КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №355/959/24 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/4586/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Баришівського районного суду Київської області від 04 червня 2024 року,

за участю:

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Баришівського районного суду Київської області від 04 червня 2024 рокузадоволено клопотання старшого прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурора Згурівського відділу Броварської окружної прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000009, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 травня 2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.358 КК України.

Накладено арешт на документ, який був вилучений 25 травня 2024 року під час проведення огляду за місцем події за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: особисту медичну картку з додатками на ім`я ОСОБА_6 , серії НОМЕР_1 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Баришівського районного суду Київської області від 04 червня 2024 рокупро накладення арешту на документи, вилучені 25.05.2024 під час огляду місця події у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: особисту медичну картку з додатками на ім`я ОСОБА_6 , серії НОМЕР_1 .

На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що документи, на які накладено арешт, не мають ознак речового доказу, при цьому, вилучений слідчим документ, а саме медична карта огляду осіб для визначення спроможності займатися відповідним видом діяльності за станом здоров`я на ім`я ОСОБА_6 , взагалі не має жодної ознаки підробки, оскільки протилежного не вказано у жодному з поданих прокурором документів. Мова йде лише за відсутність фотокартки у особистій медичній книжці, наявність якої не є обов`язковою.

Також апелянт стверджує, що постанова про визнання та приєднання до матеріалів досудового розслідування речових доказів від 27.05.2024 року, не містить у собі достатньої інформації про ознаки речових доказів у документах, арешт на які просив накласти прокурор, а також не містить інших обов`язкових атрибутів.

Зазначає, що клопотання прокурора не містить конкретизації виду арешту, який просить застосувати прокурор, оскільки, посилаючись у мотивувальній частині клопотання на ст. 170 КПК України, прокурором не зазначено виду арешту, який вона просить застосувати суд.

Скаржник вважає, що процедура вилучення документів у ОСОБА_6 недотримана, оскільки документи, відносно яких прокурором подано клопотання про накладення на них арешту, а саме: медична книжка з додатком серії НОМЕР_1 , видана на ім`я ОСОБА_6 , мають всі ознаки документів, що містять у собі лікарську таємницю, оскільки виключно медичними працівниками до них внесено результати проведених досліджень, обстежень та огляду ОСОБА_6 , тобто інформацію, що стосується стану її здоров`я, тому ці документи можуть бути вилучені лише на підставі ухвали слідчого судді.

Також зауважує, що огляд та вилучення документів відбулося у зв`язку з проникненням слідчого до іншого приміщення (володіння особи), що за правилами КПК України передбачає обов`язковість дозволу на це слідчого судді, якого ним не отримано.

Тобто, огляд проведено у приміщенні, що відповідно до ч. 1 ст. 233 КПК України відноситься до іншого володіння особи.

Відповідно до норм ст. 30 Конституції України, ст.ст. 13, 233 КПК України, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених КПК України.

Системний аналіз норм ст.ст. 223, 234, 237 КПК України свідчить про те, що невідкладного випадку, пов`язаного із діями, передбаченими ч.3 ст. 233 КПК України, при огляді приміщення по АДРЕСА_1 , слідчий не мав.

Ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення огляду приміщення магазину «Пекар», постановлення якої передувало огляду, до матеріалів справи не долучено і так само не долучено такої ухвали, постановленої за результатами розгляду клопотання про здійснення невідкладного огляду вказаного приміщення.

За вказаних обставин, на думку апелянта, огляд проведено незаконно, що породжує наслідки незаконності вилучення під час його проведення документів і унеможливлює накладення на них арешту.

Крім цього, скаржник зазначає, що вилучені документи є окремими один від одного та додатками один одному, як це зазначено у клопотанні прокурора, не являються.

На думку апелянта, це має важливе значення, оскільки у клопотанні прокурора про медичну карту огляду осіб для визначення спроможності займатися відповідним видом діяльності за станом здоров`я, видану на ім`я ОСОБА_6 , взагалі нічого не вказано, а копія такого документу лише долучена як додаток до клопотання. Проте, незважаючи на це, оскаржуваним рішенням накладено арешт саме на документ та додаток до нього.

Скаржник посилається також на те, що клопотання прокурора про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000009 та додані до нього копії документів, жодним чином не доводять наявність ризиків вчинення будь-ким дій, зазначених у ч. 1 ст. 170 КПК України за умови відсутності факту накладення арешту на вилучені документи.

За відсутності цього, зазначені ризики стороною обвинувачення не доведено, а відтак підстав для задоволення клопотання не існує.

В судове засідання прокурор не з`явився, про дату, час та місце судового засідання його повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній доводів та просив її задовольнити в повному обсязі, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, сектором дізнання ВП №1 Броварського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000009 від 26.05.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 25.05.2024 року до ВПД №1 Броварського РУП надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що у магазині «Пекар» за адресою: АДРЕСА_1 у ОСОБА_6 було виявлено медичну книжку з ознаками підробки.

25.05.2024 року під час проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_1 , було вилучено особисту медичну картку з додатком на ім`я ОСОБА_6 , серія НОМЕР_1 .

Встановлено, що вилучену особисту медичну картку з додатком на ім`я ОСОБА_6 серії НОМЕР_1 постановою органу дізнання від 27.05.2024 року визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000009 від 26.05.2024 року.

29.05.2024 року до Баришівського районного суду Київської області надійшло клопотання старшого прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурора Згурівського відділу Броварської окружної прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту на документ, який був вилучений 25.05.2024 року під час проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: Особисту медичну книжку з додатком, на ім`я ОСОБА_6 , серії НОМЕР_1 .

Ухвалою слідчого судді Баришівського районного суду Київської області від 04 червня 2024 рокузадоволено клопотання старшого прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурора Згурівського відділу Броварської окружної прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000009, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.05.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Накладено арешт на документ, який був вилучений 25.05.2024 року під час проведення огляду за місцем події за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: особисту медичну картку з додатками на ім`я ОСОБА_6 серії НОМЕР_1 .

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження № 0000009від 26.05.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою збереження речового доказу та запобігання його знищенню, перетворенню, відчуженню чи приховуванню від органів досудового розслідування.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

На переконання колегії суддів, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на особисту медичну картку з додатками на ім`я ОСОБА_6 серії НОМЕР_1 , оскільки вказаний документ в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та постановою слідчого від 27.05.2024 року визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні слідчого правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та обґрунтовано задоволено клопотання слідчого про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам представника, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів апелянта про те, що у клопотанні прокурора та у долучених до клопотання прокурора документах не наведено достатніх аргументів, за яких можна зрозуміти, яке саме доказове значення мають вилучені документи, яку доказову інформацію містять у собі, які факти чи обставини можуть довести, тощо, то такі доводи є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Дослідивши доводи клопотання прокурора та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що встановлені у даному кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, за якою здійснюється досудове розслідування, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку про те, що вилучена особиста медична картка з додатками на ім`я ОСОБА_6 серії НОМЕР_1 , відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки вказане майно могло зберегти на собі сліди або відомості, які мають значення для кримінального провадження, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту, як речового доказу, з метою збереження.

Що стосується доводів апелянта стосовно порушення органом досудового розслідування порядку вилучення документів ОСОБА_6 , оскільки такі документи мають всі ознаки документів, що містять у собі лікарську таємницю, та можуть бути вилучені лише під час здійснення тимчасового доступу до речей і документів на підставі ухвали слідчого судді, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що документи, які є власністю ОСОБА_6 , були виявлені під час огляду місця події та вилучені у встановленому законом порядку, що підтверджується наявною у справі копією протоколу огляду місця події від 25.05.2024 року (а.с.10-12). Крім того, на думку колегії суддів, можливі порушення порядку вилучення речей не можуть бути підставою для відмови у задоволенні клопотання слідчого про накладення на них арешту, за умови відповідності цього майна критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, з метою його збереження, як речових доказів, натомість можуть стати підставою для визнання в подальшому, під час розгляду судом справи по суті, цих доказів неналежними та недопустимими в зв`язку із порушенням порядку їх отримання органами досудового слідства.

Так само не являються підставою для скасування ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно та відмови у задоволенні клопотання і доводи апеляційної скарги про те, що огляд та вилучення документів відбулись у зв`язку з проникненням слідчого до іншого приміщення (володіння особи), що за правилами КПК України передбачає обов`язковість дозволу на це слідчого судді, якого слідчим отримано не було.

При цьому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Доводи скарги про те, що ухвала слідчого судді не містить конкретизації виду арешту, який просить застосувати його ініціатор, не спростовують обгрунтованості висновків слідчого судді, оскільки слідчим в судовому засіданні була доведена необхідність накладення арешту на вилучене майно, визнане речовими доказами, при цьому згідно ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном застосовується лише у разі, якщо існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна. Натомість колегією суддів не встановлено обставин, які підтверджують, що незастосування обмеження користування, розпорядження майном призведе до його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, що виключає необхідність конкретизації виду арешту в ухвалі слідчого судді.

Необгрунтованими є і доводи скарги про недоведеність стороною обвинувачення ризиків приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна, як підставу для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, оскільки підставою для накладення арешту на майно у даному провадженні стали не вищевказані зазначені апелянтом ризики, а необхідність збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, зважаючи на те, що ці речові докази можуть містити на собі сліди кримінального правопорушення (ознаки підробки), для з`ясування чого органу досудового слідства необхідно провести ряд слідчих дій. Зокрема, постановою начальника сектору дізнання ВП №1 Броварського РУП ГУ НП в Київській області ОСОБА_9 від 26.05.2024 року призначено судово-технічну експертизу документу, а саме, вилученої медичної книжки з додатками на ім`я ОСОБА_6 , з метою з`ясування питання, чи містить цей документ ознаки підробки (а.с.31-32).

Інші доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_7 , з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

постановила:

Ухвалу слідчого судді Баришівського районного суду Київської області від 04 червня 2024 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4