судді Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні провадження № 51-3169 км23, справа № 761/8472/2019, за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року.
Постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 червня 2024 року ухвалу Київського апеляційного суду від 22 лютого 2023 року про повернення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_2 , що діє в інтересах ОСОБА_3 , на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2022 року щодо ОСОБА_4 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
При ухваленні постанови я заперечував проти прийняття такого рішення, голосував проти та викладаю окрему думку з огляду на таке.
Зі змісту касаційної скарги адвоката ОСОБА_2 вбачається, що обґрунтовуючи свої вимоги, адвокат зазначає, що ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки порушує гарантоване право на оскарження судового рішення для забезпечення захисту прав і законних інтересів ОСОБА_3 . На думку ОСОБА_2 , із фактичних обставин кримінального провадження, викладених у вироку Шевченківського районного суду
м. Києва від 19 січня 2022 року можливо зробити висновок про те, що він стосується майна, яке на момент розгляду справи і на сьогоднішній день належить
ОСОБА_3 , а також дій ОСОБА_4 щодо такого майна, а саме садового будинку та земельної ділянки. З огляду на зазначене та з урахуванням того факту, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 використовують вказаний вирок для позбавлення ОСОБА_3 права власності на садовий будинок і земельну ділянку, які вона набула 15 червня 2018 року, касатор вважає необґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про те, що вирок не стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_3 .
З цими твердженнями я не погоджується з огляду на таке.
Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Згідно з ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Частиною 2 вказаної норми процесуального закону гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК України, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Згідно з вимогами статей 398, 399 КПК України питання про те, чи подана апеляційна скарга на вирок або ухвалу суду першої інстанції особою, яка має права її подавати, розглядається і вирішується суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції до прийняття рішення про відкриття апеляційного провадження.
Відповідно до положень п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК України. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.
Адвокат ОСОБА_2 , оскаржуючи в апеляційному порядку вирок суду щодо ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 , просила змінити вказане судове рішення в частині встановлення обставин створення (будівництва) садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та визначення права власності на нього. Свої доводи мотивувала тим, що судом першої інстанції по справі було досліджено та надано оцінку діям ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , які пов`язані з майном, що належить ОСОБА_3 .
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, повертаючи апеляційну скаргу адвоката, послався п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України, зазначивши в обґрунтування, що апеляційну скаргу подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.
Зокрема, суд апеляційної інстанції вказав, що вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2022 року щодо ОСОБА_4 , з огляду на формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, стосується виключно її обвинувачення. Дослідження та оцінку правомірності дій інших осіб суд першої інстанції не здійснював, а отже не вирішував наперед питання про їх права, свободи чи інтереси, і не встановлював преюдиційних фактів щодо них, тому апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 повернув адвокату у зв`язку з тим, що вони не мають право на подачу апеляційної скарги на вирок суду щодо ОСОБА_4 .
На моє переконання такий висновок суду апеляційної інстанції є обґрунтованим та узгоджується з вимогами кримінального процесуального закону.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 березня 2016 року (справа № 5-347кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК України.
Як слідує з постанови об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі 639/2837/19 (провадження
№ 51-5394кмо19), суддя-доповідач суду апеляційної інстанції, вирішуючи відповідно до вимог ст. 398 КПК України питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи (захисника чи представника іншої особи) на вирок на підставі угоди, має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на дану конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи. Дані, які містяться у процесуальних документах, складених слідчим або прокурором (обвинувальний акт, повідомлення про підозру, тощо), не можуть слугувати підставою для визнання вироку на підставі угоди про визнання винуватості однієї особи таким, що стосується прав, свобод та інтересів інших осіб.
Відповідно до обвинувачення, визнаного доведеним вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2022 року ОСОБА_4 , зокрема, визнано винуватою у тому, що вона шляхом вчинення пособництва у підробленні офіційного документу, який посвідчується нотаріусом та надає права з метою використання його іншою особою, за попередньою змовою із ОСОБА_6 , шляхом зловживання довірою ОСОБА_5 , заволоділи належною йому частиною коштів в розмірі 475 000 гривень, що складає 1/2 частини від ринкової ціни, отриманої від продажу ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 03.11.2017 садового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою:
Таким чином, вирок місцевого суду хоча і містить фактичні обставини щодо заволодіння частиною коштів, отриманих від продажу садового будинку з господарськими будівлями та спорудами за вищевказаною адресою, однак з огляду на формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, не стосується прав та інтересів ОСОБА_3 .
При цьому слід зауважити, що зазначення у фабулі обвинувачення, визнаного судом доведеним, фактичних обставин щодо права власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 з посиланням на правовстановлюючі документи, які заперечуються у касаційній скарзі, не мають преюдиційного значення для суду при розгляді цивільних справ щодо права власності на вказаний садовий будинок.
З урахуванням викладеного, вважаю правильним висновок апеляційного суду про те, що вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2022 року щодо ОСОБА_4 стосується виключно її обвинувачення та у вказаному судовому рішенні не вирішувалося наперед питання про права, свободи чи інтереси ОСОБА_3 та і не встановлювалися преюдиційні факти щодо неї.
За таких обставин не погоджуюсь з висновком більшості колегії суддів та вважаю, що оскаржувану ухвалу слід було залишити без зміни, а касаційну скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - без задоволення.
Суддя ОСОБА_1