ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2834/24 Справа № 194/1101/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.07.2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст.89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.07.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою на домашній арешт, клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 28 вересня 2024 року включно. Визначено заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 60 560 грн.

Мотивуючи прийняте рішення, суд зазначив, що ОСОБА_6 небезпідставно обвинувачується у вчиненні інкримінованого злочину, санкція якого передбачає довготривале позбавлення волі, що може спонукати останнього до здійснення спроб переховування. Прийнято до уваги особу обвинуваченого, його характеризуючі дані. Зазначено, що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі обвинувачений порушує питання про скасування ухвали суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

Вказує на недоведеність заявлених ризиків, обгрунтування їх виключно припущеннями. Крім того посилається на суттєве перевищення судом строків розгляду даної справи та відкриття ЄСПЛ провадження за його заявою із цього приводу.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2024 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що рішення суду є необґрунтованим, несправедливим та порушує чинне законодавство.

Зазначає, що запобіжний захід у вигляді тримання ОСОБА_6 під вартою було застосовано ухвалою слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 01.03.2021 року, та у подальшому вказаний запобіжний захід не менше 15 разів продовжувався, нібито у зв`язку з існуванням ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК.

Крім того вказує, що всупереч вимогам ст. ст. 199, 331 КПК та практиці ЄСПЛ сторона обвинувачення кожного разу звертається до суду з ідентичними клопотаннями про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постійно вказує на наявність лише ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК. При цьому в клопотаннях лише змінюється їх дата, а текст залишається незмінним, що, на переконання сторони захисту, свідчить про формальний підхід прокурора до порядку продовження запобіжного заходу та його впевненість у тому, що суд в будь-якому випадку продовжить його дію щодо обвинуваченого.

Одночасно звертає увагу, що хоча ОСОБА_6 судом визначено заставу в сумі 151 400 грн, однак у зв`язку з відсутністю в нього родичів та доходів з моменту затримання, він не має можливості внести визначену суму застави та звільнитися з-під варти.

При цьому, на думку захисника, перебуваючи під вартою вже понад 3 роки, ОСОБА_6 зробив для себе висновки щодо своєї подальшої поведінки і, опинившись на свободі, не буде переховуватися від суду, впливати на свідків, та не вчинить нового злочину.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які, кожен окремо, підтримали апеляційні скарги, просили скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що останні не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Так, згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

?наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

?наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

?недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із вимогами ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:

?виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися

?нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

?виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_6 під вартою цих вимог закону дотримався.

Як вбачається з наданих матеріалів, в провадженні Павлоградського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000098 від 27.08.2020 року, у відношенні ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Прокурором подано клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, в обґрунтування якого зазначено, що встановлені ризики та суспільна небезпека особи ОСОБА_6 не відпали і продовжують існувати. Враховуючи, що судовий розгляд за обвинувальним актом не завершено, з метою забезпечення виконання обвинуваченим його процесуальних обов`язків, виникла необхідність у продовженні строків тримання під вартою.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданих апеляційних скарг щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясування обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою, та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Також є правильним висновок суду щодо наявності відносно ОСОБА_6 ризику з числа передбачених ст. 177 КПК України у виді переховування від органів досудового розслідування та суду з огляду на те, що відносно останнього існує небезпідставне обвинувачення у скоєні кримінального правопорушення, яке за правилами ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, за який передбачена кримінальна відповідальність у виді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна, що може спонукати останнього до спроби уникнути покарання шляхом переховування від органів слідства та суду.

У практиці ЄСПЛ ризик втечі оцінюється у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості переховування обвинуваченого від суду, колегія суддів бере до уваги, що існує достатньо висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій. Жодних стримуючих факторів, які могли б запобігти реалізації цього ризику обвинуваченим ОСОБА_6 , судом не встановлено та у межах апеляційного провадження стороною захисту їх існування не доведене.

Також є грунтовними висновки суду першої інстанції про існування ризику вчинення ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення з огляду на те, що останній хоча і є раніше не судимим в силу ст. 89 КК України, втім небезпідставно обвинувачується у скоєнні декількох епізодів інкримінованого злочину, що дозволяє грунтовно припускати стійкість його протиправної поведінки.

Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_6 під вартою, колегія суддів, погоджуючись з думкою суду першої інстанції, вважає, що встановлені щодо цього обвинуваченого ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України є виключно вагомими та попередження їх можливе лише за умови ізоляції останнього від суспільства.

При цьому враховується відсутність у цього обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, а саме те, що останній до затримання не мав постійного місця проживання, родини, постійного місця доходу, а відтак і стабільного легального джерела доходу.

Твердження захисника про те, що клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є ідентичним попереднім клопотанням, не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом, оскільки суд першої інстанції при вирішенні питання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу кожного разу перевіряє наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які зазначені у клопотанні прокурора, а також з`ясовує, чи зникли або зменшились ризики, на підставі яких щодо обвинуваченого був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що і мало місце у даному випадку. Попередні процесуальні рішення щодо застосованого до ОСОБА_6 запобіжного заходу не є предметом апеляційного розгляду, а відтак колегією суддів не обговорюються і не досліджуються.

Доводи апелянтів про строк розгляду справи судом першої інстанції та надмірну тривалість перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, а також прийняття його заяви із цього приводу ЄСПЛ, колегія суддів приймає до уваги, втім вважає, що вказані обставини самі по собі не є підставами для застосування до цього обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, оскільки вони не спростовують ані існування, ані вагомості встановлених щодо останнього ризиків з числа передбачених ст. 177 КПК України.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що ОСОБА_6 встановлений альтернативний, більш м`який, запобіжний захід у вигляді застави, розмір якої оскаржуваною ухвалою зменшений до 60.560, 00 грн., що є значно меншим від мінімального розміру, встановленого процесуальним законом для осіб, що обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину.

Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду справи та якнайшвидшого вирішення пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення по суті.

Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 183, 194, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31.07.2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4