Справа № 601/508/24
Провадження №1-кп/601/100/2024
У Х В А Л А

11 березня 2024 року Кременецький районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді: ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у закритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Кременець кримінальне провадження внесене у Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000021 від 07.01.2024 року про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою-спеціальною освітою, студента 3 курсу ДНЗ «Кременецький професійний ліцей», не одруженого, раніше не судимого,

-обвинуваченого за частиною 1 статті 125 КК України

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

встановив:

В обвинувальному акті вказано, що 06 січня 2024 року, приблизно о 21:00 години, ОСОБА_3 , перебував по АДРЕСА_2 , де також перебував ОСОБА_5 . Тоді, між останніми виникла словесна суперечка, під час якої у ОСОБА_3 виник протиправний умисел спрямований на завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_5 .

В подальшому, реалізовуючи свій протиправний умисел, перебуваючи у зазначеному місці та у вказаний час, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання ОСОБА_3 підійшов до ОСОБА_5 , та стоячи навпроти, лівою ногою наніс один удар по голені правої ноги ОСОБА_5 , після цього один удар кулаком лівої руки у область тулуба справа ОСОБА_5 . Внаслідок отриманих ударів ОСОБА_5 відчув значну фізичну біль та впав на поверхню землі. Тоді, продовжуючи переслідувати протиправний умисел ОСОБА_3 наніс ще три удари правою ногою у область голов ОСОБА_5 та покинув зазначене місце, пішовши у невідомому напрямку.

Своїми умисними діями ОСОБА_3 спричинив потерпілому ОСОБА_5 тілесні ушкодження у виді синця повік правого ока, що поширився на виличну і частково щічну ділянки, крововилив у білкову оболонку правого ока, синець верхньої і синець нижньої повік лівого ока, синець на шкірі верхньої губи справа та крововилив із садном на його тлі її слизової оболонки синець правої гомілки із садном на його тлі, що за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.

В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 заявив про відмову від обвинувачення ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 125 КК України та просить закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_3 на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України. Претензій до обвинуваченого не має.

Обвинувачений ОСОБА_3 , його законний представник ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні не заперечують проти закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_3 .

Прокурор в судовому засіданні вважає, що дане кримінальне провадження може бути закрите.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України, кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, у тому числі: статтею 356 (самоправство - щодо дій, якими заподіяно шкоду правам та інтересам окремих громадян або інтересам власника.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Частиною 4 ст. 26 КПК України, встановлено, що відмова потерпілого від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Таким чином, визначений КПК України процесуальний порядок здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення за своєю правовою природою є приватно-публічним різновидом кримінального провадження і відмова потерпілого від підтримання обвинувачення не надає прокурору права підтримувати таке обвинувачення, як державне, тобто змінювати його статус.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 288/1158/16 вказано на те, що «критерієм розмежування кримінальних проваджень у формі приватного та публічного обвинувачення є зумовлене характером і наслідками протиправного діяння співвідношення публічного і приватного інтересу як об`єктів кримінально-правового захисту. Від такого співвідношення залежать передбачені законом способи вирішення конфлікту між винним і потерпілим, у тому числі можливість його розв`язання без застосування заходів кримінальної репресії.

Попри суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь-яких інших злочинів, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи непритягнення особи до кримінальної відповідальності. Головна ідея запровадження цієї особливої кримінальної процедури у правову систему України полягає в тому, що законодавець надає пріоритет свободі особистості у царині, яка віддана на розсуд індивіда і не може бути об`єктом втручання держави.

Злочини, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, здебільшого, не є тяжкими і зумовлені локальними конфліктами, їх небезпека для держави й суспільства не є значною, а порушені права потерпілих можуть бути ефективно захищені як за допомогою кримінально-правових механізмів, так і в альтернативний спосіб. Завдана цим особам шкода зазвичай не має непоправного характеру, і становище, яке вони мали до вчинення посягання, може бути поновлено, в тому числі, шляхом порозуміння, примирення, компенсації й іншим чином без застосування встановлених державою заходів примусу.

У цих випадках, які є винятками із засади публічності, законодавець надає потерпілому можливість вибору одного з альтернативних варіантів поведінки у відповідь на вчинення щодо нього кримінального правопорушення: ініціювати перед компетентними органами притягнення винного до кримінальної відповідальності; врегулювати кримінально-правовий спір на основі взаємного порозуміння; не вдаватися до жодних дій.

Обираючи спосіб реагування на злочин, потерпілий, користуючись свободою розсуду, самостійно вирішує питання про те, наскільки це протиправне діяння зачіпає його інтереси, наскільки ефективним для їх захисту буде звернення до процедури кримінального судочинства, а в разі початку такої процедури - чи доцільно її продовжувати. Заява потерпілого свідчить про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.

Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).

Зазначений законодавчий підхід покликаний сприяти врегулюванню виниклого у зв`язку зі злочином конфлікту між підозрюваним (обвинуваченим) та потерпілим і є проявом диспозитивності як загальної засади кримінального провадження. Зміст цієї засади розкривається у статті 26 КПК і полягає у свободі сторін використовувати свої права у межах та у спосіб, що передбачені цим Кодексом».

В ухвалі Верховного Суду від 14 лютого 2023 року (справа №161/17553/20, провадження № 51-883ск23), вказано «коли кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення ініціюється потерпілим або представником потерпілого, то і ініціатива закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення перед судом належить саме потерпілому чи представнику потерпілого. При цьому закон не передбачає згоди обвинуваченого на закриття кримінального провадження з зазначеної підстави, оскільки відмова потерпілого чи його представника від обвинувачення тягне за собою обов`язкове закриття кримінального провадження. Виключень з цього правила чинний КПК не містить».

Системний аналіз приписів ч. 4 ст. 26, п. 7 ч. 1 ст. 284 та ст.477 КПК з урахуванням наведених положень у постанові Великої Палати Верховного Суду свідчить, що волевиявлення потерпілого у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є вирішальним у питаннях щодо початку та припинення (закриття) такого провадження. Виникнення у потерпілого права відмови від обвинувачення у такому провадженні нерозривно пов`язане із моментом реалізації початку досудового розслідування, і кримінальним процесуальним законом не передбачено можливості обмеження названого права потерпілого в цьому провадженні.

Таким чином відмова потерпілого від обвинувачення за своїм змістом усуває наявність будь-якого висунутого обвинувачення, від якого міг би захищатись обвинувачений.

Суд, враховуючи те, що дане кримінальне провадження є у формі приватного обвинувачення та відповідно до вимог п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні за клопотанням про застосування примусових заходів виховного характеру у формі приватного обвинувачення, що є безумовною підставою для закриття кримінального провадження, тому суд вважає за можливе закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 .

Керуючись ст. 26, п. 7 ч. 1, ч. 6 ст. 284, ст. 477 КПК України, суд

постановив:

Закрити кримінальне провадження № 0000021 від 07 січня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_3 увчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

На ухвалу може бути подана апеляція на протязі семи діб з моменту її оголошення до Тернопільського апеляційного суду через Кременецький районний суд Тернопільської області.

Повний текст ухвали складений та оголошений 12.03.2024 о 11 годині 00 хвилин.

Головуючий: