УХВАЛА

Іменем України

29 березня 2024 року

м. Київ

справа № 945/203/21

провадження № 51 - 398 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000636 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Ольшанське Миколаївського району Миколаївської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 років. За цим вироком також ОСОБА_4 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 187 КК України та виправдано. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, ОСОБА_4 , 22 листопада 2020 року, в обідній час, перебуваючи разом із ОСОБА_5 , у дворі домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті тривалих виниклих неприязних відносин, вчинив словесну сварку з останнім, під час якої, наніс йому один удар, лезом невстановленого в ході досудового розслідування ножа, в область попереку з правої сторони, ззаду, в результаті чого, умисно спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_5 , які за ознакою небезпеки для життя відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що він, будучи раніше судимим за розбій, маючи не зняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, знову вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я потерпілої особи, поєднаного з проникненням до сховища за таких обставин.

Так, 21 листопада 2020 року, близько 12 год, ОСОБА_4 приїхав на невстановленому в ході досудового розслідування автомобілі до території гаражного кооперативу «Центральний», який розташований поблизу АДРЕСА_3 , а саме до гаражу № НОМЕР_1 , який перебуває у користуванні ОСОБА_6 . Вийшовши з автомобіля, ОСОБА_4 , маючи намір на заволодіння чужим майном, підійшов до потерпілого ОСОБА_6 , тобто зайшовши до зазначеного гаражного приміщення, погрожуючи застосуванням насильства та вбивством, виказав вимогу про надання ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 200 грн, але потерпілий ОСОБА_6 йому у цьому відмовив.

Продовжуючи свої незаконні дії, ОСОБА_4 взяв до рук штикову лопату та кинув її металевою частиною у бік голови потерпілого, однак останній увернувся від неї та побачив у руках ОСОБА_4 ніж, який з метою заволодіння грошовими коштами потерпілого, взяв до руки металевий предмет (лом) та ніж, почав наближатись до ОСОБА_6 . Водночас ОСОБА_4 продовжував висловлювати ОСОБА_6 погрози вбивством, що реально сприймалися потерпілим. З метою припинення незаконного посягання ОСОБА_4 на його життя та здоров`я, потерпілий ОСОБА_6 вибіг із гаражного приміщення, та закрив його з ОСОБА_4 всередині, до приїзду працівників поліції.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 17 жовтня 2023 року апеляційні скарги прокурора в частині виправдання ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 187 КК України, обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_7 в частині засудження ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 121 КК України, залишив без задоволення, а вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2022 року - без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування оскаржуваного судового рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, засуджений вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:

? ?його вина у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, - не доведена;

? місцевий суд не надав правову оцінку щодо можливості перекваліфікації вчинених ОСОБА_4 дій на ст. 124 КК України;

? у матеріалах справи містяться суперечливі показання свідків та потерпілого. Стверджує, що потерпілий ОСОБА_5 надавав завідомо неправдиві свідчення. Водночас місцевий суд не дотримався приписів ст. 22 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), відмовив у задоволенні клопотання про витребування із психіатричної лікарні відомості про діагноз потерпілого ОСОБА_5 , тим самим позбавив сторону захисту можливості спростувати версію обвинувачення, чим порушив його право на захист;

? місцевий суд не допитав у якості свідка ОСОБА_8 , про що просила сторона захисту, чим також порушив право обвинуваченого на захист;

? показання лікаря ОСОБА_9 , який допитаний судом в якості свідка, є не достовірними, а його висновок стосовно тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого не є об`єктивним та професійним;

? висновок судово-медичної експертизи щодо тяжкості тілесних ушкоджень, зроблений лише з висновків медичної картки хворого, є також недостовірним та не допустимим; постанова про призначення цієї судово-медичної експертизи та супровідний лист також є не допустимими доказами;

? ухвала суду про відмову у задоволенні його клопотання про відвід судді йому не вручалася, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості її оскаржити, що є порушенням права на захист;

? під час продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою судом допущено порушення вимог ст. 331 КПК України;

? суди не дослідили показання працівників швидкої допомоги з приводу наявності у потерпілого ОСОБА_5 тілесних ушкоджень та залишили поза увагою показання слідчого ОСОБА_10 , та протокол освідування ОСОБА_4 на предмет наявних у нього тілесних ушкоджень;

? призначаючи покарання суди не врахували відомості про стан здоров`я ОСОБА_4 та наявність на його утриманні трьох малолітніх дітей;

? рішення судів не містять об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом, відповідно до ст. 94 КПК України.

Також стверджує, що апеляційний суд:

? не дослідив показання свідка ОСОБА_11 , які зафіксовані на відеозаписі;

? у своєму рішенні не вірно зазначив показання свідків, інформацію з протоколів проведених слідчих експериментів зі свідком ОСОБА_11 та потерпілим ОСОБА_5 , а також безпідставно послався на те, що ОСОБА_4 перебуває на обліку у лікаря нарколога;

? не надіслав йому копію апеляційної скарги прокурора, чим також порушив право на захист;

? у порушення ст. 404 КПК України, відмовив у повторному дослідженні доказів.

Крім того, ухвала апеляційного суду не містить єдиного унікального номеру, який є обов`язковою складовою при виготовленні судового рішення, є невмотивованою та не відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання невинуватим ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України в касаційному порядку не оспорюються.

Доводи засудженого ОСОБА_4 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам апеляційних скарг сторони захисту, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Щодо доводів касаційної скарги засудженого про те, що не доведена його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, які стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 та ін.).

Колегія суддів уважає, що в цьому кримінальному провадженні винуватість ОСОБА_4 доведено поза розумним сумнівом з огляду на таке.

Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, апеляційний суд зазначив, що висновки суду першої інстанції про доведеністьвиниОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності.

Зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у встановленому законом порядку, були допитані обвинувачений ОСОБА_4 , потерпілий ОСОБА_5 , свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

Так, допитаний у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_4 , зокрема, пояснив, що 21 листопада 2020 року приблизно о 10-11 год він прийшов до ОСОБА_11 , де була компанія, яка вживала алкогольні напої. У ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відбулася неприємна розмова, в ході якої ОСОБА_5 кинувся на нього. Зазначив, що він сидів спиною до дверей, а тому ОСОБА_5 разом з ним вивалився. Надалі ОСОБА_5 сів на ОСОБА_4 та почав його душити. Через декілька хвилин ОСОБА_11 став відтягувати ОСОБА_5 та між ними почалася суперечка. У цей час ОСОБА_4 втік.

Потерпілий ОСОБА_5 у судовому засіданні надав показання, в яких підтвердив фактичні обставини справи та вказав, що ОСОБА_4 наніс йому ножове поранення у нирку. Після чого ОСОБА_4 намагався ще кидатися на ОСОБА_5 , однак той його прогнав. ОСОБА_5 відмовився від операції, був переведений у іншу лікарню, де перебував 9 днів.

Допитаний у суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 надав суду показання, зокрема, що наприкінці листопада 2020 року, точної дати не пам`ятає, до нього зайшов ОСОБА_5 , з яким вони сиділи на кухні. Через деякий час, до них самовільно, без запрошення, прийшов ОСОБА_4 , якому ОСОБА_5 запропонував вийти і поговорити. Разом вони вийшли. Крім ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та самого ОСОБА_11 на території домоволодіння більше нікого не було. Свідок чув, що після цього два рази щось грюкнуло. Він відкрив двері, вийшов на вулицю та побачив, що ОСОБА_4 стоїть на куті будинку, метрів 10 від свідка, та кричить ОСОБА_11 "я його не різав, для чого ти його сюди покликав?" після чого пішов. Надалі ОСОБА_11 обернувся та пішов на кухню, де побачив ОСОБА_5 , який стояв на колінах, ліктями обпершись на лавку, мав задрану сорочку та декілька порізів - один великий (прокол десь 2 см) на спині, по центру, вище попереку.

Допитаний у суді першої інстанції в якості свідка лікар хірург Миколаївської районної центральної лікарні ОСОБА_9 , щодо довідки, виданої ним, зокрема, пояснив: «у довідці вказано про проникаючу колото-різану рану (гострі кути, рівні краї), оскільки з вказаної рани йшло повітря, і це було очевидно для свідка; хворий ОСОБА_5 задихався, а тому слід було встановити дренаж по Бюлау, що і було лікарем зроблено, і легеня у хворого розправилася, після чого хворому стало легше та погроза його життю минула. Якби лікарем не було надано допомоги щодо пошкодження плевральної порожнини, то ОСОБА_5 міг би задихнутися, оскільки одна легеня не дихала. Пізніше, в сечі хворого було виявлено кров, що свідчило про пошкодження нирки, або сечовика, та лікування таких пошкоджень потребували оперативного втручання та загального наркозу. Поранення нирки - це серйозне поранення, і це поранення на наступний день побачили під час проведення УЗД; стан хворого був стабільний, однак ОСОБА_5 відмовлявся від операції, про що повідомив і ОСОБА_9 і завідувачу відділення, після чого був переведений до іншої лікарні. Щодо такого поранення, яке отримав ОСОБА_5 , то кров йде одразу після поранення. Щодо назви "Варварівська ЦРЛ", яка міститься у довідці, то мова йде про Комунальне некомерційне підприємство " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", і лікар ОСОБА_9 приїхав з Донецької області і йому важко запам`ятати повну і правильну назву лікарні, однак підтверджує, що мова йде саме про цей медичний заклад.»

Крім того, судами встановлено, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу слідчого експерименту від 23 листопада 2020 року за участю свідка ОСОБА_11 , відповідно до якого свідок, у присутності понятих, показав учасникам слідчого експерименту, що 22 листопада 2020 року, о 12:00 год, у нього вдома, на кухні, перебував ОСОБА_5 , у той час як до них приєднався ОСОБА_4 , і між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відбувається словесна сварка, в ході якої ОСОБА_4 та ОСОБА_5 опинилися на вулиці. Вийшовши на вулицю свідок бачив ОСОБА_5 , який лежав на правому боці головою наліво. ОСОБА_4 стояв на куті дома і кричав «Вітя заяву на мене писати не буде», після чого втік. На ОСОБА_5 була сорочка у крові, вище попереку. Після чого він відвів ОСОБА_5 додому. Надалі свідок ОСОБА_11 показав на території свого домоволодіння, де відбувалися вказані дії та яке було розташування осіб під час події; даними протоколу слідчого експерименту від 18 січня 2021 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_5 вказав на місцевості, де він перебував 22 листопада 2020 року, розташування його та ОСОБА_4 у момент нанесення тілесних ушкоджень та одразу після події; висновком експерта № 08 від 25 січня 2021 року, відповідно до якого у ОСОБА_5 наявні тяжкі тілесні ушкодження.

Щодо доводів касаційної скарги засудженого, що місцевий суд не надав правову оцінку щодо можливості перекваліфікації вчинених ОСОБА_4 дій на ст. 124 КК України

Так, закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із заподіянням шкоди здоров`ю та життю особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій, належним чином проаналізували докази, запропоновані сторонами, та перевіряючи доводи сторони захисту, дали оцінку поведінці як потерпілого ОСОБА_5 , так і засудженого.

Так, суди встановили, що відповідно до показань потерпілого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_11 , наданих суду першої інстанції, ОСОБА_4 прийшов до ОСОБА_11 у кухню. Надалі між ним та потерпілим ОСОБА_5 відбувся словесний конфлікт. Під час коли вони виходили на вулицю ОСОБА_4 наніс ОСОБА_5 ножове поранення. Також суди врахували і висновок експерта № 08 від 25 січня 2021 року, відповідно до якого при нанесенні тілесних пошкоджень потерпілий міг бути звернений задньою стороною тіла до нападника. Тож суди дійшли висновку, що показання потерпілого ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_11 у сукупності з дослідженими письмовими доказами та показаннями лікаря-хірурга, узгоджуються між собою та підтверджують факт спричинення ОСОБА_4 умисних тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_5 .

Разом з тим, суди зауважили, що наявні у обвинуваченого ОСОБА_4 тілесні ушкодження в ділянці лобу та на спинці носа, у виді саден неправильної форми, навіть за умови завдання таких ушкоджень потерпілим ОСОБА_5 , не є такими, що могли б заподіяти невідворотну істотну шкоду здоров`ю ОСОБА_4 в момент спричинення та потребували б з боку останнього озброєного захисту від їх заподіяння.

Отже, виходячи з характеру та локалізації тілесних ушкоджень, знаряддя вчинення злочину, способу заподіяння удару в спину, у наслідок чого потерпілому і було заподіяно тяжке тілесне ушкодження, апеляційний суд констатував, що дії обвинуваченого, який використовуючи цілеспрямовано ніж та завдаючи потерпілому удари у ділянку, де розташовані життєво важливі органи, за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, або перевищення її меж, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що дії ОСОБА_4 носять протиправний характер і правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України.

З огляду на викладене, суди обґрунтовано визнали неприйнятними доводи сторони захисту в частині того, що обвинувачений лише захищався від нападу потерпілого.

Доводи касаційної скарги засудженого з приводу того, що ?суд першої інстанції у своєму вироку не вірно зазначив показання свідків, інформацію з протоколів проведених слідчих експериментів зі свідком ОСОБА_11 та потерпілим ОСОБА_5 ; також не є слушними, оскільки кримінальний процесуальний закон не вимагає дослівного відтворення в судовому рішенні змісту показань учасників судового провадження, де має бути з достатньою повнотою передана їх сутнісна складова, що впливає на встановлення судом обставин, які є предметом судового розгляду і підлягають доказуванню за приписами ст. 91 КПК України.

Більш того, як встановлено судом апеляційної інстанції, показання свідків у порівнянні з даними судового засідання, зафіксованими на технічному носії інформації, викладені у вироку достатньо повно та послідовно, відповідають зафіксованим на технічному носії показанням свідків та істотних розбіжностей не мають.

Щодо доводів засудженого, що місцевий суд залишив поза увагою показання слідчого ОСОБА_10 , а також не звернув увагу на дачу потерпілим ОСОБА_5 завідомо неправдивих свідчень

Згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.

За змістом ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які було отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, місцевий суд взяв до уваги показання слідчого ОСОБА_10 , допитаного безпосередньо в судовому засіданні в якості свідка, лише з приводу тих документів, які ним складалися.

Зі свого боку, апеляційний суд слушно зауважив, що показання свідка ОСОБА_10 щодо факту бійки між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є показаннями з чужих слів, оскільки про повідомлені ним обставини йому стало відомо зі слів свідка ОСОБА_11 , який під час допиту в суді першої інстанції вказаних обставин не підтвердив. Отже, з урахуванням положень ч. 6 ст. 97 КПК України, показання свідка ОСОБА_10 у цій частині не можуть бути допустимим доказом.

Крім того, судами встановлено, що показання потерпілого ОСОБА_5 є конкретними, узгоджуються із показаннями свідка та із сукупністю інших доказів.

Водночас будь-яких підстав для визнання недопустимим доказом, зокрема, показаннь потерпілого ОСОБА_5 сторона захисту не наводить.

Щодо доводів засудженого з приводу того, що у потерпілого були наявні легкі тілесні ушкодження; суди не дослідили з цього приводу показання працівників швидкої допомоги; показання лікаря ОСОБА_9 , який допитаний судом в якості свідка, є не достовірними, а його висновок стосовно тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого не є об`єктивним та професійним; висновок судово-медичної експертизи щодо тяжкості тілесних ушкоджень, зроблений лише з висновків медичної картки хворого, також є недостовірним

Колегія суддів звертає увагу, що Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. У зв`язку з цим, відповідно до вимог ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції, зокрема, не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, судами враховано, що відповідно до висновку експерта № 08, у ОСОБА_5 виявлено тілесні пошкодження у вигляді сліпого проникаючого поранення правої поперекової та правої плевральної порожнини з пошкодженням правої нирки, заочервинною гематомою справа, пошкодженнями діафрагми справа, двостороннього пневмотораксу, колапсу правої легені, які могли утворитися від дії будь-якого колюче-ріжучого предмету, не виключено клинка ножа. Утворення даних тілесних пошкоджень в строк вказаний в постанові - 22 листопада 2020 року, не виключається. Ці тілесні пошкодження могли утворитися від однієї дії будь яким колюче-ріжучим предметом. По ступеню тяжкості зазначені тілесні пошкодження відносяться до категорії тяжких тілесних пошкоджень за ознакою небезпеки для життя. Локалізація тілесних пошкодження доступна для їх спричинення власною рукою, що в цьому випадку можна виключити. Утворення цих тілесних пошкоджень при падінні тіла з положення стоячи на площину виключається. Під час нанесення тілесних пошкоджень потерпілий міг бути звернений задньою стороною тіла до нападника.

Також судами встановлено, що вказаний висновок експерта є повним, із наданням чітких відповідей на постановлені запитання, об`єктивним та науково обґрунтованим та таким, що узгоджується за змістом з іншими доказами у кримінальному провадженні.

Водночас, спростовуючи доводи сторони захисту, суд апеляційної інстанції зауважив, що та обставина, що ОСОБА_5 після отриманих тілесних ушкоджень міг самостійно пересуватись, не доводить того, що останньому завдані менш тяжкі тілесні ушкодження ніж тяжкі.

Крім того, цей суд також зазначив, що допитаний судом першої інстанції лікар-хірург підтвердив той факт, що у разі ненадання ОСОБА_5 вчасної медичної допомоги, спричинені тілесні ушкодження могли призвести до тяжких наслідків, у тому числі до смерті потерпілого.

Однак будь-яких підстав для визнання недопустимим доказом вказаний висновок експерта засуджений у касаційній скарзі також не наводить.

Так, відповідно до положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 22 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Водночас варто зауважити, що, у випадку незгоди із висновком експерта, сторона захисту моє право ініціювати питання про проведення повторної експертизи.

Втім, у касаційній скарзі засуджений не наводить жодних очевидних та об`єктивних даних про те, що сторона захисту була позбавлена можливості звертатися до слідчого або суду із вказаними клопотаннями.

Не містить таких відомостей і зміст оскаржуваного ним судового рішення.

Крім того, Суд звертає увагу, що відмова суду у задоволенні клопотань засудженого, зокрема, про допит свідка ОСОБА_8 , не свідчить про порушення судом вимог кримінального процесуального закону.

Отже, на думку Верховного Суду, що під час судового розгляду цього кримінального провадження судами дотримано вимог ст. 22 КПК України.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги засудженого в цій частині не заслуговують на увагу.

Щодо доводів засудженого про те, що ухвала суду про відмову у задоволенні його клопотання про відвід судді сторонні захисту не вручалася, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості її оскаржити; під час продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою не дотримався вимог ст. 331 КПК України, що також є порушенням права на захист

Так, право особи на захист у кримінальному провадженні передбачено положеннями національного законодавства, зокрема ч. 3 ст. 63, п. 6 ч. 3 ст. 129 Конституції України та п. 13 ч. 1 ст. 7, ст. 20 КПК України. Стаття 63 Конституції України закріплює право на захист підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного. Забезпечення права на захист відповідно до ст. 7 КПК України є однією із засад кримінального провадження. Зміст забезпечення права на захист як загальної засади кримінального провадження розкривається у ч. 1 ст. 20 КПК України, зокрема, підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом. Також право на захист забезпечується й іншими нормами КПК України, зокрема статтями 49, 52, 54, 87, 338, 339, а також п. 4 ч. 2 ст. 412.

Водночас як убачається із поданої касаційної скарги та судових рішень, які містяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень, Миколаївський районний суд Миколаївської області ухвалою від 30 вересня 2021 року дійсно продовжив ОСОБА_4 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 14 грудня 2021 року включно.

Не погодившись із вказаною ухвалою місцевого суду, обвинувачений ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, яка була розглянута Миколаївським апеляційним судом та за результатами розгляду ухвалою від 06 грудня 2021 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 цей суд залишив без задоволення, а ухвалу Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30 вересня 2021 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 - без змін.

Варто зауважити, що розгляд вказаної апеляційної скарги відбувся за участю обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 .

Отже, обвинувачений ОСОБА_4 скористався своїм правом на оскарження вказаного рішення суду та був забезпечений захисником.

Крім того, як убачається із поданої касаційної скарги, обвинувачений ОСОБА_4 у зв`язку із цим заявляв відвід судді місцевого суду, у задоволенні якого йому відмовлено.

Водночас засуджений ОСОБА_4 посилається на те, що невручення йому невідкладно копії ухвали суду про відмову у задоволенні відводу судді є порушенням його права на захист.

Проте, Суд звертає увагу, що, враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що ухвала суду про відмову у задоволенні відводу судді, відповідно до положень ч. 2 ст. 392 КПК України, окремому оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, вказані посилання засудженого не можна вважати порушенням його права на захист.

Варто зауважити, що засуджений під час судового розгляду кримінального провадження по суті був також представлений професійним захисником.

З огляду на викладене, доводи засудженого в цій частині є безпідставними.

?Щодо доводів засудженого, що апеляційний суд, у порушення ст. 404 КПК України, відмовив у повторному дослідженні доказів

Так, згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

Водночас апеляційний суд зазначив, що судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 проведено з дотриманням норм КПК України, місцевий суд дослідив у повному об`ємі та без порушень і дав оцінку як окремо кожному доказу, так і усім зібраним у кримінальному провадженні доказам у їх сукупності та взаємозв`язку щодо їх допустимості, достатності та достовірності, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів.

З огляду на що апеляційний суд погодився з наданою оцінкою доказам та з висновками суду першої інстанції в цілому, а тому підстав для повторного безпосереднього дослідження доказів у цього суду не було.

Відмова ж у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Отже, відсутність належного обґрунтування клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України.

Тож, доводи засудженого і в цій частині є необґрунтованими.

Щодо посилання засудженого з приводу того, що ухвала апеляційного суду не містить єдиного унікального номеру також не є слушними, оскільки це не вплинуло на порушення фундаментальних права засудженого, тому вказане само по собі не є істотним порушенням вимог кримінального закону, що давало б підстави для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи захисника про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Як вбачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується негативно, із 23 листопада 2020 року перебуває на обліку у лікаря нарколога, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, не працює. Крім того, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, судами не встановлено.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд погодився з висновками суду першої інстанції, що призначене покарання у вказаному розмірі з його реальним відбуванням, є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів і відповідає вимогам ст.65 КК України, а саме: ступеню тяжкості вчиненого злочину, ролі обвинуваченого у його вчиненні, суспільній небезпечності кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та принципам законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації.

У зв`язку з чим колегія суддів апеляційного суду прийшла до обґрунтованого висновку, що призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у межах, встановлених санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомостей про особу обвинуваченого, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Решта доводів касаційної скарги засудженого висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності зміни чи скасування судового рішення на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги засудженого, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року стосовно нього відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3