Номер провадження: 11-кп/813/41/24
Справа № 521/1532/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та з використанням системи «EasyCon» за участю обвинуваченого ОСОБА_8 апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_9 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 19.04.2016 року в кримінальному провадженні №0010075 від 20.12.2014 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м.Батумі Республіки Грузія, грузина, громадянина України, з середньоюспеціальною освітою, неодруженого, працюючого кадетом-моряком далекого плавання, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком ОСОБА_8 визнаний невинуватим та виправданий у пред`явленому йому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, у зв`язку із недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 не обирався.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно оскарженого вироку, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що 19.12.2014 року, о 16:00 год., співробітниками Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області в рамках кримінального провадження №0010052, відомості по якому внесені до ЄРДР 18.12.2014 року за ознаками складів злочинів, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, проведено невідкладний обшук в автомобілі «Део Нексія», державний номер НОМЕР_1 , що належить ПАТ комерційний банк «ПриватБанк», що розташований біля будинку №16 по провулку Севастополькому у м. Одесі, та особистий обшук ОСОБА_8 , який перебував у вищевказаному автомобілі.

Під час проведення особистого обшуку ОСОБА_8 у лівому поверхневому кармані куртки, що була одягнута на ньому, виявлено та вилучено порошкоподібну речовину білого кольору, масою 0,3615 грами.

Згідно висновку експерта №1702 від 20.02.2014 року вказана порошкоподібна речовина містить 0,171 грамів психотропної речовини, обіг якої обмежено амфетамін.

Таким чином, ОСОБА_8 обвинувачувався за ч.1 ст.309 КК України, тобто у незаконному придбанні, зберіганні психотропної речовини без мети збуту.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та стягнути з ОСОБА_8 на користь держави витрати на залучення експерта під час здійснення досудового розслідування у розмірі 196,56 грн.

Прокурор вказує, що вирок місцевого суду незаконний та необґрунтований, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки судом дана невірна оцінка доказам, наданим стороною обвинувачення.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду не оскаржений.

Вироком апеляційного суду Одеської області від 18.05.2017 року задоволено апеляційну скаргу прокурора, скасовано вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 19.04.2016 року, ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, та йому призначене покарання у виді штрафу в розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) грн. (а.п.229-237 т.2).

Постановою Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 19.12.2018 року частково задоволено касаційну скаргу захисника, скасовано вирок Апеляційного суду Одеської області від 18.05.2017 року стосовно ОСОБА_8 та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Підставою скасування судового рішення та призначення нового апеляційного розгляду колегія суддів касаційної інстанції вказала допущення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку із розглядом кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 за відсутності перекладача та захисника.

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 18.02.2019 року та від 18.02.2020 року у кримінальному провадженні було залучено перекладача з української на грузинську мову для здійснення перекладу судового процесу обвинуваченому ОСОБА_8 , виконання яких доручено ФОП « ОСОБА_10 ».

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.03.2021 року повторно призначено перекладача з української на грузинську мову, виконання якої доручено ФОП « ОСОБА_11 ».

Однак, в подальшому обвинувачений ОСОБА_8 , який є громадянином України, з середньою спеціальною освітою, не наполягав на участі перекладача, вказавши, що розуміє українську мову, якою здійснюється судочинство.

Захист інтересів обвинуваченого ОСОБА_8 здійснюється захисником ОСОБА_7 , що діє на підставі Доручення Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в Одеській області від 25.02.2020 року.

З врахуванням позиції обвинуваченого та його захисника, колегія суддів вважає, що на час апеляційного розгляду фактично відпала необхідність в подальшому забезпеченні участі в судовому засіданні перекладача.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.

Стаття 17 КПК встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

Положення ст.ст. 370, 373 КПК регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Відповідно до ч.1 ст.373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що вчинене кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Виправдовуючи ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що з урахуванням отриманих в суді показань обвинуваченого, свідків, змісту досліджених судом письмових доказів, стороною обвинувачення не доведено винуватість ОСОБА_8 в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Вважаючи оскаржений вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, колегія суддів враховує, що згідно з положеннями ст.62 Конституції України та ст.17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Стаття 91 КПК визначає, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

За змістом ст. 92 КПК саме на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.

Згідно ч. 1 ст. 94 КПК суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2005 року в справі «Капо проти Бельгії» зауважив, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Крім того, у своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Колегія суддів вважає, що під час судового розгляду місцевий суд забезпечив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Колегією суддів встановлено, що виконавши вимоги ст.ст. 23, 94 КПК, допитавши обвинуваченого, свідків та дослідивши всі надані сторонами письмові докази по справі, виходячи із закріпленого в ст. 63 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог ст. 370 КПК, відповідно до яких вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вини ОСОБА_8 в скоєні кримінального правопорушення за викладених в формулюванні обставинах.

Колегія суддів визнає необґрунтованими доводи сторони обвинувачення про істотні порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, виходячи з наступного.

Як свідчить зміст оскарженого вироку та звукозапис технічної фіксації судового процесу, суд першої інстанції всебічно та повно дослідив всі зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, навів їх у вироку та надав всім доказам детальний аналіз.

Так, суд першої інстанції мотивував своє рішення про недоведеність обвинувачення на підставі аналізу досліджених доказів, а саме: показань обвинуваченого ОСОБА_8 ; показань свідків сторони обвинувачення ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ; показань свідків сторони захисту ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ; протоколу обшуку від 19.12.2014 року; висновку судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів НДЕКЦ ГУМВС України в Одеській області №1702 від 20.02.2014 року.

Дослідивши вказані докази, надавши кожному з них оцінку на предмет допустимості, а сукупності зібраних доказів на предмет достатності для підтвердження обвинувачення, суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 не визнав своєї вини у пред`явленому обвинуваченні та послідовно наполягав на тому, що куртка, в якій в ході особистого обшуку працівниками поліції було виявлено поліетиленовий пакет з речовиною білого кольору, йому не належить, про що він відразу повідомив працівників поліції, оскільки ця знахідка була для нього несподіванкою. Обвинувачений пояснив, що вказану куртку просто вдягнув при виході з будинку. Крім того, обвинувачений відразу на місці події запропонував пройти до квартири, в якій проживав та показав куртку, яка дійсно йому належить, в якій знаходився його паспорт та 50 доларів США. Також обвинувачений пояснив суду, що ніколи не вживав наркотичних засобів, до кримінальної відповідальності не притягувався, а паспорт завжди носив при собі, оскільки його часто зупиняли співробітники поліції та вимагали документ на посвідчення особи.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 наполягав на тому, що не скоював кримінального правопорушення, своєї вини не визнав, підтримав надані ним пояснення в місцевому суді.

Судом першої інстанції допитано свідка ОСОБА_12 , який пояснив, що був запрошений прийняти участь у якості понятого під час проведення обшуку раніше незнайомого йому ОСОБА_8 , який знаходився біля будинку АДРЕСА_3 . Свідок вказав, що бачив, що при особистому обшуку ОСОБА_8 , який був у наручниках, з кишені куртки працівники поліції витягнули маленький прозорий пакет із порошком білого кольору. Свідок зазначив, що на питання співробітника міліції, ОСОБА_8 відповів, що одягнена на ньому куртка йому не належить і відповідно її вміст йому не відомий, вилучений з кишені куртки пакунок йому не належить, його особиста куртка зараз знаходиться в квартирі, з якої вони вийшли. Свідок також пояснив, що піднявшись разом зі слідчим у вказану квартиру, ОСОБА_8 показав свою куртку в якій він був одягнутий раніше та дістав з її кишені свій паспорт. Слідчий звірив всі дані ОСОБА_8 , після чого за результатами обшуку склав документ, який свідок підписав.

Допитаний судом першої інстанції за клопотанням сторони захисту свідок ОСОБА_15 пояснив, що ОСОБА_8 є його двоюрідним племінником та проживав разом з ним за адресою: АДРЕСА_3 . Приблизно 18-19 грудня 2014 року у другій половині дня йому стало відомо, що за його місцем мешкання проводиться обшук. Приїхавши додому, він побачив співробітників міліції та прокуратури, транспортний засіб світлого кольору, біля якого знаходились у наручниках три особи, серед яких був ОСОБА_8 . Свідок вказав, що під час особистого обшуку у ОСОБА_8 у кармані куртки виявили невеличкий пакет з білою речовиною. ОСОБА_8 одразу ж заявив, що пакунок не його, повідомив, що куртка йому не належить і запропонував зайти додому, показати його куртку з паспортом. Свідок пояснив, що співробітник поліції, разом з ОСОБА_8 зайшли до будинку, де останній показав свою шкіряну куртку, під час огляду якої виявили паспорт ОСОБА_8 та 50 доларів США, які також належали йому.

Окрім цього, свідок ОСОБА_15 повідомив, що у грудні 2014 року, на протязі тижня, у кухні домоволодіння по АДРЕСА_3 , робив ремонт його знайомий робочий ОСОБА_16 , з яким виникла невелика суперечка, у зв`язку із неякісним виконанням робити, після чого він пішов з будинку. Приблизно через півроку, після вказаних подій, він зустрів на ринку ОСОБА_16 , під час розмови з яким з?ясувалось, що останній залишив у нього вдома куртку. В кармані вказаної куртки дійсно знаходився пакунок з порошком, який належить саме ОСОБА_16 . Свідок вказав, що тоді ж, він запропонував з`явитись останньому до суду та повідомити вказані відомості.

Допитаний судом першої інстанції за клопотанням сторони захисту свідок ОСОБА_16 пояснив, що у грудні 2014 року, ОСОБА_15 , з яким він познайомився на ринку «Привоз», запропонував йому зробити невеличкий ремонт на кухні, за місцем його проживання, на що останній погодився. Після виконаних робіт, між ним та ОСОБА_15 виникли непорозуміння на ґрунті незадоволення останнім проведеною ним роботою. Після вказаної сварки, свідок ОСОБА_16 покинув будинок. При цьому, у будинку залишилась його куртка, а пішов з будинку він у робочій куртці, яка була одягнута на ньому. Приблизно через пів року, він випадково зустрів на ринку «Привоз» ОСОБА_15 , та запитав його про повернення куртки, яку залишив після сварки. Тоді ж ОСОБА_15 повідомив йому про обставини, які відбулись, у зв`язку з пакунком, який був виявлений працівниками поліції у куртці, та які має наслідки це виявлення. Свідок ОСОБА_16 погодився з`явитись у суд та повідомити, що куртка належить саме йому. Стосовно пакунку з порошком, свідок пояснив, що купив його на ринку «Привоз» за день-два до сварки з ОСОБА_15 , коли йому стало зле до нього підійшла раніше незнайома жінка та запропонувала йому купити вказаний порошок, за 100 грн., який є знеболюючим. Він його купив, та в подальшому про нього забув. Також свідок вказав, що не знав, що він купив наркотичний засіб.

Судом першої інстанції також допитано свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що у 2014 році працював експертом-криміналістом при Малиновському РВ. У грудні 2014 року, знаходячись на чергуванні у райвідділі, його викликали у складі слідчо-оперативної групи на місце події. Їхнім завданням було провести обшук транспортного засобу, осіб які були в транспортному засобі та певної квартири. Серед осіб, які були у транспортному засобі знаходився раніше незнайомий йому ОСОБА_8 , під час його обшуку, у куртці, яка була одягнена на ньому, був виявлений та в подальшому вилучений поліетиленовий пакет з речовиною білого кольору. Свідок вказав, що ОСОБА_8 під час вилучення пояснив, що вказаний пакет йому не належить.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_14 пояснив, що є старшим слідчим з особливо важливих справ СУ ГУНП в Одеській області, про обставини проведення обшуків 19.12.2014 року в зв`язку з розслідування умисного вбивства, зокрема і обшуку ОСОБА_8 , в тому числі які пояснення надавав останній з приводу вилученого поліетиленового пакунку з речовиною білого кольору, не пам`ятає.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції з достатньою повнотою проаналізував показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та обґрунтовано встановив, що їх свідчення не доводять винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого йому кримінальному правопорушення, оскільки обставин і фактів, які б свідчили про винуватість обвинуваченого вказані показання не містять.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, під час судового розгляду прокурором безумовно доведено, що мало місце вилучення порошкоподібної речовини білого кольору, психотропної речовини амфетамін у ОСОБА_8 . Водночас прокурором безсумнівно не доведено, що вказана психотропна речовина, обіг якої обмежено амфетамін, належить саме ОСОБА_8 .

Надаючи оцінку показам свідка обвинувачення ОСОБА_12 , місцевим судом встановлено, що свідок, будучи понятим під час обшуку, об`єктивно передав обставини очевидцем яких він був. При цьому вказаний свідок, окрім факту вилучення, підтвердив покази обвинуваченого в частині того, що він відразу повідомив працівників поліції про непричетність до вилученої порошкоподібної речовини. Більше того, свідок підтвердив, що слідчий пересвідчився у правдивості показів ОСОБА_8 , коли встановив дійсну куртку, в якій був паспорт останнього.

Надаючи оцінку показам допитаного за клопотанням сторони захисту свідка ОСОБА_16 , місцевим судом встановлено, що свідок будучи попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів дав ґрунтовні, виразні, сумлінні та чіткі покази. Свідок докладно та послідовно передав зовнішню обстановку подій, які з ним відбулись, як та за яких обставин він опинився в будинку, де проводив ремонтні роботи, в якому одязі він працював, як та за яких обставин придбав порошкоподібну речовину, та як залишив куртку в будівлі. Свідок впевнено, без будь-яких сумнівів та протиріч описав куртку та показав, що вказана куртка його та речовина належить також йому. При цьому, місцевий суд врахував, оскільки покази вказаним свідком надані невимушено, без стороннього тиску, викладені ним зі своїми особливостями та повністю підтверджуються обставинами встановленими під час судового розгляду і співвідноситься з іншими доказами по провадженню, суд визнав їх достовірними. Також місцевим судом врахована мета вказаних показів, оскільки у випадку їх недостовірності, тобто неправдивості, їх єдина мета бажання допомогти уникнути ОСОБА_8 кримінальної відповідальності, однак за рахунок притягнення до відповідальності саме свідка ОСОБА_16 . Суд зазначив, що прокурор вказані покази свідка, в судовому засіданні не спростував, а обмежився лише посиланням на необхідність визнання вказаного доказу недопустимим з формальних підстав. Тобто, підстав ставити під сумнів покази свідка ОСОБА_16 місцевим судом не встановлено.

Покази свідка ОСОБА_13 також не спростовують пояснень обвинуваченого ОСОБА_8 .

Надаючи оцінку показам свідка ОСОБА_14 , колегія суддів звертає увагу, що вказані покази також не доводять винуватість ОСОБА_8 , оскільки останній повідомив, що не пам`ятає подій.

Таким чином, покази свідків сторони обвинувачення ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а також покази свідків сторони захисту ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , поза розумним сумнівом не підтверджують наявності вини ОСОБА_8 в інкримінованих йому діях та не можуть бути використані як доказ доведеності його обвинувачення за ч.1 ст.309 КК України.

З урахуванням наведених обставин, категоричне послідовне заперечення ОСОБА_8 належності йому куртки та виявленої в ній речовини, про що він негайно повідомив працівникам поліції відразу на місці обшуку, показав працівникам поліції в присутності понятих та свідків куртку в будинку, яка дійсно йому належить, що підтвердилось наявним в ній паспортом ОСОБА_8 , враховуючи показання свідка ОСОБА_16 , який підтвердив, що дійсно залишив куртку з раніше придбаною ним порошкоподібною речовиною в будинку ОСОБА_15 , якому допомагав по ремонту, тому в даному випадку залишається лише припущення стосовно того, що куртка та виявлена в ній порошкоподібна речовина належали ОСОБА_8 , але визнання обвинуваченого винуватим лише на припущеннях є неприпустимим.

Крім того, суд першої інстанції також дослідив письмові докази, якими сторона обвинувачення підтверджувала висунуте ОСОБА_8 обвинувачення, зокрема протокол обшуку від 19.12.2024 року та висновок експерта №1702 від 20.12.2014 року.

Аналізуючи вказані докази з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказані докази не доводять вини обвинуваченого ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Так, судом першої інстанції за результатами дослідження письмових доказів наданих стороною обвинувачення встановлено наступне:

- згідно копії протоколу обшуку від 19.12.2014 року у ОСОБА_8 виявлено, зокрема поліетиленовий пакет з порошкоподібною речовиною білого кольору. Разом з тим, надаючи оцінку вказаному доказу, місцевий суд врахував його певні невідповідності вимогам процесуального закону, а саме в порушення вимог ч. 3 ст. 99 КПК прокурором суду надано не оригінал цього документа, а його копію. Крім того, відповідно до вказаної копії, протокол заповнений рукописним текстом, деякі слова нечитаємі, нумерація сторінок не чітка;

- відповідно до висновку судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів та прекурсорів НДЕКЦ ГУМВС України в Одеській області №1702 від 20.12.2014 року, надана на експертизу порошкоподібна речовина білого кольору, містить психотропну речовину, обіг якої обмежено амфетамін. Кількісний вміст амфетаміну становить 0,171 грам.

Надаючи оцінку вказаним письмовим доказам, місцевий суд дійшов вірного висновку, що протокол обшуку від 19.12.2014 року підтверджує лише вилучення у ОСОБА_8 порошкоподібної речовини білого кольору, а висновок судової експертизи №1702 від 20.12.2014 року підтверджує те, що вказана вилучена речовина є психотропною речовиною, амфетаміном. Однак вказані докази не доводять те, що вказана психотропна речовина належить саме ОСОБА_8 , тим більше з урахуванням показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , які підтвердили, що ОСОБА_8 відразу повідомив працівникам поліції, що куртка та виявлена в ній речовина йому не належить. Приналежність куртки та речовини свідку ОСОБА_16 , підтвердив суду останній, будучи попередженим судом про кримінальну відповідальність.

З урахуванням викладеного, твердження сторони обвинувачення про те, що вина ОСОБА_8 підтверджується протоколом обшуку від 19.12.2014 року; висновком експерта №1702 від 20.12.2014 року; а також показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , колегія суддів визнає неспроможними.

Що стосується доводів сторони обвинувачення про недопустимість показів свідка ОСОБА_16 , у зв`язку із їх не відкриттям стороною захисту під час досудового розслідування та не виконанням вимог ст.290 КПК, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст.ст. 84, 86 КПК процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно із ч.1 ст.95 КПК показання це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Відповідно до ст.ст. 42, 46 КПК сторона захисту має право клопотати про допит свідків.

Частиною 2 статті 22 КПК передбачено, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду доказів. Частина 6 цієї ж статті передбачає обов`язок суду створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, у тому числі забезпечити, щоб права, надані законом стороні, могли бути ефективно реалізовані. Закон, передбачивши право стороні захисту вимагати виклику і допиту свідків захисту на тих самих умовах, тим самим передбачив і обов`язок суду їх розглянути в сукупності з іншими доказами.

Такий підхід законодавця повністю відповідає вимогам статті 6§1 та §3(b) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенції).

У цьому кримінальному провадженні свідок ОСОБА_16 , який підтвердив належність йому куртки, в якій був одягнутий обвинувачений, та речовини, яка зберігалася в кармані куртки, а також свідок ОСОБА_15 , не були допитані під час досудового розслідування.

Однак, на стадії судового розгляду захисником ОСОБА_17 було заявлене клопотання від 13.02.2015 року про допит в якості свідка ОСОБА_15 , який є власником будинку, в якому проводився обшук (а.п.20 т.2).

Крім того, захисником також було заявлено клопотання від 03.12.2015 року про допит у якості свідка ОСОБА_16 , який заявляє, що куртка, в якій був одягнутий ОСОБА_8 та все що в ній знаходилось, належить саме йому (а.п.104 т.2).

21.12.2015 року в судовому засіданні місцевим судом визначено порядок дослідження доказів, а також задоволено клопотання захисника на підставі ч.6 ст.290 КПК стосовно виклику та допиту свідків сторони захисту (а.п.105-106 т.2).

24.03.2016 року в судовому засіданні місцевим судом було допитано свідків сторони захисту ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

В оскарженому вироку, суд першої інстанції вказав, що сторона захисту виконала вимоги ст.290 КПК, повідомивши прокурора заздалегідь про допит свідків. Також сторона захисту повідомила, що допит свідків не відбувся під час досудового розслідування, у зв`язку з тим, що про існування свідка ОСОБА_16 стало відомо лише під час судового розгляду.

Колегія суддів звертає увагу, що прокурор у судовому засіданні не заперечував щодо дослідження вказаних доказів сторони захисту.

Доводи прокурора про недопустимість як доказів показань допитаних судом свідків сторони захисту, колегія суддів визнає безпідставними та такими, що обумовлені на помилковому тлумаченні прокурором положень ст.290 КПК стосовно відкриття сторонами доказів, наявних в неї на час закінчення досудового розслідування.

Згідно ч.6 ст.290 КПК сторона захисту за запитом прокурора зобов`язана відкрити речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до житла чи іншого володіння, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем сторони захисту, якщо сторона захисту має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.

Однак, це положення не згадує показань свідка, оскільки, на відміну від сторони обвинувачення, сторона захисту не може проводити допит і отримувати показання, а лише пояснення, які відповідно до ч.8 ст.95 КПК не є джерелом доказів.

Тому на сторону захисту законом не покладено обов`язку відкривати доказ, який вона в принципі не може мати в своєму розпорядженні.

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 07.06.2022 року (справа №462/1710/16-к).

Апеляційний суд звертає увагу, що тлумачення положенням ст.290 КПК, на яких наголошує сторона обвинувачення, покладає на сторону захисту обов`язок з відкриття доказів, який не передбачений законом і не може бути нею виконаний ним під час досудового розслідування.

Показання свідка, викликаного судом за клопотанням сторони захисту, з`являються лише під час його допиту в судовому засіданні і, таким чином, не можуть бути відкриті до цього моменту.

Таким чином, слід констатувати, що вимоги ст.290 КПК не перешкоджають стороні захисту шукати і надавати суду докази після закінчення досудового розслідування, у тому числі під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Такий процесуальний підхід підтверджується положеннями п.8 ч.3 ст.42 КПК, відповідно до яких обвинувачений, тобто особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду, має право збирати і подавати докази.

При цьому, на переконання колегії суддів, виключення такої можливості істотним чином обмежить здатність обвинуваченої особи ефективно захищатися від обвинувачення, оскільки лише після закінчення досудового розслідування сторона захисту отримує доступ до доказів, на підставі яких сформульовано обвинувачення, і після цього має повноцінну можливість побудувати стратегію і тактику захисту, що включає пошук і надання доказів.

Колегія суддів погоджується з тим, що у разі з`явлення доказу, про який іншій стороні не було відомо, ця сторона має право на достатній час і можливості для вивчення нового доказу і, як у цьому разі, на підготовку до допиту, а суд має забезпечити стороні такі можливості відповідно до ст.22 КПК.

Тому в контексті ефективної організації судочинства бажано, щоб сторони завчасно повідомляли суд і одна одну про намір допитати ту чи іншу особу, щоб уникнути затягування розгляду справи. Однак, колегія суддів відзначає, що законодавець не передбачив таку вимогу, принаймні для сторони захисту, і допустимість доказів, зокрема показань свідка в суді, не може залежати від своєчасності повідомлення про свідка, якого сторона має намір допитати.

В цьому кримінальному провадженні колегія суддів звертає увагу, що питання дотримання права сторони обвинувачення на належну підготовку до допиту свідків не виникає, оскільки захисник заздалегідь подала клопотання про допит свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 та вказала стосовно яких питань вказані свідки будуть надавати свої пояснення.

Клопотання захисника про допит вказаних свідків датовані 13.02.2015 року та 03.12.2015 року, а допит свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 в місцевому суді відбувся 24.03.2016 року. Таким чином сторона обвинувачення мала достатньо часу для підготовки до перехресного допиту вказаних свідків.

У судовому засіданні сторони кримінального провадження мали можливість піддати свідків перехресному допиту, у тому числі і піддати сумніву достовірність їх показань чи надати інші докази на їх спростування.

За таких обставин доводи сторони обвинувачення про те, що місцевий суд не мав права враховувати покази свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 при ухваленні судового рішення є незгуртованими.

Апеляційний суд критично відноситься до доводів сторони обвинувачення стосовно того, що під час досудового розслідування ОСОБА_8 не повідомляв, що куртка, яка була на ньому одягнена та речовина, яка була вилучена у кармані цієї ж куртки, належать ОСОБА_16 , оскільки як місцевий суд, так і колегія суддів, може враховувати лише ті покази, які обвинувачений та свідок надали в судовому засіданні, а не їх показання під час досудового розслідування.

Доводи сторони обвинувачення про те, що свідок ОСОБА_15 не зміг надати в місцевому суді підтверджуючих документів про проведення ремонтних робіт у його будинку ОСОБА_16 ; не встановлення судом як ОСОБА_16 міг проводити ремонтні роботи в будинку в достатньо теплій куртці; не встановлення в якому одязі працював ОСОБА_16 , в якому одязі останні прийшов та в якому одязі залишив будинок; не встановлення які ще його речі залишились в будинку; не зазначення свідком ОСОБА_16 точного місця, де він придбав куртку на ринку «Привоз»; колегія суддів визнає безпідставними, оскільки вказані обставини не є суттєвими та не доводять винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованих йому протиправних дій.

Також колегія суддів звертає увагу, що в скарзі прокурор неодноразово вказує про виявлення у куртці, одягненій на ОСОБА_8 наркотичного засобу, хоча як встановлено висновком експерта №1702 від 20.12.2014 року виявлена порошкоподібна речовина білого кольору містить психотропну речовину, що не є тотожними поняттями.

За таких обставин колегія суддів визнає безпідставними посилання сторони обвинувачення про наявність в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Кримінальним правопорушенням є передбачене КК України суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення (ст.11 КК України).

Із аналізу вказаної норми закону вбачається, що кримінальним правопорушеннямє діяння (дія або бездіяльність), якому властиві такі обов`язкові ознаки: 1) це діяння вчинене суб`єктом злочину; 2) воно є винним; 3) вказане діяння є суспільно небезпечним; 4) відповідне діяння передбачене чинним КК. Останнє, крім того, має на увазі, що обов`язковою ознакою кримінального правопорушення є також кримінальна караність. Відсутність хоча б однієї з цих ознак вказує на відсутність кримінального правопорушення.

Склад кримінального правопорушення це сукупність встановлених кримінальним законом (законом про кримінальну відповідальність) об`єктивних і суб`єктивних ознак, які характеризують певне суспільно небезпечне діяння в якості злочину. Склад злочину утворює обов`язкова (універсальна) кількість властивих йому елементів: 1) об`єкт; 2) об`єктивна сторона; 3) суб`єкт; 4) суб`єктивна сторона. Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про відсутність у діях (бездіяльності) особи складу злочину, що, у свою чергу, виключає кримінальну відповідальність такої особи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не доведено вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України.

Інших переконливих доводів щодо невідповідності оскарженого вироку вимогам закону стороною обвинувачення апеляційному суду не надано.

Що стосується клопотання сторони обвинувачення про повторне дослідження доказів, зокрема допит свідка ОСОБА_16 , колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ч.3 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції, за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом цієї норми процесуального закону учасник судового провадження

має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.04.2024 року відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про повторний допит свідка ОСОБА_16 .

Колегією суддів відмовлено в задоволенні клопотання про повторний допит вказаного свідка, оскільки стороною обвинувачення не доведено існування підстав, передбачених ч.3 ст.404 КПК, зокрема того, що покази свідка викривлені, викладені неповно або досліджені судом першої інстанції з порушеннями.

Апеляційний суд вважає, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції - перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Тобто, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Також апеляційний суд наголошує, що положення ч. 1 ст. 404 КПК ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги - стільки рішення»).

Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги.

Разом з цим, приймаючи до уваги доводи клопотання сторони обвинувачення, яке по суті є формальним та носить абстрактний характер, оскільки не містить мотивів необхідності повторного допиту свідка ОСОБА_16 , колегія суддів дійшла висновку про недоведеність існування підстав для повторного допиту свідка, мотиви якого викладені в ухвалі апеляційного суду від 30.04.2024 року.

При цьому, переглядаючи вирок за скаргою прокурора, колегія суддів звертає увагу, що ставлячи питання про надання іншої оцінки доказам, сторона обвинувачення, ані в апеляційній скарзі, ані в судовому засіданні, в порядку ч.3 ст.404 КПК, не ставила питання про повторне дослідження всіх доказів, окрім повторного допиту свідка ОСОБА_16 .

Колегія суддів вважає, що висновки суду та оцінка доказів досліджених під час судового розгляду в суді першої інстанції, викладені в оскарженому вироку з достатньою повнотою, не містять протиріч та не викликають у колегії суддів сумнівів щодо правильності цих висновків, в тому числі і з огляду на те, що протилежне не було доведено стороною обвинувачення на стадії розгляду справи в місцевому суді та під час апеляційного розгляду.

За таких обставин, колегія суддів констатує, що апеляційний суд вичерпав всі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема перевірки доводів апеляційної скарги в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та дослідженим судом першої інстанції доказів, та з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК, у відповідності до яких на суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі». Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року,«Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року, «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положеннях зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Вказаний висновок апеляційного суду узгоджується з позицією викладеною в постанові Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 21.12.2022 року (справа №759/5737/17).

На думку апеляційного суду, встановлені судом першої інстанції в даному кримінальному проваджені фактичні обставини кримінального провадження та досліджені під час судового розгляду докази, зміст яких викладений в мотивувальній частині вироку та який фактично не заперечується стороною обвинувачення, не давали суду першої інстанції законних підстав зробити висновок про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Оскільки надані стороною обвинувачення докази є недостатніми для підтвердження обвинувачення, а всі сумніви щодо винності обвинуваченого, відповідно до ст. 62 Конституції України, слід тлумачити на його користь, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність прийнятого судом першої інстанції рішення про недоведеність вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України.

Вирок суду першої інстанції за своїм змістом відповідає вимогам ст.ст. 370, 374 КПК, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про існування підстав для скасування оскарженого вироку, є декларативними, безпідставними та необґрунтованими.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування виправдувального вироку суду першої інстанції відсутні, у зв`язку з чим апеляційна скарга сторони обвинувачення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 19.04.2016 року у кримінальному провадженні №0010075 від 20.12.2014 року відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яким він визнаний невинуватим та виправданим, у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4