Справа №581/22/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1096/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне знищення або пошкодження майна
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Липоводолинського районного суду Сумської області від 28.03.2024, відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, не працюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу

- 20.06.2023 вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України, який частково скасований вироком Харківського апеляційного суду від 15.02.2024 та яким ОСОБА_9 призначено остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 194 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 в яких:

- прокурор просив вирок Липоводолинського районного суду Сумської області від 28.03.2024, скасувати через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а також через істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону.

Прокурор просив ухвалити новий вирок яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 162 та ч.2 ст. 194 КК України та призначити йому покарання:

- за ч. 1 ст. 162 КК України у виді 2 років обмеження волі;

- за ч. 2 ст. 194 КК України у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_9 покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання призначеного попереднім вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.06.2023 (із урахуванням вироку Харківського апеляційного суду від 15.02.2024) прокурор просив остаточно призначити ОСОБА_9 покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Речові докази, а саме:

- три сім-карти: «Vodafone» - № НОМЕР_1 , «lifecell» - № НОМЕР_2 , «Київстар» - № НОМЕР_3 ; портативний Інтернет-модем «Verizon Jetpack»;

- флеш-накопичувач «Kingston» сірого кольору, об`ємом 16 Гб; флеш-накопичувач micro-sd марки «Team», об`ємом 2 Гб; сім-карта «lifecell»; тримач для сім-карти «Vodafone» з номером НОМЕР_4 ; мобільний телефон «Nokia», IMEI 1: НОМЕР_5 , IMEI 2: НОМЕР_6 , з сім-картою «Vodafone» НОМЕР_7 та сім-картою «Київстар»;

- пластикову каністру з нафтопродуктами прокурор просив залишити в матеріалах кримінального провадження № 0000024 від 09.01.2022 до прийняття рішення по суті у виділеному кримінальному провадженні № 0000978 за ч.2 чт.194 КК України відносно ОСОБА_10 .

Арешт майна, що був накладений ухвалами слідчого судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19.05.2022, прокурор просив залишити в силі.

Також прокурор просив допитати потерпілого ОСОБА_7 і свідків у кримінальному провадженні № 0000024 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та в окремо поданому клопотанні прокурор просив дослідити письмові докази:

1. Протокол огляду місця події від 31.10.2021;

2. Протокол огляду предмету від 19.02.2022;

3. Протокол проведення слідчого експерименту від 21.12.2023;

4. Протокол огляду місця події від 09.01.2022;

5. Протокол огляду предмету від 10.01.2022;

6. Протокол огляду від 26.01.2022;

7. Протокол проведення слідчого експерименту від 21.12.2023;

8. Протокол проведення слідчого експерименту від 20.12.2023.

- потерпілий просив вирок Липоводолинського районного суду Сумської області від 28.03.2024, скасувати та призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд.

Даним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 194 КК України та призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 162 КК України у виді 1 року 6 місяців обмеження волі;

- за ч. 2 ст. 194 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_9 остаточно призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань призначених попередніми вироками: Октябрського районного суду м. Полтави від 03.11.2022 та Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.06.2023 (із урахуванням вироку Харківського апеляційного суду від 15.02.2024), ОСОБА_9 остаточно призначено покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Зараховано ОСОБА_9 у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, покарання, відбуте за попередніми вироками.

Початок строку відбування ОСОБА_9 за цим вироком визначено рахувати з дати ухвалення судом вироку, а саме з 28.03.2024.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави 33 654,46 грн процесуальних витрат.

Скасовано арешт майна у кримінальному провадженні, а долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначав, що зі змісту вироку суду слідує, що в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_9 фактичні обставини провадження не оспорював, як не оспорював і зібрані у ньому докази. Справу було розглянуто у спрощеному порядку з урахуванням вимог ст. 349 КПК України, що фактично було порушенням, оскільки мета вчинення кримінальних правопорушень оспорювалася обвинуваченим ОСОБА_9 . Прокурор цитував зміст обвинувального акту та пояснень обвинуваченого, які той надав в ході судового розгляду. З урахуванням цього прокурор вбачав підстави і для допиту апеляційним судом свідка ОСОБА_13 .

Також прокурор не погоджувався і з мірою призначеного обвинуваченому покарання, вважаючи його м`яким. Звертав увагу на те, що ОСОБА_9 вчинив декілька злочинів, один з яких встановлення похоронних вінків на подвір`ї потерпілого, а інший шляхом підпалу його авто, що свідчить про суспільну небезпечність ОСОБА_9 та ігнорування ним загальноприйнятих норм і правил поведінки в суспільстві та про відсутність страху бути покараним. Крім цього, дії обвинуваченого спричинили моральні страждання та відчуття страху і дискомфорту в потерпілого і його сім`ї, порушення норм морального укладу та ритму життя. Звертав увагу прокурор і на те, що злочин за ч. 2 ст. 194 КК України є тяжким злочином, вчинений спільно з іншою особою, вночі, коли потерпілі не могли чинити супротив цьому злочину. Своїми протиправними діями потерпілому спричинено матеріальні збитки в сумі 128 127,00 грн. Також прокурор просив врахувати, що обвинувачений неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, неодружений, не працює і не має на утриманні неповнолітніх дітей.

Щодо речових доказів та арешту майна, долю яких суд вирішив у вироку, то тут прокурор зауважував, що в провадженні СВ Роменського РВП ГУНП в Сумській області знаходиться виділене кримінальне провадження № 0000978 за ч. 2 ст. 194 КК України відносно ОСОБА_10 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України. При цьому ОСОБА_9 обвинувачується саме у вчиненні злочину разом з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження і цією особою є ОСОБА_10 , а тому вирішувати долю речових доказів і арешту майна, у даному кримінальному провадженні наразі є передчасним.

Також суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання з урахуванням ч. 4 ст. 70 КК України.

Зокрема, за сукупністю кримінальних правопорушень суд, шляхом складання покарань призначених попередніми вироками: Октябрського районного суду м. Полтави від 03.11.2022, Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.06.2023 (із урахуванням вироку Харківського апеляційного суду від 15.02.2024) остаточно призначив ОСОБА_9 покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Однак, згідно вироку Харківського апеляційного суду від 15.02.2024 вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 03.11.2022 вже враховано при призначенні покарання, а саме на підставі ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 72 КК України шляхом повного складання покарання за цим вироком з покаранням за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 03.11.2022 у виді 6 місяців арешту, перерахувавши його у покарання у виді позбавлення волі, виходячи із співвідношення: 1 дню позбавлення волі відповідає 1 день арешту, та призначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді 6 років позбавлення волі. Крім цього, зараховано відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України, як повністю відбуте покарання за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 03.11.2022 у виді 6 місяців арешту.

Потерпілий цитував зміст обвинувального акту та тих фактичних обставин, що встановив суд першої інстанції і наголошував, що мотив і мета вчинених обвинуваченим злочинів різняться. Також, потерпілий цитував і зміст пояснень обвинуваченого ОСОБА_9 , які фактично оспорюють ті фактичні обставини справи, що встановлені слідством. На переконання потерпілого, обвинувачений свою вину визнав не повно. Не зважаючи на це суд розглянув справу в спрощеному порядку, відповідно до положень ст. 349 КПК України.

Так, потерпілий звертав увагу, що в обвинувальному акті вказано, що мотив і мета вчинення обвинуваченим злочинів - є тиск на його, потерпілого, доньку як на свідка по справі вбивства ОСОБА_15 . Однак суд у вироку цього не вказав, а зазначив лише покази обвинуваченого ОСОБА_9 , який здійснює наклеп на його доньку. Вказане порушує його - потерпілого права та права його доньки. Більше того, це здійснює тиск на його доньку як на свідка.

Також потерпілий стверджував, що в матеріалах справи вказано про те, що цивільний позов у справі не заявлявся, однак він - потерпілий, вищої юридичної освіти не має і вважав, що вказівки в обвинувальному акті суми завданих йому злочином збитків - 128 127,00 грн достатньо для того, щоб вони були йому компенсовані. Ні прокурор ні суд не запитали у нього чи бажає він подати позов та не з`ясували в обвинуваченого ОСОБА_9 ставлення до цих збитків.

Щодо речових доказів і зняття арешту накладеного на майно у цьому кримінальному провадженні, то тут потерпілий зауважував на тому, що суд безпідставно накладений арешт на майно зняв, а речові докази вирішив частину повернути ОСОБА_9 а частину знищити, оскільки суд не звернув уваги на те, що існують і інші матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_10 , який також є фігурантом у вчиненні відносно нього - потерпілого злочинів, та який на даний час знаходиться в розшуку.

Не погоджувався потерпілий і з мірою призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст. 194 КК України у виді 4 років позбавлення волі, де санкція цієї частини статті передбачає покарання у виді позбавлення волі від 3 до 10 років позбавлення волі. Потерпілий наголошував, що ОСОБА_9 є рецидивістом, слідству у встановленні істини не допомагав та шкоду йому - потерпілому, не відшкодував. Просив для ОСОБА_9 покарання у виді 10 років позбавлення волі, оскільки вважав, що через 4 роки ОСОБА_9 звільниться з місць позбавлення волі і знову буде вчиняти відносно нього та членів його родини злочини.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

На апеляційну скаргу прокурора потерпілим ОСОБА_7 подано заперечення в яких він наголошував, що свою апеляційну скаргу він підтримує і у випадку, якщо суду візьме до уваги апеляційну скаргу прокурора то тут потерпілий просив призначити ОСОБА_9 максимальне покарання у виді 10 років позбавлення волі (а.с. 213).

Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_9 , маючи не зняту та не погашену судимість, вчинив нові умисні кримінальні правопорушення проти власності та проти особистих прав і свобод людини і громадянина на території Роменського району Сумської області за таких обставин.

Близько 16.30 год 31.10.2021 ОСОБА_9 , перебуваючи поблизу домоволодіння по АДРЕСА_2 , яке належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , вирішив умисно, незаконно проникнути до володіння останнього, а саме до огородженого парканом подвір`я.

Близько 17 год 31.10.2021 ОСОБА_9 , реалізуючи свій злочинний протиправний умисел, направлений на незаконне проникнення до іншого володіння особи, діючи умисно, незаконно, без дозволу власника, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проти волі власника - ОСОБА_7 , зайшов на територію подвір`я по АДРЕСА_2 , чим порушив право потерпілого на недоторканність житла та іншого володіння особи. Перебуваючи на території вказаного подвір`я, ОСОБА_9 залишив там два ритуальні вінки для поховання, після чого пішов з подвір`я.

Вказані злочинні дії обвинуваченого суд кваліфікував за ч. 1 ст. 162 КК України, як незаконне проникнення до іншого володіння особи (подвір`я).

Також у невстановлений органом досудового розслідування дату та час ОСОБА_9 , за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, з метою залякування потерпілого ОСОБА_7 , вирішили незаконно проникнути до володіння потерпілого, а саме до огородженого парканом подвір`я, та шляхом підпалу пошкодити автомобіль потерпілого, який знаходився за місцем проживання сім`ї ОСОБА_13 по АДРЕСА_2 .

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на порушення права потерпілого на недоторканність житла та іншого володіння особи, а також на умисне пошкодження майна, ОСОБА_9 разом з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, близько 04.00 год 09.01.2022 приїхали на автомобілі з АДРЕСА_3 , ОСОБА_9 разом з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, вийшли з салону автомобіля, взяли з собою заздалегідь заготовлену ємність з бензином, та пішли до двору ОСОБА_7 Підійшовши до хвіртки двору потерпілого по АДРЕСА_2 , ОСОБА_9 рукою відсунув замикаючий пристрій хвіртки, відчинив її, та разом із особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, проник до двору господарства за вказаною адресою.

Усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки свого діяння та бажаючи їх настання, діючи умисно, ОСОБА_9 разом з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, облили бензином з принесеної з собою ємкості поверхню перебуваючого у дворі господарства автомобіля марки Volvo моделі V50, номерний знак НОМЕР_8 , власником якого є ОСОБА_7 , та підпалили цей автомобіль, після чого залишили місце скоєння кримінального правопорушення. Вказаними діями потерпілому завдано майнової шкоди на суму 128 127 грн.

Вказані злочинні дії обвинуваченого суд кваліфікував за ч. 1 ст. 162 КК України, як незаконне проникнення до іншого володіння особи (подвір`я), та за ч. 2 ст. 194 КК України, як умисне пошкодження чужого майна, вчинене шляхом підпалу.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_6 , який свою апеляційну скаргу підтримав, просив вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, щодо скарги потерпілого то її підтримав частково, думку потерпілого ОСОБА_7 , який свою апеляційну скаргу підтримав, просив вирок суду скасувати та призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд, щодо скарги прокурора то її підтримав частково, думку обвинуваченого ОСОБА_9 , який поклався на розсуд суду, думку захисника ОСОБА_8 , яка проти задоволення обох апеляційних скарг заперечувала, просила вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів дійшла такого висновку.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження вирок суду першої інстанції оскаржений двома його учасниками - прокурором і потерпілим.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, оскільки на переконання сторони обвинувачення:

1) суд розглянув матеріали кримінального провадження у спрощеному порядку, згідно вимог ст. 349 КПК України, що є помилковим, оскільки обвинуваченим ОСОБА_9 оспорювалась мета вчинення кримінальних правопорушень;

2) суд призначив обвинуваченому ОСОБА_9 надто м`яке покарання і не правильно застосував положення ч. 4 ст. 70 КК України;

3) суд передчасно вирішив долю речових доказів та арешту майна в даному кримінальному провадженні і не звернув уваги на існування іншого кримінального провадження № 0000978 за ч. 2 ст. 194 КК України відносно ОСОБА_10 .

Вимоги скарги прокурор підтримав, однак відмовився від підтримки клопотання про дослідження доказів та про повторний допит потерпілого і свідків.

Потерпілий в апеляційній скарзі просив вирок суду першої інстанції скасувати та призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд, оскільки:

1) суд встановив фактичні обставини справи на підставі пояснень обвинуваченого і не звернув уваги на те, що мотив і мета вчинених ОСОБА_9 злочинів різниться з тими, що викладені в обвинувальному акті;

2) ні прокурор ні суд не запитали у нього чи бажає він подати позов та не з`ясували в обвинуваченого ОСОБА_9 ставлення до цих збитків;

3) суд призначив обвинуваченому ОСОБА_9 надто м`яке покарання;

4) суд передчасно вирішив долю речових доказів та арешту майна в даному кримінальному провадженні і не звернув уваги на існування іншого кримінального провадження № 0000978 за ч. 2 ст. 194 КК України відносно ОСОБА_10 .

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Тому, вивчивши матеріали кримінального провадження в межах заявлених апелянтами вимог колегія суддів встановила наступне.

Так, відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Частиною 4 вказаної норми закону передбачено, що допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань та випадків, передбачених ч. 3 ст. 323 та ст. 381 КПК України.

При цьому повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин кримінального правопорушення, в якому обвинувачується, правові наслідки розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 349 КПК України, якщо принаймні одна з обставин, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, заперечується стороною, спрощену процедуру судового розгляду не може бути застосовано.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, щодо застосування ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК України. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

У відповідності до вимог ст. 91 КПК України доказуванню підлягають в зокрема і подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

З матеріалів провадження вбачається, що зазначених вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції належним чином дотримано не було.

Так перевіряючи матеріали кримінального провадження в межах заявлених прокурором і потерпілим вимог скарг викладених вище в пункті під № 1 колегією суддів, встановлено, що ОСОБА_9 відповідно до формулювання обвинувачення, яке викладено в обвинувальному акті, обвинувачується у вчиненні двох злочинів:

1) за ч. 1 ст. 162 КК України - в незаконному проникненні до іншого володіння особи, а саме до подвір`я ОСОБА_7 яке вдбувалось в дві дати - 31.10.2021 та 09.01.2022;

2) за ч.2 ст. 194 КК України - в умисному пошкодженні чужого майна, вчиненого шляхом підпалу, яке відбулось 09.01.2022, тобто в день проникнення до подвір`я ОСОБА_7 .

Як слідує з матеріалів справи судовий розгляд був проведений в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, зокрема допитано потерпілого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 , який вину в інкримінованих йому злочинах визнав, не заперечував фактичні обставини справи і не ставив під сумнів правильність правової кваліфікації його дій.

А тому, як слідує зі змісту обвинувального вироку, суд встановивши вказане, а також встановивши відсутність заперечень інших учасників судового розгляду, з`ясувавши їх думку щодо розуміння змісту передбаченої ч. 3 ст. 349 КПК України процесуальної дії та пересвідчившись у добровільності та істинності їх позицій, роз`яснивши наслідки цих процесуальних дій здійснив розгляд справи саме у вказаному спрощеному порядку, що колегія суддів, в даному випадку, вважає безпідставним і таким, що істотно порушує вимоги кримінального процесуального закону з огляду на наступне.

Так, прослухавши звукозапис судового засідання апеляційним судом встановлено, що після оголошення змісту обвинувального акту прокурором, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 викладені в ньому фактичні обставини справи в цілому не заперечує і погоджується надати пояснення щодо вчинених ним злочинів.

З`ясувавши в учасників справи думку щодо порядку дослідження доказів, з матеріалів слідує, що прокурор вважав за необхідне допитати обвинуваченого, потерпілого, свідків, а також дослідити письмові докази у справі.

Натомість суд, з огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_9 своєї вини у вчиненому не заперечував, з метою оперативного рогляду справи, запропонував учасникам справи здійснити судовий розгляд її матеріалів згідно положень ст. 349 КПК України, тобто за спрощеною процедурою, на що обвинувачений, потерпілий і прокурор в цілому погодились.

Однак, судом першої інстанції залишено поза увагою те, що надаючи пояснення обвинувачений ОСОБА_9 чітко заперечив зазначену в обвинувальному акті мотив і мету, які передували вчиненому.

Зокрема, обвинувачений ОСОБА_9 наголосив, що до подвір`я потерпілого проникав і здійснив підпал його авто через те, що зробити вказане його попросила ОСОБА_13 (дочка потерпілого) заплативши йому за такі дії 1500 доларів США. При тому, що в обвинувальному акті зазначено, що підпал авто потерпілого ОСОБА_9 зробив переслідуючи мету схилення гр. ОСОБА_13 до відмови від дачі свідчень в кримінальному провадженні за фактом вбивства ОСОБА_15 , в якому остання перебуває в статусі свідка. Таку ж версію (викладену в обвинувальному акті) підтримав і сам потерпілий.

Не зважаючи на це, суд першої інстанції, без дослідження доказів і допиту свідків, самостійно, виключно на підставі пояснень обвинуваченого, як фактичні обставини справи встановлює, що підпал авто потерпілого ОСОБА_7 . обвинувачений ОСОБА_9 разом з іншою особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, вчинили з метою залякування потерпілого.

Аналізуючи викладене, колегія суддів в діях суду першої інстанції вбачає істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки ігноруючи зауваження обвинуваченого та потерпілого, встановлені судом фактичні обставини справи, суперечить формулюванню обвинувачення, визнаного судом доведеним, так як у формулюванні обвинувачення зазначені зовсім інший мотив і мета з якими обвинувачений ОСОБА_9 вчинив інкриміновані йому злочини. Суд фактично самостійно, без допиту свідків і дослідження доказів встановив зовсім інші обставини, передчасно поклавши в основу свого обвинувального вироку лише пояснення обвинуваченого та потерпілого.

За змістом ст.ст. 91, 291, 374 КПК України формулювання обвинувачення, зазначене в обвинувальному акті та формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, повинно відповідати статті (частині статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення. Формулювання обвинувачення повинно містити обставини, які вказують на вчинення кримінального правопорушення, а також вказівку на кваліфікуючі ознаки кримінального правопорушення.

Аналіз наведених норм закону дає підстави стверджувати про те, що однією із умов проведення розгляду у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України є безумовне визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненому кримінальному правопорушенні та визнання правильності всіх викладених в обвинуваченні обставин, в тому числі і того з яким мотивом і метою він вчиняв інкриміновані йому злочини.

Згідно показань, наданих ОСОБА_9 в суді першої інстанції, він визнав свою вину в інкримінованованих діяннях, підтвердив обставини викладені в обвинувальному акті, проте вказав, що злочини він вчиняв лише з підстав того, що його прохала це зробити дочка потерпілого ОСОБА_13 за окрему винагороду, а не з підстав того, що він її схиляв відмовитись від дачі свідчень в іншому кримінальному провадженні за фактом вбивства ОСОБА_15 .

Таким чином, ОСОБА_9 хоча і не заперечував факт незаконного проникнення до іншого володіння особи, а саме до подвір`я ОСОБА_7 та факт умисного пошкодження чужого майна, вчиненого шляхом підпалу, проте не визнав мети і мотиву, з якими він це робив.

На невідповідність показань обвинуваченого, наданих під час розгляду справи в суді першої інстанції, фактичним обставинам кримінальних правопорушень, викладеним в обвинувальному акті, суд першої інстанції уваги не звернув, а отже, належним чином не з`ясував усіх обставин справи, викладених в обвинувальному акті.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що під час ухвалення вироку щодо ОСОБА_9 судом першої інстанції не були виконані вимоги ч. 3 ст. 349, ч. 3 ст. 374 КПК України, що перешкодило суду ухвалити законний та обґрунтований вирок, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 412 КПК України це порушення закону є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і згідно з п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України - підставою для скасування вироку.

Оскільки судом першої інстанції у повній мірі не досліджувались докази у ході судового розгляду та було допущене порушення кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне судове рішення, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості ухвалити будь-яке своє рішення по суті, зокрема як про це ставив питання прокурор (скасувати вирок та ухвалити новий вирок).

А тому, колегія суддів приходить до висновку, що вирок стосовно ОСОБА_9 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, як того просив потерпілий.

Зважаючи на наведене, інші викладені в апеляційних скаргах прокурора і потерпілого доводи, а саме: вид і міра призначеного обвинуваченому покарання, застосування положень ч. 4 ст. 70 КК України, вирішення питання щодо арешту майна і долі речових доказів у даному кримінальному провадженні, колегія суддів не аналізує, оскільки ці питання, з урахуванням доводів апеляційних скарг, мають бути ретельно перевірені судом першої інстанції під час нового розгляду.

Щодо доводів апеляційної скарги потерпілого в частині того, що ні прокурор ні суд не запитали у нього чи бажає він подати цивільний позов до обвинуваченого, то тут суд апеляційної інстанції увагу апелянта звертає на положення ч. 1 ст.128 КПК України які дозволяють потерпілому заявити цивільний позов до обвинуваченого під час кримінального провадження до початку судового розгляду (підготовче судове засідання).

Таким чином, оскільки колегія суддів погодилась з доводами апеляційних скарг прокурора і потерпілого про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, які і стали підставою для скасування вироку суду, скарги обох апелянтів підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Липоводолинського районного суду Сумської області від 28.03.2024 відносно ОСОБА_9 , скасувати у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4