Провадження №1-кп/523/511/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2024р. Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

в присутності обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000426 від 21.06.2021р. щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Градениці Біляївського району Одеської області, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину 2016 року народження, не працюючого, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , мешкає: АДРЕСА_2 (оренда), раніше не судимого,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно обвинувального акту, 21.06.2021р., приблизно о 01год. 00хв., ОСОБА_9 , перебуваючи біля ринку «Нефтянників», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , на ґрунті особистих неприязних відносин, які раптово виникли в ході словесного конфлікту з раніше незнайомим йому ОСОБА_10 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх злочинних дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень, з метою завдання шкоди здоров`ю, використовуючи заздалегідь розбиту скляну пляшку, яку тримав у правій руці, умисно наніс ОСОБА_10 один удар склом розбитої скляної пляшки в область правої руки, у результаті чого, заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: не наскрізного поранення плечової артерії, тобто такого, яке не можна віднести до загрозливих для життя у момент спричинення. Таким чином, дане ушкодження (враховуючи факт ушкодження біцепсу плеча), тягне за собою розлад здоров`я тривалістю більш ніж 3 тижні (більш ніж 21 день), та за даним критерієм, згідно із п.п.2.2.3 та 4.6. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Органами досудового розслідування Хміль обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КК України, а саме: умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

На адресу суду потерпілий ОСОБА_10 надав суду письмову заяву, в якій зазначив, що на теперішній час повністю примирився із обвинуваченим Хмілем та не має жодних претензій до нього, у зв`язку з чим відмовляється від обвинувачення. Просить закрити кримінальне провадження за № №0000426 від 21.06.2021р. відносно обвинуваченого ОСОБА_11 , оскільки він відмовляється від підтримання обвинувачення за ч.1 ст.122 КК України.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні не заперечував проти задоволення заяви потерпілого про закриття кримінального провадження.

Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник адвокат ОСОБА_8 також не заперечували проти задоволення заяви потерпілого про закриття кримінального провадження.

Вивчивши обвинувальний акт та додані до нього документи, заслухавши думку учасників судового розгляду, вважаю, що кримінальне провадження за №0000426 від 21.06.2021р. відносно обвинуваченого Хміля підлягає закриттю з наступних підстав.

В постанові Верховного суду від 21.08.2019 року № 149/3394/18 було зроблено наступний правовий висновок, що вирішуючи питання про правомірність закриття судом першої інстанції кримінального провадження, розпочатого за процедурою приватного обвинувачення, при тому, що на момент подачі до суду заяви потерпілого про відмову від обвинувачення таке кримінальне правопорушення було виключено з обсягу поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, слід виходити із загальних положень КПК України з урахуванням завдань кримінального провадження, засад верховенства права та диспозитивності, а також дотримуючись балансу публічних та приватних інтересів і загальної справедливості судового провадження.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №288/1158/16 вказано на те, що «критерієм розмежування кримінальних проваджень у формі приватного та публічного обвинувачення є зумовлене характером і наслідками протиправного діяння співвідношення публічного і приватного інтересу як об`єктів кримінально-правового захисту. Від такого співвідношення залежать передбачені законом способи вирішення конфлікту між винним і потерпілим, у тому числі можливість його розв`язання без застосування заходів кримінальної репресії.

Попри суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь-яких інших злочинів, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи не притягнення особи до кримінальної відповідальності. Головна ідея запровадження цієї особливої кримінальної процедури у правову систему України полягає в тому, що законодавець надає пріоритет свободі особистості у царині, яка віддана на розсуд індивіда і не може бути об`єктом втручання держави.

Злочини, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, здебільшого, не є тяжкими і зумовлені локальними конфліктами, їх небезпека для держави й суспільства не є значною, а порушені права потерпілих можуть бути ефективно захищені як за допомогою кримінально-правових механізмів, так і в альтернативний спосіб. Завдана цим особам шкода зазвичай не має непоправного характеру, і становище, яке вони мали до вчинення посягання, може бути поновлено, в тому числі, шляхом порозуміння, примирення, компенсації й іншим чином без застосування встановлених державою заходів примусу.

У цих випадках, які є винятками із засади публічності, законодавець надає потерпілому можливість вибору одного з альтернативних варіантів поведінки у відповідь на вчинення щодо нього кримінального правопорушення: ініціювати перед компетентними органами притягнення винного до кримінальної відповідальності; врегулювати кримінально-правовий спір на основі взаємного порозуміння; не вдаватися до жодних дій.

Обираючи спосіб реагування на злочин, потерпілий, користуючись свободою розсуду, самостійно вирішує питання про те, наскільки це протиправне діяння зачіпає його інтереси, наскільки ефективним для їх захисту буде звернення до процедури кримінального судочинства, а в разі початку такої процедури - чи доцільно її продовжувати. Заява потерпілого свідчить про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.

Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).

Зазначений законодавчий підхід покликаний сприяти врегулюванню виниклого у зв`язку зі злочином конфлікту між підозрюваним (обвинуваченим) та потерпілим і є проявом диспозитивності як загальної засади кримінального провадження. Зміст цієї засади розкривається у статті 26 КПК України і полягає у свободі сторін використовувати свої права у межах та у спосіб, що передбачені цим Кодексом».

Системний аналіз приписів ч.4 ст.26, п.7 ч.1 ст.284 та ст.477 КПК України з урахуванням наведених положень у постанові Великої Палати Верховного Суду свідчить, що волевиявлення потерпілого у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є вирішальним у питаннях щодо початку та припинення (закриття) такого провадження. Виникнення у потерпілого права відмови від обвинувачення у такому провадженні нерозривно пов`язане із моментом реалізації початку досудового розслідування, і кримінальним процесуальним законом не передбачено можливості обмеження названого права потерпілого в цьому провадженні. Колегія суддів ВС наголошує на недопустимості розриву реалізації положень засади диспозитивності, закріплених у ч.4 ст.26 КПК.

Отже, позбавлення потерпілого під час судового провадження наявного в нього з початку кримінального провадження у формі приватного обвинувачення права на відмову від обвинувачення, шляхом звуження поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення (виключення п.3 ч.1 ст.477 КПК України), не відповідатиме принципу правової визначеності як складової вимоги верховенства права.

Так, законодавчі зміни в частині проваджень у формі приватного обвинувачення та, відповідно, обмеження права потерпілого на відмову від обвинувачення має базуватися на наданні можливості останньому передбачати наслідки своєї поведінки. Тобто, потерпілий, який ініціював провадження у справі приватного обвинувачення та вже набув права на відмову від обвинувачення, повинен мати чітке розуміння наслідку змін законодавчого регулювання щодо своїх прав, а саме чи вправі буде він відмовитися від обвинувачення з метою закриття такого провадження.

Крім того, суд зважає й на ту обставину, що згідно з обвинувальним актом, інкримінованим діянням завдано шкоди виключно потерпілому.

Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Законом України № 2227-VIII від 06.12.2017 року «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», який набрав чинності 11.01.2019 року, виключено пункт 3 частини першої статті 477 КПК України.

Натомість, пункт 3 частини 1 статті 477 КПК України (чинний на момент вчинення кримінального правопорушення) передбачав, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінального правопорушення, передбаченого, зокрема ч.1 ст.122 КК України, якщо воно вчинене чоловіком (дружиною) потерпілого, іншим близьким родичем чи членом сім`ї потерпілого, або якщо вони вчинені особою, яка щодо потерпілого була найманим працівником і завдала шкоду виключно власності потерпілого.

Тобто на момент скоєння ОСОБА_9 кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КК України, воно згідно п.3 ч.1 ст.477 КПК України відносилося до кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку підлягаю застосуванню норми кримінального процесуального закону, а саме положення пункт 3 частини 1 статті 477 КПК України (чинного на момент вчинення кримінального правопорушення).

Відповідно до п.7 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається у разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Суд вважає за можливе відповідно до вимог п.7 ч.1 ст.284 КПК України закрити провадження стосовно кримінального правопорушення відносно ОСОБА_9 за ч.1 ст.122 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.477 КПК України (чинного на момент вчинення кримінального правопорушення) у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 284, 372, 395, 477 КПК України,-

У Х В А Л И В:

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № №0000426 від 21.06.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_9 фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України закрити, у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_10 від обвинувачення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Одеського апеляційного суду через Суворовський районний суд м. Одеси протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1