Справа № 466/3240/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/809/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

судд ів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_6 , першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 20.06.2024 року, якою продовжено застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Львова, громадянки України, тимчасово непрацюючої, одруженої, раніше несудимої, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

законного представника - ОСОБА_10 ,

представника медичного закладу - лікаря ОСОБА_11 ,

особи, щодо якої вирішується питання продовження застосування

примусових заходів медичного характеру- ОСОБА_6 ,

встановила:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 20.06.2024 року задоволено клопотання прокурора та застосовано до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стаціонарні примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Запобіжний захід ОСОБА_6 у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають її небезпечну поведінку, залишено до набрання ухвалою законної сили.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_12 від 13.07.2021, на речовий доказ, який вилучений в ході проведення огляду місця події від 11.07.2021 з 07:38 год. по 07:50 год. за адресою: м. Львів, вул. Жнивна, поблизу будинків №3 та №2а, а саме: мобільний телефон марки «Nокіа 2220 s», сірого кольору, ІМЕІ: НОМЕР_1 із номером мобільного оператора ПрАТ «Київстар» НОМЕР_2 .

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_12 від 06.10.2023, на речовий доказ мобільний телефон марки «Iphone», IMEI: НОМЕР_3 із сім-картою «Київстар» НОМЕР_4 та чохол фіолетового кольору.

Вирішено долю речових доказів в порядку ст. 100 КПК України.

Не погоджуючись з даною ухвалою обвинувачена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу в якій просить змінити ухвалу суду першої інстанції та застосувати до неї примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Апелянт покликається на те, що згідно висновку судово-психіатричної експертизи №81 від 12.05.2024 комплексної амбулаторної судової психолого-психіатричної експертизи, в період інкримінованих їй дій страждала хворобливим розладом психічної діяльності у формі шизоафектичного розладу, змішаного типу. Маніакально-маячний синдром, не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом була нездатна адекватно сприймати навколишні події. На даний час ОСОБА_6 тяжким психічним захворюванням не страждає, перебуває в стані ремісії шизоафективного розладу, змішаного типу з паранояльним дефектом особистості. ОСОБА_6 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №1195 від 07.11.2023 ОСОБА_6 в період інкримінованого правопорушення страждала тяжким психічним розладом у формі шизоафектного розладу, змішаного типу, депресивно-маячний синдром, не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом була не здатна адекватно сприймати навколишні події. На даний час ОСОБА_6 також страждає тяжким психічним розладом у формі шизоафективного розладу, змішаного типу, депресивно- маячний синдром, не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Враховуючи характер та ступінь вираженості наявних клінічних симптомів, а також ступінь її небезпечності відносно себе та оточуючих рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання стаціонарної психіатричної допомоги в примусовому порядку, тобто поміщення в спеціалізований лікувальних заклад з метою обов`язкового лікування, а також запобігання вчинення нею суспільно- небезпечних діянь.

Апелянт наголошує, що в судовому засіданні була допитана її лікуючий лікар ОСОБА_13 , яка пояснила, що ОСОБА_6 не виявляє небезпечних соціальних тенденцій, стан її здоров`я покращився та вона перебуває в стані ремісії.

Апелянт просить змінити їй форму лікування зі стаціонарного на амбулаторне лікування.

Дану ухвалу оскаржив прокурор, який просить ухвалу змінити виключивши з її мотивувальної частини покликання на умисне, повторне та усвідомлене вчинення ОСОБА_6 суспільно небезпечних діянь. У решті ухвалу залишити без змін. Вважає ухвалу незаконною через неправильне застування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Апелянт покликається на те, що згідно з ст. 19 КК України, осудність характеризує здатність особи усвідомлювати значення своїх дій (бездіяльності) і керувати ними та є ознакою злочину. Водночас, неосудна особа позбавлена такої здатності внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння в стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, до неї за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Виходячи з положень статей 23, 24 КК України, умисел є однією із форм вини, як ознаки злочину, яка включає усвідомлення особою характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання (свідоме допущення) їх настання. Відтак, умисел є ознакою усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушення психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними, тобто є неосудною. Із зазначеним станом несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, як ознаки суб`єктивної сторони злочину.

Прокурор зазначає, що предметом доказування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей та не включає питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, тоді як умисел є елементом суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

Окрім цього прокурор вказує на те, що в мотивувальній частині ухвалі судом першої інстанції вказано на повторність вчинення ОСОБА_6 суспільно небезпечного діяння. Оскільки ОСОБА_6 вчинила суспільно небезпечні діяння, що підпадають під ознаки діяння, передбаченого ч.2 ст. 259 КК України, а не кримінальні правопорушення в розумінні ст. 11 КК України, судом безпідставно визнано вчинення нею зазначених суспільно небезпечних діянь повторно.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 о 05 год. 42 хв., перебуваючи за адресою: м. Львів, вул. Жнивна, поблизу будинків № 2«а» та № 3 , діючи умисно, достовірно знаючи, що поширена нею інформація є неправдивою та розуміючи, що таке повідомлення створить обстановку загального с траху і невпевненості в людей, порушить громадську безпеку, здійснила дзвінок із невстановленого мобільного телефону із номером мобільного оператора ПрАТ «Київстар» НОМЕР_4 , на лінію екстреного виклику оператора «102» ГУ НП у Львівській області, та повідомила працівникам поліції завідомо неправдиву інформацію про загрозу вибуху через замінування в адміністративній будівлі Головного Управління національної поліції у Львівській області, яка розташована за адресою: м. Львів, пл. Григоренка, 3, і яка, згідно п.16 ч.1 ст.1 Закону України «Про основні засади забезпечення кібербезпеки України», належить до критично важливих об`єктів інфраструктури та, крім цього, належить до будівель, що забезпечують діяльність органів державної влади. Вказані умисні протиправні дії ОСОБА_14 призвели до порушення громадської безпеки та безпідставного відволікання сил і засобів спеціальних служб для перевірки вказаного повідомлення.

Таким чином, ОСОБА_6 , вчинила завідомо неправдиве повідомлення про загрозу безпеці громадян, знищення чи пошкодження об`єкту власності, тобто завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, який загрожує загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками, об`єктом якого є критично важливий об`єкт інфраструктури або будівля чи споруда, що забезпечує діяльність органів державної влади, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 259 КК України.

Крім цього, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 о 05 год. 48 хв., перебуваючи за адресою: м. Львів, вул. Жнивна, поблизу будинків № 2«а» та №3 , діючи умисно та повторно, достовірно знаючи, що поширена нею інформація є неправдивою та розуміючи, що таке повідомлення створить обстановку загального страху і невпевненості в людей, порушить громадську безпеку, здійснила дзвінок із мобільного телефону марки «NOKIA 2220s» із номером мобільного оператора ПрАТ «Київстар» НОМЕР_2 , на лінію екстреного виклику оператора «102» ГУ НП у Львівській області, та повідомила працівникам поліції завідомо неправдиву інформацію про загрозу вибуху через замінування в адміністративній будівлі відділу поліції № 1 Львівського районного управління поліції № 1 ГУ НП у Львівській області, яка розташована за адресою: м. Львів, вул. Академіка Кучера, 5, і яка, згідно п.16 ч.1 ст.1 Закону України «Про основні засади забезпечення кібербезпеки України», належить до критично важливих об`єктів інфраструктури та, крім цього, належить до будівель, що забезпечують діяльність органів державної влади. Вказані умисні протиправні дії ОСОБА_6 призвели до порушення громадської безпеки та безпідставного відволікання сил і засобів спеціальних служб для перевірки вказаного повідомлення.

Таким чином, ОСОБА_6 , вчинила завідомо неправдиве повідомлення про загрозу безпеці громадян, знищення чи пошкодження об`єкту власності, тобто завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, який загрожує загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками, об`єктом якого є критично важливий об`єкт інфраструктури або будівля чи споруда, що забезпечує діяльність органів державної влади, вчинене повторно, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 259 КК України.

Крім того, ОСОБА_6 , 06.10.2023 приблизно о 09 год. 47 хв., перебуваючи за адресою: м. Львів, вул. Г. Мазепи, 1Б а саме в приміщенні ТРЦ «СПАРТАК», діючи умисно, достовірно знаючи, що поширена нею інформація є неправдивою та розуміючи, що таке повідомлення створить обстановку загального страху і невпевненості в людей, порушить громадську безпеку, здійснила дзвінок із мобільного телефону марки «iPhone» ІМЕІ: НОМЕР_3 із номером мобільного оператора ПрАТ «Київстар» НОМЕР_4 , на лінію екстреного виклику оператора «102» ГУ НП у Львівській області, та повідомила працівникам поліції завідомо неправдиву інформацію про загрозу вибуху через замінування будівлі ТРЦ «СПАРТАК», яка розташована за адресою: м. Львів, вул. Г. Мазепи, 1Б, вказані умисні дії ОСОБА_6 , призвели до евакуації громадян із вказаної будівлі та зупинення роботи ТРЦ «СПАРТАК», який розташований за адресою: м. Львів, вул. Г. Мазепи1Б, тобто до порушення громадської безпеки та безпідставного відволікання сил і засобів спеціальних служб для перевірки вказаного повідомлення.

Таким чином, ОСОБА_6 , вчинила суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 259 КК України.

Заслухавши доповідача, думку ОСОБА_6 , підтриману її законним представником ОСОБА_10 та захисником - адвокатом ОСОБА_9 , які, кожен окремо, просили задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_6 та прокурора, міркування прокурора ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_6 , думку представника медичного закладу - лікаря ОСОБА_11 , яка зазначила, що пацієнтка ОСОБА_6 , ще потребує стаціонарного лікування, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України (глава 39 КПК України) встановлено особливий порядок кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру.

Висновки суду щодо продовження примусових заходів медичного характеру у формі стаціонарного примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації ОСОБА_6 до психіатричного закладу із звичайним наглядом, ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні матеріалах провадження і, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

Згідно з вимогами ч.1 ст.95 КК України, продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 514 КПК України, продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється на підставі ухвали суду, в межах територіальної юрисдикції якого застосовується цей захід чи відбувається лікування. Розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника медичного закладу (лікаря-психіатра), де тримається дана особа, у передбаченому статтею 95 Кримінального кодексу України та статтею 512 цього Кодексу порядку. До письмової заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Як передбачено ч. 2 ст. 513 КПК України, визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Правова позиція Європейського суду з прав людини у справах "G. v. France" (п.39), "Halilovic v. Bosnia and Herzegovina" (п.18) визначає, що почуття неповноцінності й безсилля, яке є типовим для особи, що страждає на психічні розлади, вимагає підвищеної уваги в контексті питання щодо дотримання вимог Конвенції.

Як вбачається з матеріалів провадження та встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_6 , вчинила суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 259 КК України.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 81 від 12.05.2022 року комплексної амбулаторної судової психолого-психіатричної експертизи, проведеної експертами Львівської філії судово-психіатричних експертиз державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричних експертиз та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України», ОСОБА_6 в період інкримінованих їй дій страждала хворобливим розладом психічної діяльності у формі шизоафективного розладу, змішаного типу, маніакально-маячний синдром, не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом була нездатна адекватно сприймати навколишні події.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта №1195 від 07.11.2023 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період інкримінованого правопорушення страждала тяжким психічним розладом у формі шизоафективного розладу, змішаного типу, депресивно-маячний синдром, не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом була нездатна адекватно сприймати навколишні події. В даний час вона за своїм психічним станом також не здатна правильно сприймати обставини по справі та давати покази по них. На даний час ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 також страждає тяжким психічним розладом у формі шизоафективного розладу, змішаного типу, депресивно- маячний синдром, не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Враховуючи характер та ступінь вираженості наявних клінічних симптомів, а також ступінь її небезпечності відносно себе та оточуючих, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання стаціонарної психіатричної допомоги примусовому порядку, тобто поміщення в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчинення нею суспільно небезпечних діянь. За своїм психічним станом ОСОБА_6 може утримуватися в психіатричній лікарні із звичайним наглядом.

У судовому засіданні апеляційного суду була заслухана завідуюча відділенням лікар ОСОБА_11 , яка зазначила, що ОСОБА_15 дійсно потребує продовження примусового стаціонарного заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричної лікарні. Такий висновок ґрунтується на тривалому спостереженні лікарів за станом здоров`я ОСОБА_6 , вивченням обставин вчинених нею суспільно-небезпечних діянь. Психічний стан здоров`я ОСОБА_16 залишається нестабільним, через що передбачити її реакцію на ту чи іншу побутову ситуацію неможливо.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що її можна перевести на амбулаторне лікування за місцем проживання, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими.

Висновки лікарів, викладені у висновках, є переконливими і належним чином вмотивованими.

Підстав ставити під сумнів правильність цих висновків колегія суддів не вбачає.

Доводи ОСОБА_6 про те, що вона може лікуватися амбулаторно і не потребує застосування до неї вказаних примусових заходів медичного характеру в стаціонарному відділенні лікарні, суперечать наявним в матеріалах провадження доказам.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження ОСОБА_6 застосування примусових заходів медичного характеру у формі госпіталізації у психіатричну лікарню із звичайним наглядом в стаціонарному відділенні.

Свої висновки суд першої інстанції також належним чином вмотивував в оскаржуваній ухвалі.

Приймаючи рішення про продовження застосування до ОСОБА_6 примусових стаціонарних заходів медичного характеру у формі госпіталізації до психіатричної лікарні із звичайним наглядом, суд першої інстанції виходив з психічного стану ОСОБА_6 та характеру вчиненого нею суспільно - небезпечного діяння.

Доводи ОСОБА_6 викладені в апеляційній скарзі, правильність вищезазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.

Апеляційні вимоги прокурора знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 514, 419 , 424 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_7 - задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 20.06.2024 року якою продовжено застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - змінити.

Виключити з мотивувальної частини ухвали Шевченківського районного суду м.Львова від 20.06.2024 року покликання на умисне, повторне та усвідомлене вчинення ОСОБА_6 суспільно небезпечних діянь.

У решті ухвалу залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції в касаційному порядку не оскаржується.

Головуючий:

Судді: