Справа № 458/439/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2024 м. Турка

Турківський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі сторін кримінального провадження

сторона обвинувачення:

начальник Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_4 ,

потерпіла сторона ОСОБА_5 ,

сторона захисту:

обвинувачений ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м.Турка Львівської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розсл16.04.2024 року №0000027 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Свидник Турківського району Львівської області, житель та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, із неповною середньою освітою, не є особою з інвалідністю, не працює, розлучений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, військовозобов`язаний, раніше не судимий, розлучений, депутатом не є, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року було видано обмежувальний припис терміном на шість місяців щодо ОСОБА_6 , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав та покладено на нього обов`язки, а саме: заборонено перебувати в місці спільно проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , заборонено наближатися ближче як на 50 метрів до місця проживання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 . Реалізуючи свій умисел на вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_6 , будучи належним чином ознайомлений із обмежувальним приписом Турківського районного суду Львівської області №458/307/24 від 29.03.2024 року, яким останньому заборонено перебувати та наближатися ближче як на 50 метрів до місця проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 строком на шість місяців, нехтуючи обов`язковими приписами та обмеженнями суду, всупереч вимог ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України, відповідно до яких видача обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання, 15.04.2024 року приблизно о 18:30 год зайшов у приміщення вищевказаного житлового будинку, де влаштував словесний конфлікт із ОСОБА_5 , під час якого ображав її нецензурними словами та словесно погрожував фізичною розправою, тим самим умисно не виконав обмежувальний припис, передбачений рішенням Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року.

В подальшому, ОСОБА_6 , реалізуючи свій умисел на вчинення кримінального правопорушення будучи раніше належним чином ознайомлений із обмежувальним приписом Турківського районного суду Львівської області №458/307/24 від 29.03.2024 року, яким останньому заборонено перебувати та наближатися ближче як на 50 метрів до місця проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 строком на шість місяців, нехтуючи обов`язковими приписами та обмеженнями суду, всупереч вимог ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України, відповідно до яких видача обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання, 18.04.2024 року приблизно о 19:00 год зайшов у приміщення вищевказаного житлового будинку, де влаштував словесний конфлікт із ОСОБА_5 , під час якого ображав її нецензурними словами та словесно погрожував фізичною розправою, тим самим умисно не виконав обмежувальний припис, передбачений рішенням Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року.

Окрім цього, 21.04.2024 року приблизно о 11:00 год, ОСОБА_6 , реалізуючи свій умисел на вчинення кримінального правопорушення будучи раніше належним чином ознайомлений із обмежувальним приписом Турківського районного суду Львівської області №458/307/24 від 29.03.2024 року, яким останньому заборонено перебувати та наближатися ближче як на 50 метрів до місця проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 строком на шість місяців, нехтуючи обов`язковими приписами та обмеженнями суду, всупереч вимог ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України, відповідно до яких видача обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання, зайшов у приміщення вищевказаного житлового будинку та влаштовував словесний конфлікт із ОСОБА_5 , тим самим умисно не виконав обмежувальний припис, передбачений рішенням Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року.

Внаслідок таких дій ОСОБА_6 заподіяно шкоду суспільним інтересам, що забезпечують нормальну, регламентовану законодавством діяльність суду і органів, які йому сприяють, щодо реалізації завдань і цілей у сфері здійснення правосуддя, державній політиці у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямованій на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Суд вважає, що дії ОСОБА_6 необхідно кваліфікувати за ст. 390-1 КК України умисне невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такі заходи застосовані судом.

ПОЗИЦІЇ УЧАСНИКІВ СУДОВОГО ПРОВАДЖЕННЯ.

Позиція сторони обвинувачення.

Прокурор зазначив, що під час судового розгляду даного кримінального провадження обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення знайшли своє підтвердження в повному обсязі, його покази є аналогічні до фабули обвинувачення, дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ст. 390-1 КК України, кваліфікація є вірною і обґрунтованою, а винність обвинуваченого повністю підтверджена отриманими на досудовому розслідуванні та дослідженими в судовому доказами. Визнавальні покази є аналогічні до фабули обвинувачення, незважаючи на те, що ОСОБА_6 свою вину за інкримінованим обвинуваченням визнав, зазначив, що відносно обвинуваченого доцільно обрати покарання в межах санкції статті кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а саме за ст. 390-1 КК України у виді пробаційного нагляду на строк до двох років. Також прокурор прсив застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 ст.59-1 КК України і покласти на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою. Вважав, що таке покарання буде відповідати його загальній меті, справедливим та відповідатиме суспільному інтересу в державі.

Позиція потерпілої сторони.

Допитана у судовому засіданні потеріла ОСОБА_5 пояснила, що рішенням Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року було видано обмежувальний припис терміном на шість місяців щодо ОСОБА_6 , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав та покладено на нього обов`язки, а саме: заборонено ОСОБА_6 перебувати в місці проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , заборонено наближатися ближче як на 50 метрів до місця її проживання за адресою: АДРЕСА_1 , 15.04.2024 року, 18.04.2024 року,21.04.2024 року ОСОБА_6 зайшов у приміщення житлового будинку по АДРЕСА_1 , чим порушив вимоги рішення Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року.

Позиція обвинуваченого.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав, пояснив, що йому відомо про існування рішення суду, яким заборонено наближатися ближче до місця проживання ОСОБА_5 15.04.2024 року і 18.04.2024 року в вечірній час, а 21.04.2024 року приблизно о 11.00 год зайшов у приміщення житлового будинку по АДРЕСА_1 , де влаштував словесний конфлікт із ОСОБА_5 . Свої дії пояснює тим, що житлове приміщення, де проживає ОСОБА_5 , належить йому на праві спільної власності, проте підтверджуючі документи відсутні. Просив, щоб йому дали можливість спокійно жити, просив суворо не карати.

Зазначені пояснення обвинуваченого суд оцінює в сукупності з іншими доказами, які підтверджують, що саме внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_6 було скоєно правопорушення, передбачене ст. 390-1 КК України умисне невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такі заходи застосовані судом.

Незважаючи на визнання вини обвинуваченим, на підтвердження встановлених судом обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення свідчать докази, дослідженні під час судового розгляду у порядку ст.94 КПК України.

Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх наявними долученими доказами, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, під час розгляду обвинувального акта підтверджено факт вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ст. 390-1 КК України умисне невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такі заходи застосовані судом.

Дії ОСОБА_6 суд кваліфікує за ст. 390-1 КК України і доводиться повністю наступними дослідженими судом в ході судового розгляду доказами, а саме:

-рішенням Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року по справі №458/307/24 номер провадження 2-о/458/12/2024 було видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_6 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувати в місці спільного проживання ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 строком на шість місяців; заборонити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наближатися ближче, як 50 метрів до місця проживання ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 строком на шість місяців;

-розпискою ОСОБА_6 від 09.04.2024 року якою підтверджено, що ОСОБА_6 ознайомлено з вимогами обмежувального припису згідно рішення Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року;

-речовим доказом DVD-R диском із відеозаписом ознайомлення ОСОБА_6 з копією рішення суду.

-речовим доказом DVD-R диском із відеозаписом подій, які мали місце 15.04.2024 року;

-речовим доказом DVD-R диском із відеозаписом подій, які мали місце 18.04.2024 року;

-речовим доказом DVD-R диском із відеозаписом подій, які мали місце 21.04.2024 року.

Зазначені докази є належними, оскільки у своїй сукупності прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст.91 КПК України, та є допустимими, оскільки отримані у порядку, встановленому КПК України.

Суд вважає послідовними та узгодженими між собою докази сторони обвинувачення про причетність ОСОБА_6 до умисного невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такі заходи застосовані судом.

Таким чином, вивчивши обвинувальний акт, долучені до нього додатки та матеріали кримінального провадження суд, зважаючи на визнання ОСОБА_6 своєї вини, приходить до висновку, що вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, іншими письмовими матеріалами справи, що узгоджується з фактами, які мали місце і досліджені судом.

Відповідно до ст.94 КПК України, аналізуючи вищезазначені докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх матеріалів кримінального провадження, керуючись законом, приходить до переконання, що зазначені докази є належними, допустимими, достовірними, перебувають між собою у взаємозв`язку, доповнюють один одного, не суперечать між собою, тобто подія кримінального правопорушення мала місце, провина обвинуваченого повністю доведена, противоправні дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ст.390-1 КК України, оскільки він при вищезазначених і досліджених судом обставинах своїми умисними діями, будучи належним чином повідомленим про дію рішення Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року, яким було видано обмежувальний припис терміном на шість місяців щодо ОСОБА_6 , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав та покладено на нього обов`язки, а саме: заборонено перебувати в місці спільно проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , заборонено наближатися ближче як на 50 метрів до місця проживання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , будучи належним чином ознайомлений із обмежувальним приписом Турківського районного суду Львівської області №458/307/24 від 29.03.2024 року, 15.04.2024 року приблизно о 18.30 год, 18.04.2024 року приблизно о 19.00 год, 21.04.2024 року приблизно о 11:00 год зайшов у приміщення вищевказаного житлового будинку, де влаштував словесний конфлікт із ОСОБА_5 , під час якого ображав її нецензурними словами та словесно погрожував фізичною розправою, тим самим умисно не виконав обмежувальний припис, передбачений рішенням Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року, чим умисно невиконав обмежувальний припис, який застосований судом.

Правова оцінка та мотиви суду.

Суд, ухвалюючи по справі рішення, керується нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав для його ухвалення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші - відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст.370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Європейський суд з прав людини вимоги щодо вмотивованості судового рішення саме пов`язує з належним здійсненням правосуддя, так як у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються ( справи «Кузнецов та інші проти Росії», « Гірвісаарі проти Фінляндіі»).

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до ст.ст.55,124 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист; юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний суворо додержуватись закріпленого у ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. При цьому неприпустимо покладати на обвинуваченого (підсудного) доведення своєї невинуватості. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При ухваленні вироку відповідно до вимог ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики ЄСПЛ» суд вважає за необхідне застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.XI.1950), яка згідно з ч.1 ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд враховує, що практика ЄСПЛ вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» п. 43).

Досліджені в судовому засіданні докази переконливі в частині кваліфікації дій ОСОБА_6 стосовно умисного невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такі заходи застосовані судом, а сторона захисту не спростувала таких доказів.

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству» обмежувальним приписом стосовно кривдника є встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відмітимо, що ч. 3 ст. 53 Стамбульської конвенції передбачено, що Сторони вживають необхідних законодавчих або інших заходів для забезпечення того, щоб порушення обмежувальних або захисних приписів підлягало ефективним, пропорційним та переконливим кримінальним або іншим юридичним санкціям.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильства» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають їхні батьки та діти; батьки (мати, батько) і дитина (діти); прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.

Суд вважає, що виявлені факти відображають об`єкт суспільних відносин в сфері громадського порядку і громадської безпеки, оскільки об`єктивна сторона такого правопорушення полягає у вмисному вчиненні будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого. Фізичне насильство проявляється у формі домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. В свою чергу психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Також суд при постановленні вироку приймає до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» п.86).

Відповідно до ч.1 ст.2 КК України підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч.ч.1,3 ст.3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки КК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 вчинив суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення - умисне невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такі заходи застосовані судом.

Згідно з вимогами ст.91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування встановлено обставини вчинення кримінального правопорушення, яке підтверджує обставини, встановлені судом доведена подія правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини): 15.04.2024 року приблизно о 18.30 год, 18.04.2024 року приблизно о 19.00 год, 21.04.2024 року приблизно о 11:00 год ОСОБА_6 зайшов у приміщення вищевказаного житлового будинку, де влаштував словесний конфлікт із ОСОБА_5 , під час якого ображав її нецензурними словами та словесно погрожував фізичною розправою, тим самим умисно не виконав обмежувальний припис, передбачений рішенням Турківського районного суду Львівської області №458/307/24 від 29.03.2024 року.

Обвинувачений ОСОБА_6 обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України не оспорює, не заперечує що будучи належним чином повідомленим про дію рішення Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року, яким було видано обмежувальний припис терміном на шість місяців щодо ОСОБА_6 , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав та покладено на нього обов`язки, а саме: заборонено перебувати в місці спільно проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , заборонено наближатися ближче як на 50 метрів до місця проживання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , будучи належним чином ознайомлений із обмежувальним приписом Турківського районного суду Львівської області №458/307/24 від 29.03.2024 року, 15.04.2024 року приблизно о 18.30 год, 18.04.2024 року приблизно о 19.00 год, 21.04.2024 року приблизно о 11:00 год зайшов у приміщення вищевказаного житлового будинку, де влаштував словесний конфлікт із ОСОБА_5 , під час якого ображав її нецензурними словами та словесно погрожував фізичною розправою, тим самим умисно не виконав обмежувальний припис, передбачений рішенням Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року, чим умисно невиконав обмежувальний припис, який застосований судом, в суді свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального правопорушення визнав, його позиція є добровільною та не є наслідком будь-якого примусу.

Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, дійшов висновку, що під час розгляду обвинувального акта підтверджено факт вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ст. 390-1 КК України умисне невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такі заходи застосовані судом.

Предметом і безпосереднім об`єктом правопорушення є здоров`я особи. Додатковим факультативним його об`єктом можуть виступати воля, честь і гідність особи, її психічна недоторканність.

Відповідно до ст.29 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» кривдник, який порушив вимоги спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, несе відповідальність відповідно до закону.

Суб`єктом правопорушення передбаченого ст.390-1 КК України осудна особа яка досягля 18 річного віку.

Суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 є суб`єктом правопорушення оскільки він є осудною особою, особою чоловічої статі оскільки досяг відповідного віку, вчинив правопорушення у віці, з якого може наставати кримінальна відповідальність. Крім цього, ОСОБА_8 може нести кримінальну відповідальність за вчинене ним правопорушення, оскільки він є фізичною особою, тобто людиною, і може нести кримінальну відповідальність оскільки є громадянином України, що відповідає вимогам ч.1 ст.18, ч.1 ст. 22 КК України.

Суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом - особа знає і усвідомлює, що умисно невиконує обмежувальний припис в частині заходів, які застосовані судом, оскільки будучи належним чином повідомленим про дію рішення Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року, яким було видано обмежувальний припис терміном на шість місяців щодо ОСОБА_6 , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав та покладено на нього обов`язки, а саме: заборонено перебувати в місці спільно проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , заборонено наближатися ближче як на 50 метрів до місця проживання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , будучи належним чином ознайомлений із обмежувальним приписом Турківського районного суду Львівської області №458/307/24 від 29.03.2024 року, 15.04.2024 року приблизно о 18.30 год, 18.04.2024 року приблизно о 19.00 год, 21.04.2024 року приблизно о 11:00 год зайшов у приміщення вищевказаного житлового будинку, де влаштував словесний конфлікт із ОСОБА_5 , під час якого ображав її нецензурними словами та словесно погрожував фізичною розправою, тим самим умисно не виконав обмежувальний припис, передбачений рішенням Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року.

Суб`єктивна сторона правопорушення проявляється у внутрішній стороні суспільно-небезпечного діяння, яка характеризує психічне ставлення особи до вчинюваного ним суспільно небезпечного діяння та його наслідків. Вона виражається у вині в формі умислу, мотиви на кваліфікацію не впливають, а також у цілях, які переслідує особа, які в сукупності відображають зв`язок волі і свідомості особи з суспільно небезпечним діянням, яке вона вчиняє, і його наслідками.

Відповідно до ч.2 ст.24 КК України прямий умисел має місце тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Таким чином, прямий умисел характеризується трьома ознаками: 1) усвідомленням суспільної небезпеки діяння; 2) передбаченням суспільно небезпечних наслідків цього діяння; 3) бажанням настання передбачуваних наслідків. Дві перших ознаки складають інтелектуальний момент умислу, остання вольовий. Вольовий момент прямого умислу згідно з ч.2 ст.24 КК України характеризується бажанням особи настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння. Під бажанням наслідків необхідно розуміти прагнення їх настання.

Вольовий момент прямого умислу згідно з ч.2 ст.24 КК характеризується бажанням особи настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння. Під бажанням наслідків необхідно розуміти прагнення їх настання.

Вольова поведінка людини, у тому числі і злочинна, і направляється на досягнення певної мети.

Зміст інтелектуального моменту прямого умислу при умисному невиконанні обмежувального припису в частині заходів, які застосовані судом полягає в усвідомленні особою фактичної сторони вчинюваного, а також передбачені нею настання суспільно небезпечних наслідків своєї дії. Усвідомлюючи фактичну сторону вчинюваного, суб`єкт усвідомлює й соціальне значення свого діяння, його характер і суспільну небезпеку.

Судом встановлено, що в діях ОСОБА_6 розкрита суб`єктивна сторона в формі прямого умислу, оскільки ОСОБА_6 усвідомлював суспільно небезпечний, протиправний характер свого діяння, передбачав і бажав настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій у формі умисного невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такі заходи застосовані судом і при заданих ним умовах настануть суспільно небезпечні наслідки у вигляді шкоди суспільним інтересам, що забезпечують нормальну, регламентовану законодавством діяльність суду і органів, які йому сприяють, щодо реалізації завдань і цілей у сфері здійснення правосуддя, державній політиці у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямованій на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

З суб`єктивної сторони правопорушення, передбачене ст. 390-1 КК України, вчинюється тільки з прямим умислом. В діях ОСОБА_6 проявилася суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України.

Об`єктивна сторона характеризується активною поведінкою - діями, які можуть бути вчинені у формі умисноого невиконання обмежувального припису в частині заходів, які застосовані судом.

Судом встановлено, що в діях ОСОБА_6 відобразилася об`єктивна сторона, оскільки він, будучи належним чином повідомленим про дію рішення Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року, яким було видано обмежувальний припис терміном на шість місяців щодо ОСОБА_6 , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав та покладено на нього обов`язки, а саме: заборонено перебувати в місці спільно проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , заборонено наближатися ближче як на 50 метрів до місця проживання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , будучи належним чином ознайомлений із обмежувальним приписом Турківського районного суду Львівської області №458/307/24 від 29.03.2024 року, 15.04.2024 року приблизно о 18.30 год, 18.04.2024 року приблизно о 19.00 год, 21.04.2024 року приблизно о 11:00 год зайшов у приміщення вищевказаного житлового будинку, де влаштував словесний конфлікт із ОСОБА_5 , під час якого ображав її нецензурними словами та словесно погрожував фізичною розправою, тим самим умисно не виконав обмежувальний припис, передбачений рішенням Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року.

Таким чином, аналізуючи дії ОСОБА_6 та оцінюючи надані сторонами кримінального провадження докази, кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що події кримінального правопорушення мали місце, вина ОСОБА_6 доведена поза розумним сумнівом, а його дії слід кваліфікувати за ст. 390-1 КК України.

За таких обставин, у діяннях ОСОБА_6 містяться всі елементи (ознаки) складу правопорушення умисного невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такі заходи застосовані судом.

Суд, дослідивши обставини справи та перевіривши їх наявними у справі доказами, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, дійшов висновку, що під час розгляду обвинувального акта підтверджено факт вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ст. 390-1 КК України як умисного невиконання обмежувального припису особою, щодо якої такі заходи застосовані судом.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують його покарання.

Призначаючи покарання відносно обвинуваченого, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до кримінального проступку, оскільки вчинене ОСОБА_6 правопорушення, передбачене ст. 390-1 КК України, за яке передбачене покарання у виді

пробаційного нагляду на строк до двох років або обмеженням волі на той самий строк, оскільки згідно ч.ч.1,2 ст.12 КК України кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини, і кримінальним проступком є передбачене КК України діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

При цьому, слід мати на увазі, що ст.62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад, тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Судом враховано, що обвинувачення не ґрунтується на припущеннях, докази одержані в законний спосіб.

Судом, відповідно до ст.66 КК України, при вирішенні справи, приймається до уваги обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченої особи наявність визнання провини у скоєному.

Судом встановлено, що наявні обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття у скоєному, повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого правопорушення. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_6 відповідно до ст.67 КК України, судом встановлено, що це вчинення кримінального правопорушення повторно, та щодо колишнього подружжя.

Судом в повному об`ємі вивчена особа обвинуваченого ОСОБА_6 , який має постійне місце реєстрації, що підтверджується паспортом громадянина України, характеристикою з місця проживання.

За місцем проживання на території Турківської міскої ради Самбірського району Львівської області характеризується з позитивної сторони, скарг від жителів села на нього не надходило.

ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності притягувався, оскільки ухвалою Самбірського міськрайонного суду від 16.01.2020 року було звільнено від кримінальної відповідальності передбаченого ч.1 ст.125 КК України на підставі ст.46 КК України. Окрім цього, ухвалою Турківського районного суду від 20.12.2023 року ОСОБА_6 було звільнено від кримінальної відповідальності передбаченого ч.1 ст.125 КК України на підставі ст.46 КК України у зв`язку з примиренням з потерпілою ОСОБА_5 . У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 року ЄСПЛ зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Враховано наявність сім`ї обвинуваченого, оскільки будучи розлученим, проживає разом з трьома дітьми 2015, 2017 та 2018 років народження.

Судом враховано психічні ознаки, оскільки на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність, і відсутність психічного розладу, що вбачається з довідки, виданої поліклінічним відділенням комунального некомерційного підприємства «Турківська центральна міська лікарня».

З досудової доповіді органу пробації Самбірського районного сектору №2 філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області вбачається, що ОСОБА_6 становить середню небезпеку для суспільства (окремих осіб) встановлено середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, а не низький ризик.

Також обвинувачений не є депутатом, будучи працездатним пне працює, перебував на обліку як особа, яка шукала роботу.

На протязі всього судового розгляду ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення своєї провини визнавав, не намагався уникнути відповідальності.

Відсутні підстави звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням винного з потерпілим, у зв`язку з передачею особи на поруки, у зв`язку із зміною обстановки, у зв`язку із закінченням строків давності.

Судом враховано обставини, що виключають кримінальну протиправність діяння, оскільки ОСОБА_6 не вчинив правопорушення з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Його дії не були спрямовані на затримання особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і доставлення її відповідним органам влади, якщо при цьому не було допущено перевищення заходів, необхідних для затримання такої особи. Правопорушення не було вчинено у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності.

Також ОСОБА_6 не вчинив правопорушення під безпосереднім впливом фізичного примусу, внаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками, або вчинення діяння в умовах виправданого ризику для досягнення значної суспільно корисної мети.

Оцінюючи поведінку обвинуваченого, суд звертає увагу на те, і бере до уваги факти виконання ним процесуальних обов`язків, систематичні явки в усі судові засідання, що не призвело до затягування судового розгляду, що вказує на добросовісну і відповідальну процесуальну поведінку обвинуваченого.

За сукупності вище наведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, характеру та ступеню суспільної небезпеки скоєного, його наслідків, даних про особу обвинуваченого, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 можливе при застосуванні до нього покарання в межах санкції ст.390-1 КК України.

Суд призначає покарання в дотримання вимог ст.65 КК України у межах, установлених у санкцією ст. 390-1 КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення відповідно до положень Загальної частини КК України враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Таке покарання, на переконання суду, є справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_6 , попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Дане покарання на переконання суду, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

З урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, думки сторони обвинувачення прокурора, який в судових дебатах просив призначити обвинуваченому остаточне покарання в межах санкції ст. 390-1 КК України у виді двох років пробаційного нагляду, думки обвинуваченого ОСОБА_6 , який в судових дебатах і останньому слові свою провину визнав, при призначенні покарання просив призначити мінімальну міру покарання, суд вважає можливим призначити обвинуваченому за вчинене ним кримінальне правопорушення в межах санкції ст. 390-1 КК України.

Таким чином, згідно зі ст.6 Конвенції виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду, завершальною стадією судового провадження. У зв`язку із цим під час розгляду питань про відстрочку, розстрочку необхідно дотримуватися вимог Конвенції щодо виконання судового рішення упродовж розумного строку (справи «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 року, «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, «Дубенко проти України» від 11.01.2005 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року та інші).

Покарання, яке обирає суд є пропорційним характеру вчиненого ОСОБА_6 дій та їх небезпечності, і є необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Окрім цього, суд не вбачає підстав вважати, що обране покарання буде явно несправедливим унаслідок м`якості.

Призначаючи покарання суд стверджує принцип невідворотності покарання.

Питання про долю речових доказів і документів вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження і таке питання потрібно вирішити в порядку ст.100 КПК України.

У зв`язку з наявністю речових доказів, дане питання судом вирішується.

Вимогами ч.4 ст.174 КПК України передбачено, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Оглянуті судом речові докази рішення Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року по справі №458/307/24 номер провадження 2-о/458/12/2024; розписка ОСОБА_6 від 09.04.2024 року якою підтверджено, що ОСОБА_6 ознайомлено з вимогами обмежувального припису згідно рішення Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2024 року; DVD-R диск із відеозаписом ознайомлення ОСОБА_6 з копією рішення суду; DVD-R диск із відеозаписом подій, які мали місце 15.04.2024 року; DVD-R диск із відеозаписом подій, які мали місце 18.04.2024 року; DVD-R диск із відеозаписом подій, які мали місце 21.04.2024 року, а також інші письмові докази і характеризуючі особу матеріали, які були долучені до матеріалів кримінального провадження, у подальшому слід зберігати при матеріалах справи.

У зв`язку з тим, що арешт на речові докази не накладався і не застосовувався, дане питання судом не вирішується.

Згідно п.2 ч.4 ст.374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначаються, зокрема, рішення про цивільний позов.

В рамках кримінального провадження прокурором в порядку ст.128 КПК України не було пред`явлено цивільного позову.

Потерпіла сторона по даному кримінальному провадженні ОСОБА_5 цивільного позову в рамках кримінального провадження не пред`явлела.

Питання про судові витрати суд вирішує на підставі ст.124 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта, здійснені документально підтверджені процесуальні витрати.

Оскільки по справі наявні процесуальні витрати відсутні, суд в такому випадку не вирішує дане питання.

Стосовно ОСОБА_6 в ході досудового слідства не обирався запобіжний захід, у зв`язку з чим дане питання судом на даній стадії не вирішується.

Судом також враховано вимоги п.1 ст.6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 7,8,9,22,30-33,84-86,110,368-371,373- 374,376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України, та призначити йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 (двох) років.

На підставі п.п.1,2,3 ч. 2 ч.2 ст. 59-1 КК України покласти на ОСОБА_6 наглядові та соціально-виховні заходи без ізоляції від суспільства наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі п.4 ч. 3 ч.2 ст. 59-1 КК України покласти на ОСОБА_6 виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Запобіжний захід до ОСОБА_6 у даній справі не обирати, оскільки такий не обирався.

Докази, які підтверджують вину в скоєному і які були долучені до матеріалів кримінального провадження після вступу вироку в законну силу витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні, постанови про визнання та прилучення до справи речових доказів, DVD диски - залишити і зберігати при кримінальній справі.

Вирок суду першої інстанції може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Турківський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому, прокурору.

Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1