22.11.2024 Справа № 756/7269/24
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/7269/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.11.2024 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000240 від 12.02.2024 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Кагарлик Київської області, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 ), такого, що має вищу освіту, раніше судимого:

- вироком Обухівського районного суду Київської області від 01.12.2021 за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки на підставі ст. 75 КК України (справа №372/1982/21);

- вироком Обухівського районного суду Київської області від 30.05.2024 за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком від 01.12.2021 до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців (справа №372/6101/23);

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачений ОСОБА_6 ,

захисник ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и в:

Так, судом установлено, що відповідно до вимог статей 17, 65, 68 Конституції України визначено, що оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком для громадян України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Положення ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 17 Закону України «Про оборону України» визначають, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно статті 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з 05:30 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який в подальшому неодноразово було продовжено та який діє до цього часу.

Відповідно до ч. 6 ст. 2, п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період.

24.02.2022 відповідно до указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про загальну мобілізацію» ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 призвано до лав Збройних Сил України на військову службу під час мобілізації на особливий період.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.06.2022 (по стройовій частині) № 96 солдата ОСОБА_6 зараховано на посаду старшого стрільця штурмового відділення штурмового взводу штурмової роти штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 20.04.2023 (по стройовій частині) № 113 солдата ОСОБА_6 зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .

Водночас, солдат ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової служби під час мобілізації на особливий період, всупереч вимог статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до яких зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, додержуватися військової дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань, доручених йому за посадою, не допускати негідних вчинків, діючи умисно з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, без поважних причин та без дозволу командування, в умовах воєнного стану, 07.12.2023 о 20:30 здійснив самовільне залишення місця несення служби, а саме: розташування 50 записної роти військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 ), після чого, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби до 15.04.2024, а саме до моменту затримання в порядку ст. 208 КПК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, визнав повністю, щиро покаявся, зазначив, що жалкує, що так сталося, беззаперечно підтвердив обставини кримінального провадження, при цьому не оспорював день, час, місце, спосіб та мотиви вчиненого ним злочину відповідно до висунутого зміненого обвинувачення. Показав, що 24.02.2022 його було мобілізовано, проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . На початку грудня 2023 року він самовільно залишив місце служби через те, що в той період життя мав нестабільний психологічний стан, що було пов`язано з хворобою батька. Він знаходився вдома, прибував по судових повістках до Обухівського районного суду Київської області в іншому кримінальному провадженні за його обвинуваченням за ч. 2 ст. 125 КК України і 15.04.2024 він був затриманий у порядку, передбаченому ст. 208 КПК України. При цьому, ОСОБА_6 , висловивши самозасудження своїх вчинків та зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність, свою винуватість в учиненні інкримінованого злочину визнав повністю, щиро покаявся та просив суворо не карати.

Показання обвинуваченого ОСОБА_6 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння останнім змісту обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Враховуючи те, що учасники судового провадження не оспорювали обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, судом було встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, за відсутністю будь-яких сумнівів у добровільності та істинності позиції останніх, за згодою учасників судового провадження, суд провів судовий розгляд кримінального провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів кримінального провадження, що мають істотне значення для вирішення обвинувачення по суті, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, судом роз`яснено сторонам кримінального провадження, що у цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Це повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно якими суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 в межах висунутого обвинувачення, допитавши останнього, дослідивши письмові матеріали, долучені прокурором відповідно до встановленого порядку, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, за обставин, установлених у судовому засіданні, доведено повністю та кваліфікує дії останнього, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад три доби в умовах воєнного стану.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» слід звернути увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання.

Із системного аналізу положень ст. 23 КПК України та ст. 65 КК України слідує, що питання про наявність чи відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, вирішується судом у нарадчій кімнаті на підставі безпосередньо досліджених доказів.

Так, приймаючи рішення щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд враховує ступінь тяжкості злочину, що відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, характер, мотиви та обставини вчинення злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 відповідно до ст. 67 КК України суд не встановив.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, відповідно до ст. 66 КК України суд визнає щире каяття з огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_6 , висловивши самозасудження своєї кримінально караної поведінки та зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність, винуватість у вчиненні злочину визнав повністю та під час допиту в суді зазначив, що шкодує про свій вчинок і розкаюється, що на переконання суду свідчить про наявність обставини, що пом`якшує покарання, - щире каяття.

Зважив суд і на дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , зокрема те, що він є військовослужбовцем військової служби по мобілізації, приймав участь у бойових діях, перебував безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій у Донецькому операційному районі, 13.02.2023 отримав акубаротравму, 21.07.2023 отримав посвідчення учасника бойових дій, за місцем несення служби характеризується формально задовільно, має постійне місце реєстрації та проживання, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність, раніше судимий.

Враховуючи принципи й загальні засади призначення покарання, мотиви, характер, спосіб вчинення ОСОБА_6 злочину, який відноситься до категорії тяжких, в сукупності зі ставленням обвинуваченого до вчиненого та відомостями про особу обвинуваченого, зваживши на позиції сторін кримінального провадження в судових дебатах, суд приходить до висновку про призначення винному покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції норми закону, яка передбачає відповідальність за вчинене з реальним його відбуванням.

При цьому, у зв`язку з набранням 27.01.2023 чинності Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13.12.2022 №2839-IX, яким посилено кримінальну відповідальність за вчинення військових кримінальних правопорушень та обмежено застосування положень статей 69, 75 КК України у випадках засудження, зокрема, за злочин, передбачений ст. 407 КК України, вчинений в умовах воєнного стану, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень статей 69 та 75 КК України.

Водночас, відповідно до положень ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.

У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що на момент ухвалення вироку у цій справі ОСОБА_6 є судимим за вироком Обухівського районного суду Київської області від 30.05.2024, водночас у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України, до постановлення попереднього вироку від 30.05.2024, а тому остаточне покарання ОСОБА_6 за цим вироком слід визначити на підставі ч. 4 ст. 70 цього Кодексу шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Приймаючи рішення щодо запобіжного заходу стосовно обвинуваченого, враховуючи те, що суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням, з огляду на положення статей 177, 178, 331 КПК України, дані про його особу, суд вважає правильним запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишити без зміни.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Залік досудового тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 слід вирішити відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України.

Керуючись статтями 100, 369-371, 373, 374, 376, 395, 532 КПК України, суд -

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання за попереднім вироком Обухівського районного суду Київської області від 30.05.2024 (справа №372/6101/23) більш суворим за цим вироком ОСОБА_8 визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Строк відбування ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід, застосований до обвинуваченого ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою залишити без зміни.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбутого ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі зарахувати строк його попереднього ув`язнення з 15.04.2024 (момент фактичного затримання) по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1