У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/8859/24

№ 1-кс/183/1567/24

03 вересня 2024 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Слідчий суддя Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції), представника скаржника адвоката ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції), розглянувши скаргу представника скаржника адвоката ОСОБА_5 в інтересах скаржника ОСОБА_6 на постанову прокурора від 16 серпня 2024 року про відмову в задоволенні клопотання про повернення майна, вилученого під час проведення обшуку у кримінальному проваджені № 0000360 від 6 травня 2021 року, -

в с т а н о в и в :

28.08.2024 року до суду надійшла скарга адвоката ОСОБА_5 в інтересах скаржника ОСОБА_6 на постанову прокурора від 16 серпня 2024 року про відмову в задоволенні клопотання про повернення майна, вилученого під час проведення обшуку у кримінальному проваджені № 0000360 від 6 травня 2021 року.

Скарга мотивована наступним.

Наразі Сєвєродонецьким РУП ГУНП в Луганській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000360 від 06.05.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 200 КК України.

Нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва здійснюється Луганською обласною прокуратурою.

Підозра у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_6 не вручалась, отже останній є особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Адвокатом в інтересах ОСОБА_6 було направлено до органу прокуратури клопотання про повернення тимчасово вилученого майна в порядку пункту 3 частини 1 статті 169 КПК України, однак постановою прокурора відділу Луганської обласної прокуратури № 11-314вих-24 від 16.08.2024 року відмовлено в поверненні майна, оскільки дозвіл на вилучення вказаних речей надано ухвалою слідчого судді, вказане майно не набуло статусу тимчасово вилученого майна. Посилається на ч. 7 ст. 236 КПК України.

Дана постанова підлягає безумовному скасуванню, оскільки вона є незаконною, необгрунтованою та невмотивованою.

Статтями 3, 8, 55, 64 Конституції України встановлено засаду верховенства права, що надає можливість безпосередньо, на підставі Конституції, негайно оскаржувати будь-які дії чи бездіяльність посадових осіб до суду без будь-яких умов та обмежень - адже забезпечення прав громадян, відповідно до ст.3 Конституції, є головним обоє язком держави.

На досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність прокурора, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Скарги на рішення, дії чи бездіяльність прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого, дізнавача чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

У відповідності до ст. 110 КПК України, рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Постанова прокурора складається з мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Так, ухвалою слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22.09.2021 року, справа № 428/7843/21, надано дозвіл на проведення обшуку в рамках кримінального провадження № 0000360 від 06.05.2021 року, в квартирі ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить останньому на праві приватної власності.

На підставі ухвали суду, було проведено обшук за зазначеною адресою, в ході якого було виявлено та вилучено: комп ютерний системний блок, ноутбук марки HP, мобільний телефон марки Xiaomi, маршрутизатор - роутер, модем 4G, флеш-носій інформації ємністю 16Gb, флеш-носій інформації 32Gb, 2 кнопкових мобільних телефона марки Nokia, пневматичний пістолет з документами на нього, ззовні схожий на пістолет Макарова. Дані речі визнано речовим, доказом, які зберігаються/зберігались в камері речових доказів Сєвєродонецького РУПГУНП в Луганській області.

У ч. 2 ст. 1 КПК зазначено, що кримінально-процесуальне законодавство складається не тільки з КПК, а й із Конституції України, міжнародних договорів, інших законів.

Ст. 64 Конституції забороняє обмежувати права, надані Конституцією, крім випадків встановлених самою Конституцією.

Конституційний Суд України у рішенні від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини та громадянина, й, відповідно до частини другої статті 64 Конституції України, не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини), а недосконалість інституту судового контролю за досудовим слідством не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів державної влади (абзац шостий піди. 4.2 п. 4 мотивувальної частини).

Пріоритет положень Конституції над законами та підзаконними актами є очевидним не тільки для юристів, а й для кожного громадянина, і не підлягає доведенню. А, крім іншого, це підтверджено роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.96, № 1 від 19.01.2001 р. та ін. Про те саме йдеться в рішенні Європейського Суду у справі «Проніна проти України» та ін.

Відповідно до ст. 17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ)» суди під час розгляду справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен, чиї права та свободи порушено, має право на ефективний засіб правового захисту.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», завданням суду є:

«здійснення правосуддя на засадах верховенства права, забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України».

Частиною 6 ст. 9 КПК зазначено: якщо положення КПК неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження (такі, як: верховенство права, законність, повага до людської гідності (ст. 7 КПК).

У п. 3.2. рішення Конституційного Суду України № 16-рп/2009 у справі № 1-17 /200930 зазначено, що: «до повноважень судів загальної юрисдикції відноситься судовий контроль за дотриманням законності в діяльності правоохоронних органів у період проведення дізнання та досудового слідства. Метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав та свобод людини та громадянина».

ККС нагадав, що відповідно до позиції Верховного Суду України у Постанові від 3 березня 2016 року (№ 5-347 к15), Конституція України, яка має найвищу юридичну силу, гарантує реалізацію права на оскарження у більш широкому розумінні, ніж у главі 31 КПК України, кореспондується із положеннями статті 24 КПК України й розширює коло учасників судового процесу, яким забезпечується конституційне право на оскарження судових рішень.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

За загальним правилом статус тимчасового вилученого майно набуває з моменту фактичного позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких воно перебуває, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися ним до вирішення питання про арешт майна або його повернення (ч. 1 cm. 167 КПК України). Згідно з ч. 2 ст. 168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку.

Частиною 5 ст. 236 КПК України визначено, що обшук на підставі відповідного судового рішення, повинен проводитися в обсязі, необхідному для досягнення мети такого обшуку.

При обшуку слідчий має право оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном (ч. 7 ст. 236 КПК України).

Виходячи із наведених положень, можна зробити висновок про два види тимчасово вилученого майна: (1) майно, яке відповідає критеріям ч. 2 ст. 167 КПК України, і (2) вилучені під час обшуку речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України. Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 235 КПК України ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи повинна містити відомості про речі, документи або осіб, для виявлення яких проводиться обшук. З іншого боку, речі і документи, які вилучаються під час обшуку, в залежності від зазначення їх в ухвалі на обшук, можуть мати різний статус. Це обумовлює різницю в його подальшому процесуальному оформленні у кримінальному провадженні і, відповідно, відмінність в питанні повернення власнику.

Майно, щодо якого ставиться питання про повернення, прямо зазначено в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку від 22.09.2021 року. Отже, таке майно не має правового статусу тимчасово вилученого майна і, на перший погляд, щодо нього не має ставитися питання про арешт.

У процесі правозастосування ухвалою слідчого судді надається дозвіл на проведення обшуку за відповідною адресою саме з метою відшукання й вилучення речей і документів, про що вичерпно передбачають в ухвалі. Водночас стосовно правової долі вилученого майна нічого не зазначено.

Викладене вище дає підстави стверджувати, що сама собою ухвала про надання дозволу на проведення обшуку не вирішує питання правового статусу майна, яке може бути вилучено внаслідок проведення слідчої дії. Із цього логічно випливає, що сторона обвинувачення повинна звернутися з клопотанням про арешт вилученого майна, а якщо вона цього не зробить протягом 48 годин - повернути його особі, у якої його вилучено.

Логічною є позиція, що законодавець справді надає право проникнути у володіння особи з метою відшукання доказової бази для кримінального провадження. Проте на етапі надання такого дозволу слідчий суддя має у своєму розпорядженні лише позицію й докази сторони обвинувачення, що унеможливлює змагальність сторін. Коли ж слідчий, прокурор після проведення обшуку звертається до слідчого судді з клопотанням про накладання арешту, то володілець тимчасово вилученого майна також має можливість висловити свої заперечення щодо арешту, надати докази, чому вилучене майно не може бути доказами в кримінальному провадженні.

Цю позицію підтверджено й актуальною судовою практикою. Зокрема, ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 23.09.2021 р. у справі № 759/20261/21 передбачено: «...навіть якщо ухвалою слідчого судді про обшук надано дозвіл на вилучення певного майна, це не звільняє слідчого від обов`язку звернутися до слідчого судді з клопотанням про арешт майна для перевірки наявності підстав для обмеження власника майна у його конституційному праві володіти, користуватися та розпоряджатися майном».

Доречною є й практика Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду по справі №991/1923/23. З ухвала Палати від 24 березня 2023 року вбачається такі висновки:

8.6.2. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом (ст. 16 КПК).

8.6.3. Так, з метою встановлення легітимності, необхідності і пропорційності втручання у право особи на недоторканність житла чи іншого володіння особи слідчий суддя здійснює судовий контроль при наданні дозволу на проведення відповідного обшуку.

8.6.4. Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

8.6.5. Ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи повинна відповідати загальним вимогам до судових рішень, передбачених цим Кодексом, а також містити відомості зокрема про речі, документи або осіб, для виявлення яких проводиться обшук (ч. 2 ст. 235 КПК).

8.6.6. Однак КПК не передбачає, що в ухвалі про надання дозволу має вказуватися можливість утримання стороною обвинувачення у себе речей, виявлених і вилучених під час обшуку. Адже судовий контроль під час розгляду клопотання про дозвіл на проведення обшуку не може одночасно поширюватися і на вирішення питання про обмеження права власності особи, у якої цей обшук буде проведений.

8.6.7. Обмеження права власності потребує здійснення окремої судової процедури з метою гарантування дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню, за результатами проведення якої ухвалюється в порядку, передбаченому КПК вмотивоване судове рішення.

8.6.8. Так, при цьому слід враховувати, що у своїх висновках Європейський суд з прав людини /далі - ЄСПЛ/ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

8.6.9. Тому, зважаючи на положення ст. 2, п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК, cт. ст. 7-9, 16 КПК, утримання стороною обвинувачення в себе віднайденого під час обшуку майна, проведеного на підставі ухвали слідчого судді про дозвіл на обшук, потребує подальшого накладення арешту на таке майно з метою здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів його власника та перевірки дотримання справедливого балансу між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби.

Разом з тим, у відповідності до ст. 16 КПК України обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Очевидно, що ухвала, якою надається дозвіл на обшук, таким судовим рішенням, спрямованим на обмеження права власності, не є. Адже відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України обшук проводиться з метою: виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Положення ст. 235 КПК України встановлюють вимоги до ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи. В такій ухвалі, серед іншого, мають зазначатися речі, документи або осіб, для виявлення (прим.: а не вилучення) яких проводиться обшук.

Ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи з підстав, зазначених у клопотанні прокурора, слідчого, надає право проникнути до житла чи іншого володіння особи лише один раз. В свою чергу, тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном можливе внаслідок арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження (ч. 1 ст. 170 КПК України).

Арешт може застосовуватися до майна, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Отже, норми КПК України передбачають єдиний вид судового рішення, спрямованого на обмеження права власності особи під час досудового розслідування, - ухвалу про арешт майна (ч. 5 ст. 173 КПК України).

Так, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає перелік майна, на яке накладено арешт; підстави застосування арешту майна; перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб. За таких обставин судовий контроль під час розгляду клопотання про дозвіл на проведення обшуку не може одночасно поширюватися і на вирішення питання про обмеження права власності особи, у якої цей обшук буде проведений.

Адже предметом судового контролю в першому випадку є легітимність, необхідність і пропорційність втручання у право особи на придатність (в першу чергу, недоторканність житла чи іншого володіння особи), в той час як обмеження права власності потребує окремого судового вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

Будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися на умовах, передбачених законом, має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є їй пропорційними. Водночас, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. До цього слід додати правовий вакуум, в якому опиняється власник майна, вилученого під час обшуку, якщо дозвіл на відшукання відповідних речей і документів прямо наданий слідчим суддею в ухвалі. Адже КПК України містить лише три процесуальні механізми, за допомогою яких володілець може ставити перед слідчим суддею питання про обґрунтованість обмеження права власності: 1) заперечення арешту майна при розгляді відповідного клопотання і обґрунтування своєї позиції в судовому засіданні; 2) звернення з клопотанням про скасування арешту майна з доведенням того, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано; 3) оскарження бездіяльності щодо повернення тимчасово вилученого майна.

Отже, якщо прийняти нормативно запропоновану концепцію, що речі, на відшукання яких надано дозвіл в ухвалі слідчого судді, не є тимчасово вилученим майном, і для подальшого утримання їх органом досудового розслідування не потрібне застосування арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження, власник цих речей залишається без належної правової процедури для захисту свого права власності в межах кримінального провадження. Очевидно, це суперечить завданням кримінального провадження. Крім того, досудове розслідування є динамічним процесом, в рамках якого актуальність та необхідність перебування вилученого на законних підставах майна може змінюватись. Враховуючи викладене, на вилучене під час обшуку майно, дозвіл на відшукання якого прямо наданий слідчим суддею, необхідно поширювати режим тимчасово вилученого майна з відповідними наслідками - накладення арешту або повернення особі, у якій воно було вилучене.

З аналізу зазначених норм вбачається, що навіть якщо ухвалою слідчого судді про обшук надано дозвіл на вилучення певного майна, це не звільняє слідчого від обов`язку звернутися до слідчого судді з клопотанням про арешт майна для перевірки наявності підстав для обмеження власника майна у його конституційному праві володіти, користуватися та розпоряджатися майном.

Відтак, вилучене майно, є тимчасово вилученим майном, а тому правомірно застосовуватися порядок, передбачений п.3 ч.1 ст. 169 КПК України, та процедура за ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу.

Крім того, вилучені під час проведення обшуку: комп ютерний системний блок, ноутбук марки HP, мобільний телефон марки Xiaomi, маршрутизатор - роутер, модем 4G, флеш-носій інформації ємністю 16Gb, флеш-носій інформації 32Gb, 2 кнопкових мобільних телефона, марки Nokia, пневматичний пістолет з документами на нього, ззовні схожий на пістолет Макарова не містять доказового значення згідно з обставинами, які внесені до ЄРДР за № 0000360 від 06.05.2021 року, не є предметом чи знаряддям вчиненого кримінального правопорушення, не містять відомості про обставини вчинення зазначених кримінальних правопорушень. Вилучене майно належить ОСОБА_6 , який не має жодного статусу в даному кримінальному провадженні, йому не пред`явлено обвинувачення, а тому вважаємо, що дане майно має бути повернено законному володільцю та власнику.

Зазначене майно утримується вже понад двох років. Органом досудового розслідування не наведено доказів, які б свідчили, що таке майно має хоч якесь відношення до розслідуваного кримінального провадження, не проведено жодної дії, спрямованої на дослідження вилученого майна з метою доведення причетності такого майна до кримінального провадження. Вказане свідчить про те, що вилучення та утримування такого майна немає жодного значення для розслідування кримінального провадження, в межах якого проводився обшук та його вилучення.

У відповідності до КПК України обмеження прав власника щодо належного йому майна можуть мати місце у зв`язку з тим, що відповідні речі містять відомості, які мають значення для кримінального провадження. Відповідні обмеження мають бути розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження. З урахуванням досліджених обставин в цьому кримінальному провадженні станом на час надання дозволу на проведення обшуку потреби досудового розслідування, можливо, виправдовували саме такий ступінь втручання у права та свободи особи з метою виконання завдань кримінального провадження.

Разом з тим, утримання органом досудового розслідування вилучених речей суперечить приватним інтересам ОСОБА_6 .

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями cm. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чиє втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою cm. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що слід врахувати необхідність забезпечення справедливого балансу між конкуруючими інтересами відповідної особи і суспільства в цілому. Необхідно зважати й на те, що цілі, згадані в цьому положенні можуть мати певне значення при визначені того, чи забезпечено баланс між вимогами відповідних суспільних інтересів і основоположним правом заявника на власність. В обох контекстах держава користується певним полем розсуду при визначені заходів, які необхідно вжити для забезпечення дотримання Конвенції. Рішення «Sargsyan v. Azerbaijan», п.220.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення cm. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Нормою ст. 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»), Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ cm. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії»Ilmmobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява Ке 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). З огляду на вищенаведене, просив скасувати постанову прокурора відділу Луганської обласної прокуратури № 11-314 вих-24 від 16.08.2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_6 про повернення майна, вилученого під час проведення обшуку 27.09.2021 року за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язати уповноважених осіб слідчого управління Головного управління Національної поліції в Луганській області (адреса для листування: 49006, м. Дніпро, вул. Філософська, 39А) повернути вилучене під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , майно, а саме: комп`ютерний системний блок, ноутбук марки HP, мобільний телефон марки Xiaomi, маршрутизатор - роутер, модем 4G, флеш-носій інформації ємністю 16Gb, флеш-носій інформації 32Gb, 2 кнопкових мобільних телефона марки Nokia, пневматичний пістолет з документами на нього, ззовні схожий на пістолет НОМЕР_1 , його законному власнику ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Представник скаржника - адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити, мотивуючи обставинами, в ній викладеними.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги представника скаржника, зазначивши, що рішення про відмову у поверненні майна не підлягає оскарженню, виходячи з вимог ст. 303 КПК України. Крім того, вилучене майно прямо зазначено в Ухвалі слідчого судді, якою надано дозвіл на проведення обшуку, а тому таке майно не може вважатися тимчасово вилученим. У даному кримінальному провадженні було призначено експертизу, однак наразі вказане кримінальне провадження рахується, як втрачене. Просив відмовити в задоволенні скарги.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали скарги представника скаржникадійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнений до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування визначено та регламентовано главою 26 Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно п.1 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, а саме, бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Тому, на переконання слідчого судді, посилання прокурора на той факт, що дії прокурора щодо винесення постанови прокурора від 16 серпня 2024 року про відмову в задоволенні клопотання про повернення майна, вилученого під час проведення обшуку у кримінальному проваджені № 0000360 від 6 травня 2021 року, не підлягають оскарженню під час досудового розслідування, не можуть бути прийняті судом.

Водночас, слідчий суддя, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Слідчим суддею встановлено.

Сєвєродонецьким РУП ГУНП в Луганській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000360 від 06.05.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 200 КК України.

Нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва здійснюється Луганською обласною прокуратурою.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22.09.2021 року в рамках кримінального провадження № 0000360 від 06.05.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 200 КК України, надано дозвіл на обшук квартири АДРЕСА_2 .

Також в Ухвалі зазначено, що дозвіл на обшук надається з метою відшукання та вилучення банківських карток, комп`ютерної техніки, мобільних пристроїв, WiFi роутера (маршрутизатора), флеш карток, нотатків, на яких маються відомості щодо протиправної діяльності ОСОБА_7

14.08.2024 року адвокатом в інтересах ОСОБА_6 було направлено до органу прокуратури клопотання про повернення тимчасово вилученого майна в порядку пункту 3 частини 1 статті 169 КПК України, однак постановою прокурора відділу Луганської обласної прокуратури № 11-314вих-24 від 16.08.2024 року відмовлено в поверненні майна, оскільки дозвіл на вилучення вказаних речей надано ухвалою слідчого судді, вказане майно не є тимчасово вилученим.

Відповідно до статті 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом. Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: (1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; (2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; (3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; (4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Положеннями частини другої статті 168 КПК України передбачено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час обшуку, огляду.

Тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України, під час обшуку слідчий, прокурор має право, зокрема, оглядати й вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження.

Цією ж нормою передбачено, що вилучені речі й документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, і не належать до предметів, вилучених законом з обігу, вважають тимчасово вилученим майном.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Аналізуючи правовий зміст ч. 7 ст. 236 і частини 1 ст. 98 КПК України, ч. 2 ст.168 КПК України, де вказано, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку або огляду, можливо зробити висновок про те, що речі і документи, вилучені при проведенні обшуку, мають один з двох процесуальних статусів:

1) речі та документи, які входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на їх відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку і 2) речі та документи, які не входять до цього переліку, тобто, - тимчасово вилучене майно, яке перебуває в такому статусі відповідно до ч. 1 ст.167 КПК України до вирішення питання про його арешт або повернення.

За таких обставин, слідчий суддя приходить до переконання, що скарга адвоката ОСОБА_4 в інтересах скаржника ОСОБА_6 на постанову прокурора від 16 серпня 2024 року про відмову в задоволенні клопотання про повернення майна, вилученого під час проведення обшуку у кримінальному проваджені № 0000360 від 6 травня 2021 року задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 372 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні скарги представника скаржника адвоката ОСОБА_5 в інтересах скаржника ОСОБА_6 на постанову прокурора від 16 серпня 2024 року про відмову в задоволенні клопотання про повернення майна, вилученого під час проведення обшуку у кримінальному проваджені № 0000360 від 6 травня 2021 року відмовити.

Повний текст Ухвали оголошено 9 вересня 2024 року о 08 годині 30 хвилин.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1