Справа №589/4150/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/488/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25.05.2023, відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, військовозобов`язаного, не працюючого, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 в якій він просив вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25.05.2023 змінити та призначити ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання (в редакції яка діяла на 14.08.2019) у вигляді штрафу розміром 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн.

Також захисник просив відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_10 , про стягнення моральної шкоди в розмірі 400 000 грн. і в стягненні з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 5 000 грн на правову допомогу.

Арешт накладений на автомобіль ВАЗ 21033 СПГ державний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_11 захисник також просив скасувати.

Даним вироком ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання в виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 визначено рахувати з дня звернення вироку до виконання.

Запобіжний захід до ОСОБА_10 до набрання вироком суду законної сили визначено не застосовувати.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави 3454,22 грн процесуальних витрат.

Закрито провадження за позовом прокурора до ОСОБА_10 про відшкодування витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілої.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 відшкодування матеріальної шкоди в сумі 6 737,50 грн та відшкодування моральної шкоди в сумі 250 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн.

Оптичний диск DVD-R з відеозаписом з камер відеоспостереження, встановлених біля магазину "Прем`єра" ( АДРЕСА_2 ) вирішено зберігати в матеріалах кримінального провадження.

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначав, що фактичних оставин справи, доведеності вини та правильності правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України він не оскаржує, однак вирок суду вважав незаконним в частині призначеного обвинуваченому покарання та в частині вирішення судом питання щодо позовних вимог потерпілої до обвинуваченого.

Так, захисник зазначав, що вступна частина вироку суду не містить закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Крім того, захисник вважав, що покарання, яке призначене ОСОБА_10 за вироком не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, його особі, обставинам справи та обставинам, які пом`якшують покарання.

Зокрема захисник звертав увагу на те, що як пом`якшуючу покарання обставину суду першої інстанції визнав лише визнання вини обвинуваченим. Однак, на думку захисника до таких обставин слід віднести і щире каяття обвинуваченого, і активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого збитку.

Захисник зауважував, що в судовому засіданні було встановлено, що в період з 14 до 18 серпня 2019 року ОСОБА_10 було оплачено лікування ОСОБА_7 (а.с. 93-95). В подальшому відшкодовувати їй шкоду та надати вибачення ОСОБА_10 не мав можливості бо потерпіла постійно уникала спілкування. Обставину часткового відшкодування завданого збитку потерпілій було вказано в обвинувальному акті, як пом`якшуючу обставину.

Крім того, ОСОБА_10 постійно проживає в гуртожитку, викликів в судові засіданні не отримував з причини відсутності організованої системи отримання та вручення поштової кореспонденції в гуртожитку.

З приводу цієї обставини ОСОБА_10 надав вичерпані пояснення в судовому засіданні відносно неявки в судове засідання та оголошення його в розшук.

За таких обставин, на переконання захисника, віднесення судом оголошеного судом розшуку ОСОБА_10 до обставин, які підтверджують втрату інтересу до кримінального провадження є безпідставним.

Протягом усього провадження по справі, як на стадії досудового розслідування так і судового розгляду ОСОБА_10 давав повні всебічні та вичерпані покази, що до обставин справи чим сприяв розкриттю злочину і що суд залишив поза увагою.

Також захисник звертав увагу, що ОСОБА_10 повністю відшкодував позовні вимоги прокурора (позовна заява а.с. 10-12) про відшкодування витрат на лікування потерпілої ОСОБА_7 на стаціонарному лікуванні в умовах Шосткинської ЦПЛ.

Ця обставина підтверджується банківською квитанцією (а.с. 205) та рішенням суду про закриття провадження за позовом прокурора, яке міститься в резулятивній частині вироку.

Крім того, суд призначив покарання значно суворіше ніж покарання, яке просив державний обвинувач. В дебатах прокурор просив призначити ОСОБА_10 покарання у вигляді штрафу.

Також поза увагою суду залишились обставини, які характеризують особу ОСОБА_10 , а саме: ніяких правопорушень ОСОБА_10 ніколи, в тому числі протягом тривалого часу провадження по справі не скоював, від слідства та суду не ухилявся, він має постійну роботу де систематично отримує заробітну плату.

Обгрунтуваня призначення ОСОБА_10 найбільш суворого покарання, яке передбачене ч.1 ст. 286 КК України у вироку відсутнє.

Щодо призначення ОСОБА_10 додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами, то тут захисник наголошував, що в ОСОБА_10 такого права і немає.

Щодо стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої 250 000 грн моральної шкоди, то тут захисник зауважував, що факт переведення її на ниже оплачувану роботу ізза травм отриманих від ДТП і що ці травми перешкоди їй у виконанні батьківських обов`язків не підтверджено, а ІІІ група інвалідності потерпілій надана з причин загального захворювання. Тому, суму в 250 000 грн захисник вважав занадто великою і такою, що не відповідає моральним стражданням потерпілої.

Щодо стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн, то тут захисник звертав увагу, що позовна заява потерпілої ОСОБА_7 (а.с. 30) не містить таких вимог, ця сума входить до загальних матеріальних витрат.

Щодо скасування арешту накладеного на автомобіль, то захисник просив врахувати, що цей арешт накладався з метою забезпечення речового доказу та проведення експертизи. Автомобілем ОСОБА_10 керував за довіреністю (а.с. 84). Згідно реєстраційних документів цей автомобіль належить на праві власності сторонній особі ОСОБА_11 , а тому автомобіль ВАЗ 21033 СПГ державний номер НОМЕР_1 не може бути забезпеченням позовних вимог ОСОБА_7 .

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_10 14.08.2019 близько 11 год. 20 хв., не маючи (на час вчинення злочину) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керував автомобілем «ВАЗ 21033 СПГ» рєстраційний номер НОМЕР_1 , з несправною гальмівною системою, та рухався по проїзній частині вул. Воронізька у м. Шостка Сумської області в напрямку вул. Кожедуба.

Рухаючись по вказаній проїзній частині та перебуваючи в районі будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_10 в порушення правил безпеки дорожнього руху, передбачені п. п. 14.6 «в», 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху, зневажив безпекою дорожнього руху, проявив неуважність та при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, перед яким у попутному для нього напрямку зупинилось два автомобіля, водії яких надавали дорогу пішоходу, для їх об`їзду виїхав на зустрічну смугу, де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала проїзну частину в зоні дії дорожнього знаку 5.35.1 «Пішохідний перехід» та в даній дорожній ситуації діяла у відповідності до вимог Правил дорожнього руху.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 згідно висновку судово-медичної експертизи № 144 від 20.09.2019 отримала тілесні ушкодження у вигляді поєднаної краніо-таракальної травми: закрита черепно-мозкова травма з контузією головного мозку легкого ступеню, забійною раною голови; закритою травмою грудної клітини з переломом 5-го ребра зліва, переломом тіла грудини; забою нирок, мікрогематурією; забою правого колінного суглобу, які кваліфікуються як середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Розгляд даного провадження було проведено без участі обвинуваченого ОСОБА_10 , виходячи з таких обставин.

Так, апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 , яка подана в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 і не погіршує його становища, перебуває на розгляді в апеляційному суді з липня 2023 року, обвинувачений вирок на оскаржував. При цьому, суд першої інстанції призначив покарання у виді обмеження волі обвинуваченому, однак жодного запобіжного заходу з метою забезпечення процесуальної поведінки застосовано не було.

В судове засідання апеляційного суду, яке було призначено на 11 січня 2024 року обвинувачений не з?явився, судова повістка направлена за його адресою, повернулася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

В судове засідання призначене на 30 травня 2024 року обвинувачений повторно не з?явився і судова повістка направлена за його адресою також була повернута.

Ухвалюючи рішення про розгляд справи без участі обвинуваченого колегія суддів також враховує і поведінку обвинуваченого під час судового розгляду в суді першої інстанції, який тривав з жовтня 2019 року по 25 травня 2023 року. Як свідчать матеріали кримінального провадження обвинувачений неодноразово не зявлявся в судові засідання у звязку з чим був оголошений в розшук і судове провадження зупинялося.

Також слушними є твердження представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 , яка звертала увагу і на необхідності дотримання прав потерпілої щодо розумного строку розгляду, оскільки, у зв?язку з постійними неявками в судові засідання обвинуваченого, дана справа тривалий час не вирішена, вирок суду не вступив в законну силу.

Тому, враховуючи наведені обставини, зважаючи на ст. 28 КПК України, а також те, що вирок суду першої інстанції оскаржений лише одним учасником справи захисником обвинуваченого, який просив для останнього менш суворе покарання та просив відмовити потерпілій в задоволенні цивільного позову, тобто про погіршення становища обвинуваченого в даному випадку не йдеться, колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд справи без участі обвинуваченого, однак за участі його захисника який і подав апеляційну скаргу, що узгоджується з ч. 4 ст. 405 КПК України.

Тому, заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_9 , який апеляційну скаргу підтримав, просив вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання в сторону його пом`якшення та в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди і витрат на правову допомогу, просив відмовити у їх стягненні, думки прокурора ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 , які проти задоволення апеляційної скарги захисника заперечили, просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла такого висновку.

Як слідує з матеріалів справи вирок суду першої інстанції оскаржений одним учасником справи захисником обвинуваченого ОСОБА_10 адвокатом ОСОБА_9 , який фактичних оставин справи, доведеності вини обвинуваченого та правильності правової кваліфікації дій ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України, не оскаржував.

Враховучи викладене і керуючись ч. 1 ст. 404 КПК України колегія суддів вважає за необхідне переглянути вирок суду першої інстанції в межах заявлених апелянтом вимог, зокрема в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання та в частині стягнення з нього на користь потерпілої моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

Так, за правилами кримінального закону покарання, призначене особі за скоєний злочин, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому вигляді й розмірі, яке з урахування ступеня тяжкості скоєного злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження скоєння нових злочинів.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, та й іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка скоїла злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення зобов`язують суд при призначені покарання врахувати не лише ступінь тяжкості скоєного злочину та обставини, що обтяжують покарання, а й особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання і врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України.

Так, судом враховано пом`якшуючу покарання обвинуваченого обставину визнання вини, відсутність обставин, що обтяжують покарання, особу обвинуваченого, який судимості не має, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, не працює (доказів протилежного суду не надано), утриманців не має, на обліку в центрі зайнятості не перебуває, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, з яким за встановлених обставин погоджується і колегія суддів, що ОСОБА_10 слід призначити основне покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції станом на дату вчинення злочину) у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Крім того, як слідує з матеріалів спраив, судом першої інстанції також встановлено, що вже після дорожньо - транспортної події обвинувачений отримав право керування транспортними засобами (а.с. 83, 91), тобто, має таке право на час ухвалення вироку. Враховуючи, що на момент ДТП обвинувачений проходив навчання в автошколі та порушив вимоги, зокрема, ст. 15 Закону України "Про дорожній рух", суд дійшов також обґрунтованого висновку, що ОСОБА_10 має бути позбавлений прав керування транспортними засобами, які отримав у вересні 2019 року (через місяць після ДТП).

В апеляційній скарзі сторона захисту просила вирок суду першої інстанції змінити саме в частині призначення обвинуваченому основного виду покарання, замінивши обмеження волі на штраф. В обґрунтування цьому захисник зазначав, що суд безпідставно не врахував пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого збитку. Зауважував, що обвинувачений оплачував лікування потерпілого, він повністю відшкодував позовні вимоги прокурора, а в судові засідання не з`являвся через не отримання судових повісток. Також захисник просив врахувати, що суд призначив ОСОБА_10 покарання значно суворіше ніж те покарання, яке просив державний обвинувач. ОСОБА_10 раніше правопорушень не вчиняв, від слідва і суду не ухилявся і має роботу.

Проаналізувавши такі доводи захисника в сукупності з матерілами справи колегія суддів зазначає наступне.

Так, не врахування як пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття, суд своє рішення мотивував і колегія суддів з ним погоджується, оскільки як слідує з матеріалів справи за фактичних обставин кримінального правопорушення каяттю обвинуваченого мала бути притамання дієвість - недостатньо лише формального, в декількох словах, висловленого в судовому засіданні жалю з приводу своєї протиправної поведінки.

Також, суд першої інстанції обгрунтовано зауважив і на тому, що враховуючи травалість судового провадження обвинувачений мав реальну можливість вчинити конкретні дії щодо компенсації витрат потерпілій, відшкодувати, хоча б частково, моральну шкоду. Натомість, обвинувачений в суді першої інстанції зазначив, що позову в частині відшкодування моральної шкоди не визнає, а в апеляційній скарзі захисник просив відмовити потерпілій в задоволенні позовних вимог про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди в розмірі 400 000 грн. і в стягненні з нього на користь потерпілої 5 000 грн на правову допомогу.

Крім цього судом встановлено і те, що обвинувачений з потерпілою не спілкувався та фактично втратив інтерес до кримінального провадження (в якому, по суті, вирішуються питання які прямо впливають на його подальше життя), ухвалою суду був оголошений у розшук.

Колегія суддів відноситься критично до доводів захисника про те, що через не отримання обвинуваченим повісток, він і не приходив до суду, оскільки про існування кримінального провадження відносно нього обвинувачений був обізнаний і безумовно мав проявляти інтерес до його розгляду.

Щодо відшкодування обвинуваченим шкоди за позовом прокурора, то дійсно вироком суду, провадження в цій частині закрито, що слідує з його резолютивної частини, однак цю обставину, колегія суддів вважає не достатньою для задоволення вимог скарги захисника, як і відсутність в обвинуваченого судимостей та факт існування в нього місця роботи, де відповідно до наданої захисником копії довідки ОСОБА_10 працював вього три місяці (а.с. 33 т.2).

Щодо позиції прокурора, про міру і вид покарання, то тут колегія суддів зауважує на тому, що покарання призначається особі обвинуваченому безпосередньо судом з урахуванням всіх обставин справи і за своїм внутрішнім переконанням та з наведенням тому відповідних мотивів, що судом першої інстанції виконано.

Враховуючи викладене підстав для задоволення апеляційної скарги захисника, в частині пом`якшення ОСОБА_10 основного виду покарання, колегія суддів не вбачає.

Щодо призначення ОСОБА_10 додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами, то тут захисник наголошував, що в ОСОБА_10 такого права і немає, однак як йшлося вище, і про що наголосив суд першої інстанції, на час ухвалення обвинувального вироку відносно ОСОБА_10 таке право він вже мав, а тому і підстави для його позбавлення у суду були.

Щодо інших вимог скарги захисника відмови в повному обсязі в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_10 , про стягнення моральної шкоди в розмірі 400 000 грн. і в стягненні з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 5 000 грн на правову допомогу, то їх колегія суддів також вважає безпідставними з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи слідує, що в даному кримінальному провадженні було пред`явлено цивільні позови. Судом встановлено, що обвинувачений в добровільному порядку сплатив 5902,78 грн в рахунок відшкодування витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілої ОСОБА_7 (а.с. 205). Отже, в цій частини провадження суд першої інстанції обгрунтовано закрив за відсутністю предмету спору.

Також з матеріалів спраив вбачається, що потерпілою також було заявлено вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Судом встановлено, що цивільний позивач вказувала, що заподіяна їй майнова шкода полягає у витратах на лікування (придбання ліків та матеріалів медичного призначення) в загальній сумі 6737,50 грн. На підтвердження здійснення цих витрат потерпілою до цивільного позову долучено фіскальні та товарні чеки. Здійснення цих витрат та їх необхідність стороною відповідача жодним чином не спростовано.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування, відповідно до ч. 6 цієї ж статті, не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин суд першої інстанції обгрунтовано розцінив надані докази на підтвердження здійснених витрат як належні та допустимі. А тому, вимога про відшкодування майнової шкоди також правильно задоволена судом в повному обсязі.

Щодо моральної шкоди, то тут суд правильно зауважив на тому, що відповідно п.2 ч.2 ст.23 ЦК України така шкода полягає у фізичному болю та душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправними діями щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи моральну шкоду потерпіла оцінила в 400 000 грн.

Враховуючи, наслідки дій обвинуваченого, ту обставину, що вчинений ним злочин, значно вплинув на ритм життя потерпілої, перехід на нижчеоплачувану посаду, те, що вчинений злочин значно перешкодив їй реалізовувати батьківські права по відношенню до її малолітньої (довгоочікуваної) дитини, а також норми ч. 2 ст. 23 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що потерпілій була спричинена суттєва моральна шкода та правильно визначив її розмір в сумі 250 000 грн, що відповідатиме засадам розумності, добросовісності та справедливості.

В апеляційній скарзі сторона захисту стверджувала, що факт переведення потерпілої на ниже оплачувану роботу ізза травм отриманих від ДТП і що ці травми перешкоди їй у виконанні батьківських обов`язків не підтверджено, а ІІІ група інвалідності потерпілій надана з причин загального захворювання до чого колегія суддів відноситься критично, оскільки вказані обставини підтверджувались потерілою з наданням до позову копії документів і розрахунків, що виступали предметом дослідження суду першої інстанції.

Такж, ч.1 ст. 124 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

З матеріалів справи вбачається, що потерпілою заявлено до відшкодування витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн. На підтвердження цих витрат суду надавались документи, що підтверджують повноваження представника (адвоката ОСОБА_12 ) та розрахунок з якого судом встановлено, що кліент (потерпіла ОСОБА_7 ) сплатила на користь адвоката ОСОБА_12 5000 грн. за надання консультацій та правову допомогу у кримінальному провадженні № 0001191 (номер на стадії досудового розслідування), підготовку позовної заяви та участь у судових засіданнях.

Тому, враховуючи, що умови, передбачені ст. 124 КПК України дотримано, суд першої інстанції обгтрунтовано стягнув з обвинуваченого на користь потерпілої і витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн.

В апеляційній скарзі захисник звертав увагу, що позовна заява потерпілої ОСОБА_7 (а.с. 30) не містить таких вимог, ця сума входить до загальних матеріальних витрат.

Вивчивши зміст позовної заяви, колегія суддів вбачає, що дійсно прохальна частина позову зводиться до стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 11 737,50 грн відшкодування матеріальної шкоди.

Однак, за межі вказаних вимог вимог суд першої інстанції не вийшов і вироком стягнув з обвинуваченого 6 737,50 грн матеріальної шкоди і 5000 грн витрат на правову допому, що в своїй сукупності = 11 737,50 грн. При цьому, з мотивів позовної заяви чітко слідує, які саме суми і за що потерпіла просить стягнути з обвинуваченого на її користь.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, колегією суддів не встановлено, а твердження захисника про те, що вступна частина вироку суду не містить закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, апеляційний суд, в розумінні ст. 412 КПК України не може визнати істотним.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне в задоволенні апеляційних вимог захисника відмовити, а вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25.05.2023, слід залишити без зміни.

Щодо скасування арешту накладеного на автомобіль, про що вів мову захисник в апеляційній скарзі, то з вказаного питання сторона захисту не позбавлена можливості звернутись до суду першої інстанції в порядку виконання вироку.

Також колегія суддів не входить в обговорення застосування ст.49 КК України, оскільки від учасників судового розгляду відповідних клопотань не надходило, а згідно матеріалів кримінального провадження, обвинувачений перебував в розшуку.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25.05.2023, відносно ОСОБА_10 залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4