСА_1 , у присутності водія ОСОБА_7 , який повідомив, що проводив роботи по розбірці автомобіля та зніманню з нього деталей та комплектуючих. Відсутні підстави для висновків як про те, що автомобіль був наданий експерту для огляду особою, у володінні якого він перебував, не добровільно, так і про те, що для отримання доступу до нього експерт повинен був отримати будь-який дозвіл слідчого судді.

Посилання захисника на необгрунтованість висновку суду про порушення ОСОБА_7 вимог Правил дорожнього руху з огляду на те, що експерт при вирішенні цього питання виходив із того, що погода була без опадів, а дорожнє покриття - сухе і чисте, в той час як згідно із показаннями потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 фактично на час пригоди йшов невеликий дощ, дорожнє покриття було мокрим, що і стало причиною пригоди, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, апеляційні доводи у цій частині повторюють позицію захисту, висловлену в суді першої інстанції, яка була досліджена у межах судового розгляду та у вироку та грунтовно відкинута як неспроможна. При цьому суд виходив із того, що відомості про мокре дорожнє покриття виходять виключно від осіб, що перебувають у приятельських стосунках із обвинуваченим, втім показання незалежних свідків понятих ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , а також протокол огляду місця події від 07.11.2021 року, цим відомостям суперечать та їх спростовують. Колегія суддів висновки суду першої інстанції у цій частині вважає правильними та з ними погоджується, а відповідні апеляційні доводи, які зводяться до суб`єктивної переоцінки доказів захисником, оцінює критично.

Одночасно суд апеляційної інстанції вважає за необхідне додатково зазначити, що доводи захисника щодо неврахування, на його думку, експертом дійсного стану дорожнього покриття на час настання дорожньо-транспортної пригоди, в цілому не мають істотного значення для справи.

Так, висновком судової експертизи за експертною спеціальністю 10.1 (дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод) № СЕ-19/104-22/4219-ІТ від 18.02.2022 року (т. 1 а.с. 47, 48), покладеним в основу оскаржуваного вироку, встановлено, що в дорожній обстановці, яка склалася, водій ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху, а саме здійснювати рух з такою швидкістю, при якій він мав би можливість постійно контролювати рух автомобіля і безпечно керувати ним. Технічна можливість уникнути ДТП для ОСОБА_7 визначалася виключно виконанням ним вказаних вимог ПДР, і в нього для цього не було будь-яких перешкод технічного характеру. Оскільки у дорожній обстановці, що склалася, ОСОБА_7 обрав швидкість руху, за якої втратив контроль над керуванням транспортним засобом, внаслідок чого допустив наїзд на нерухому перешкоду, то його дії не відповідали вимогам п. 12.1 ПДР, що з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку із даною ДТП.

Таким чином, навіть якщо припустити, що дійсно дорожнє покриття на час дорожньо-транспортної пригоди було мокрим внаслідок невеликого дощу, то дана обставина не спростовує правильності вказаного експертного висновку та вироку суду, який ним обгрунтований, оскільки погодні умови та стан дорожнього покриття є частиною факторів, які водій ОСОБА_7 відповідно до п. 12.1 ПДР повинен був взяти до уваги при обранні безпечної швидкості руху.

Посилання апелянта на те, що експертний висновок є непереконливим та не враховує обставин, які мають значення, колегія суддів оцінює критично, оскільки вони зводяться до особистих суб`єктивних оцінок захисника та не містять вагомих відомостей, які спростовували б правильність висновку експерта.

Апеляційні доводи щодо призначення експертизи до повідомлення ОСОБА_7 про підозру, та про доручення її проведення відомчій установі МВС, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки не вбачає у цьому порушення вимог кримінального процесуального закону та грунтовних підстав для сумнівів у безсторонності та неупередженості експерта. Крім того, сторона захисту, декларативно посилаючись на упередженість експерта та сумнівність його висновків, у той же час на всьому протязі даного кримінального провадження іншого експерта не залучила і таке питання перед судом апеляційної інстанції не порушила.

Посилання захисника на недоведеність перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння з огляду на те, що довідка № 976 від 24.11.2021 року не відповідає стандарту нормативної документації МОЗ, а її видача не пацієнту або його законному представнику, а іншій особі, становить порушення медичної таємниці, колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідно до усталеної практики Верховного Суду, викладеній зокрема у Постановах ККС ВС від 15.03.2018 у справі №372/2291/16-к, від 21.11.2019 у справі №564/590/17, від 3.12.2019 у справі №571/1436/15-к, від 11.02.2020 у справі №643/20474/15-к, норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи із положень статей 84, 92, 94 КПК, шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів.

У даному кримінальному провадженні факт перебування водія ОСОБА_7 на час скоєння ДТП у стані алкогольного сп`яніння підтверджується не тільки вищезазначеною довідкою медичного закладу (т. 1 а.с. 38), але й висновком судово-медичного експерта № 24Е від 17.02.2022 року (т. 1 а.с. 44, 45), в якому прямо зазначено, що ОСОБА_7 на час надходження до стаціонару 07.11.2021 року перебував у стані алкогольного сп`яніння, алкоголь крові № 25 від 07.11.2021 року 2,583 проміле. Зважаючи на викладене, у колегії суддів відсутні підстави для сумнівів у правильності висновків суду у цій частині.

Апеляційні доводи щодо встановлення факту перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння без дотримання процедури, передбаченої Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, а також перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС та МОЗ України від 09.11.2015 року № 1452/735, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки положення цього нормативного акту не регулюють ані питання кримінально-процесуального доказування, ані порядок та процедуру надання екстреної медичної допомоги особі, постраждалій у дорожньо-транспортній пригоді.

Посилання захисника на те, що перекваліфікація вчиненого діяння на етапі досудового розслідування, як це мало місце у даному кримінальному провадженні, є неможливою, оскільки у такому випадку необхідно окремо вносити до ЄРДР відомості про інше кримінальне правопорушення, а відтак всі докази, отримані після перекваліфікації, належить вважати нікчемними як зібрані у не існуючому кримінальному провадженні, в якому ОСОБА_7 незаконно повідомлено про підозру, колегія суддів вважає такими, що не грунтуються на дійсному змісті процесуального закону.

Так, на етапі досудового розслідування встановлення правової кваліфікації розслідуваного кримінального правопорушення віднесене до виключної компетенції сторони обвинувачення, яка визначає її на власний розсуд. Належить зазначити, що при первинному внесенні відповідних відомостей до ЄРДР слідчий та прокурор не мають повної інформації про вчинене діяння, а відтак його первинна кваліфікація, внесена до реєстру, може як бути, так і не бути правильною та вичерпною. У подальшому, у випадку встановлення у межах досудового розслідування нових відомостей, що мають значення, кваліфікація розслідуваного кримінального правопорушення може бути змінена, що не суперечить процесуальному закону і не потребує внесення до ЄРДР відомостей про нове кримінальне провадження та подальшого розслідування у його межах того самого діяння з іншою правовою кваліфікацією. Разом із тим, якщо особу вже було повідомлено про підозру за первинною кваліфікацією, то відповідно до ст. 279 КПК України у такому випадку стороні обвинувачення належить повідомити особу про нову підозру, або змінити раніше повідомлену підозру у тому самому порядку, що передбачений для первинного повідомлення про підозру. Відтак процесуальний закон прямо передбачає можливість зміни правової кваліфікації розслідуваного кримінального правопорушення на етапі досудового розслідування.

Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000453 (т. 1 а.с. 5, 6), в останньому 31.10.2022 року було здійснено зміну правової кваліфікації розслідуваного діяння на ч. 1 ст. 286-1 КК України, після чого о 16:00 годин того самого дня ОСОБА_7 було вперше повідомлено про підозру вже із уточненою кваліфікацією. З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає у цій частині порушення вимог кримінального процесуального закону.

Доводи захисника щодо спотворення судом змісту показань понятих з метою спростування показань свідків колегія суддів оцінює критично, оскільки вони зводяться до незгоди із оцінкою доказів, при цьому питання про повторний допит будь-яких свідків з метою перевірки їх показань у межах апеляційного провадження стороною захисту порушене не було.

Посилання апелянта на безпідставне відхилення судом першої інстанції клопотань сторони захисту, зокрема щодо допиту експерта, колегія суддів вважає такими, що мають формальний характер, оскільки суду апеляційної інстанції такі клопотання не заявлялися.

Апеляційні доводи щодо незаконної відмови у затвердженні угоди про примирення між обвинуваченим та потерпілою колегія суддів вважає такими, що не обгрунтовують апеляційні вимоги, оскільки вони полягають в оспорюванні іншого судового рішення, яке набрало законної сили та не є предметом даного апеляційного розгляду.

Посилання захисника на суворість призначеного обвинуваченому покарання колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегією суддів встановлено, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом належним чином виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та враховані характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином; відсутність як обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, так і обставин, що його обтяжують; відомості про особу ОСОБА_7 , а саме те, що останній раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, свою вину не визнав, що свідчить про відсутність в нього каяття у скоєному.

Взявши до уваги та належним оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк, що перевищує нижчу межу, встановлену санкцією ч. 1 ст. 286-1 КК України, втім наближений до неї, а також про відсутність підстав для застосування при призначенні покарання цьому обвинуваченому положень ст. ст. 69, 75 КК України.

Колегія суддів з правильністю цього висновку погоджується та вважає призначене покарання законним, справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_7 і попередження нових злочинів.

Апеляційна скарга захисника вказаних висновків суду не спростовує, оскільки обставини, наведені на її обгрунтування у цій частині, - характер вчиненого діяння, обставини його вчинення, відомості про особу обвинуваченого, - були відомі суду першої інстанції, проаналізовані у вироку та достатньою мірою враховані при призначенні покарання ОСОБА_7

Міркування захисника щодо несправедливості та дискримінаційності, а також невідповідності Конституції України, встановленого законом обмеження щодо застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням до осіб, засуджених за ст. 286-1 КК України, колегія суддів вважає такими, що не спростовують необхідності дотримання прямих приписів закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на вищенаведене апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги законного представника потерпілої ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_9 , колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Так, посилання цих апелянтів на відсутність в них будь яких претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не впливають на кримінально-правову оцінку його дій.

Доводи потерпілої та її законного представника про те, що: всупереч висновкам суду ОСОБА_7 під час скоєння ДТП не перебував у стані алкогольного сп`яніння; критична оцінка судом показань потерпілих, а також свідків ОСОБА_11 та подружжя ОСОБА_12 , з посиланням на їх приятельські стосунки із обвинуваченим, є безпідставною; судом було необгрунтовано відмовлено у затвердженні угоди між ними та обвинуваченим; призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ані ступеню тяжкості скоєних ним дій, ані особі цього обвинуваченого, - є аналогічними відповідним апеляційним доводам захисника і не можуть бути прийняті до уваги з тих самих міркувань, які наведені щодо них вище.

Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та законного представника потерпілої ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2024 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4