Кримінальне провадження №629/3700/24
Номер провадження 1-кп/629/206/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2024 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Лозова, судовий розгляд кримінального провадження по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Лозова Харківської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, з середньою-спеціальною освітою, військовозобов`язаного, який зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

- 09.04.2024 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на 1 рік,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, суд

В С Т А Н О В И В:

21.02.2024, близько 14:00 години, ОСОБА_4 , проходив через приміщення холу, розташованого на третьому поверсі будинку АДРЕСА_2 , де побачив лежачого на підлозі раніше незнайомого ОСОБА_5 , який заснув перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_4 помітив в кишені куртки ОСОБА_5 , мобільний телефон марки «SIGMA» моделі «X-style 31 Power Туре-С», після чого у ОСОБА_4 виник умисел таємно викрасти цей телефон.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на вчинення таємного викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , діючи повторно та умисно, з корисливого мотиву та з метою наживи, достовірно знаючи про те, що на всій території України Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено воєнний стан, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, яке полягає у таємному викраденні чужого майна, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння майнової шкоди потерпілому та бажаючи їх настання, ОСОБА_4 , скориставшись відсутністю поблизу сторонніх осіб та тим, що потерпілий ОСОБА_6 спав та не спостерігав за його діями, таємно, шляхом вільного доступу, витяг рукою з кишені куртки потерпілого ОСОБА_5 вище зазначений мобільний телефон марки «SIGMA» моделі «X-style 31 Power Type-C», IMЕI №№ 1.) НОМЕР_1 та 2.) НОМЕР_2 , в корпусі чорного кольору, без механічних пошкоджень, який був у використанні, в робочому стані, вартістю 646 гривень 33 копійки, який належить потерпілому ОСОБА_7 , тим самим таємно викрав.

Після вчинення вказаного кримінального правопорушення ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим майном розпорядився на свій розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_7 майнову шкоду в розмірі 646 гривень 33 копійки.

ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, у вчиненому щиросердно розкаявся, підтвердив факт і обставини вчинення правопорушень, викладені в обвинувальному акті, не заперечував визнати недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин які ніким не оспорюються, пояснив, що 21.02.2024 вийшов зі своєї квартири в хол гуртожитку, біля виходу на сходовий майданчик, побачив потерпілого, чоловіка похилого віку, який спав та знаходився в стані алкогольного сп`яніння. Проходячи біля потерпілого він побачив в правій кишені куртки мобільний телефон, чорного кольору, який викрав. Телефон здав в ломбард за 400 грн. В судовому засіданні попросив пробачення у потерпілого.

Враховуючи те, що обвинувачений визнав свою вину в повному обсязі, а також те, що ним не оскаржуються фактичні обставини кримінального провадження, які зазначені в обвинувальному акті, обвинувачений вірно розуміє зміст цих обставин, не наполягає на дослідженні інших доказів по кримінальному провадженню, у суду відсутні сумніви в добровільності та істинності позиції обвинуваченого, тому відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд обмежив дослідження доказів по кримінальному провадженню, обмежившись допитом обвинуваченого, та вивченням його особистості, та визнав недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин які ніким не оскаржуються.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України постановлено ввести в Україні воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває по теперішній час.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає вина ОСОБА_4 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні доведена.

В судовому засіданні не знайшла свого підтвердження кваліфікуюча ознака "проникнення до житла», оскільки було встановлено, що обвинувачений зі своєї квартири вийшов в хол гуртожитку, де біля виходу на сходовий майданчик, спав потерпілий, у якого він з куртки викрав мобільний телефон. Тобто ОСОБА_4 вільно потрапив в хол гуртожитку, де спав потерпілий, а отже кваліфікуюча ознака "проникнення до житла» відсутня.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року (провадження № 13-14кс18), при вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище» в складі кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК, вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення розбою та наявність у особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном.

Таким чином дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 185 КК України тобто, таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану.

При вивченні особи обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він є громадянином України, українець, з середньо-спеціальною освітою, не одружений, не працює, з 2017 по 2019 рік проходив військову службу, є учасником бойових дій, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий.

При призначенні та визначенні виду покарання для обвинуваченого ОСОБА_4 суд враховує те, що він вчинив тяжкий злочин, передбачений ч. 5 ст. 12 КК України.

Згідно ст. 66 КК України, обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 суд вважає його щире каяття в скоєному, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 67 КК України обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 є вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання, воно повинно ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.

Відповідно до правової позиції щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Значення покарання визначається не його жорстокістю, а справедливістю, невідворотністю, своєчасністю і неминучістю його застосування за злочин, вчинений обвинуваченими.

Також, суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Таким чином, судом встановлено наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування ст. 69 КК України та призначення основного покарання обвинуваченому у вигляді позбавлення волі, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті ч. 4 ст. 185 КК України.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, може бути "надмірним тягарем" для нього та покарання у виді позбавлення волі не перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

З урахуванням викладеного, тяжкості скоєного кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, (на момент вчинення даного кримінального правопорушення не судимий, молодий за віком, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога, психіатра, є учасником бойових дій), обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину), обставину, що обтяжує покарання, з урахуванням відношення обвинуваченого до вчиненого злочину, так як останній не тільки критично оцінив свою злочинну поведінку, а несе кримінальну відповідальність не оспорюючи кваліфікацію дій, який своїми зізнавальними показаннями, сприяв органам досудового слідства у з`ясуванні обставин вчинення злочину, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також враховуючи, що згідно ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, також враховуючи, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, суд вважає, що покарання у виді реального позбавлення волі не відповідатиме особі обвинуваченого ОСОБА_4 та ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, тому суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, із застосуванням ст. 75 КК України, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. На переконання суду, таке покарання для обвинуваченого ОСОБА_4 буде необхідним та достатнім для його виправлення, досягнення інших цілей покарання, буде відповідати тяжкості кримінального правопорушення, відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 23 вересня 2019 року справа № 199/1496/17 провадження № 51-2631 кмо19 зробила наступний висновок: Кримінально-правові норми, передбачені статтями 70, 75 КК не передбачають окремого порядку призначення покарання за сукупністю злочинів в тих випадках, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від покарання з іспитовим строком, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого вона також звільняється з іспитовим строком. Оскільки самостійне виконання таких вироків не засноване на вимогах закону про кримінальну відповідальність, призначаючи остаточне покарання згідно з вимогами ч. 4 ст. 70 КК, суд має право вмотивовано вирішити питання про звільнення особи від відбування остаточного покарання з випробуванням, та визначити іспитовий строк в порядку та в межах, передбачених ст. 75 КК.

Крім того, Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що: «Системне тлумачення закону про кримінальну відповідальність дає підстави для висновку, що в основу рішення про те, чи може суд при призначенні покарання за сукупністю злочинів, якщо про один із них стало відомо після ухвалення вироку, яким особу засуджено до покарання від відбування якого її звільнено з іспитовим строком, призначити остаточне покарання та звільнити від його відбування з іспитовим строком мають бути покладені засади, визначені статтями 11, 50 КК, механізми реалізації яких закладені в нормах, передбачених статтями 65-87 КК, зокрема і ст. 75 цього Кодексу.

Логіка закону про кримінальну відповідальність у цьому контексті полягає в тому, що призначення покарання особі, яка вчинила більше одного злочину, за жоден із яких вона не була притягнута до відповідальності до ухвалення вироку, має передбачати оцінку всієї сукупності злочинів, вчинених до ухвалення вироку, оскільки така сукупність визначальною мірою характеризує ступінь суспільної небезпечності як винуватої особи, так і вчинених нею злочинів, належна оцінка чого є передумовою обрання як форми реалізації кримінальної відповідальності, так і належного заходу кримінально-правового впливу.

У свою чергу, штучний розрив такої сукупної оцінки злочинів, наслідком якого є ізольована їх оцінка за різними вироками, якщо про один із них стало відомо після ухвалення першого вироку, яким винуватого засуджено до покарання від відбування якого звільнено з іспитовим строком, вочевидь, не узгоджується із логікою закону про кримінальну відповідальність щодо кримінально-правової оцінки злочинних діянь та винуватої особи в контексті положень статей 50, 65, 75 КК.

Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду виявлене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Суд доходить такого висновку на підставі тих відомостей, які оцінює на момент ухвалення вироку, зокрема, відомостей про вчинений особою злочин (злочини). Разом із тим, вчинення особою не одного, а двох і більше злочинів, може мати визначальний вплив на зміст висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, вид і розмір призначеного покарання.

Саме тому суд, при призначенні покарання за злочин (злочини), про який (які) стало відомо після ухвалення першого вироку, яким призначено покарання від відбування якого особу звільнено згідно положень ст. 75 КК, має вирішити питання про можливість звільнення від відбування покарання з іспитовим строкоміз урахуванням всіх вчинених злочинів.

При цьому слід виходити з того, що статтями 70, 72, 75-78 КК не передбачено повне або часткове складання, поглинання іспитового строку. Зазначені в ст. 70 КК правила застосовуються лише до покарань. Дійшовши висновку про можливість виправлення особи без реального відбування покарання та призначивши іспитовий строк при звільненні від його відбування, суд має керуватися виключно положеннями ст. 75 КК, вмотивувавши своє рішення щодо цього.»

Оскільки ОСОБА_4 вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09.04.2024 р. був засуджений за ст.185 ч.4 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України з іспитовим строком 1 рік, а вищевказане правопорушення скоїв до винесення зазначеного вироку, то суд вважає за необхідне призначити йому покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, більш суворим.

Цивільний позов не заявлявся.

Відповідно до вимог ст.124 КПК України із обвинуваченого ОСОБА_4 необхідно стягнути процесуальні витрати, які пов`язані з проведенням у справі експертизи в сумі 1893,20 грн.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 368-370, 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та з застосуванням ст. 69 КК України призначити йому покарання у виді 4(чотирьох) років 11 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 70 ч. 4 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим покаранням, призначеним за вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09 квітня 2024 року, остаточно призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком в 2 роки 6 місяців.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта по кримінальному провадженню № 0000358 за проведення судової товарознавчої експертизи №СЕ-19/121-24/10145-ТВ від 11.04.2024 в сумі 1893,20 грн., перерахувавши їх на р/рUA0020649, код класифікації доходів бюджету 24060300, , банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.), отримувач платежу ГУК Харків обл/МТГ Харкiв/24060300, найменування коду класифікації доходів бюджету: інші надходження.

Арешт на майно накладений ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.04.2024 р. скасувати.

Речові докази по кримінальному провадженню: мобільний телефон марки «SIGMA» моделі «X-style 31 Power Type-C», IMЕI №№ 1.) НОМЕР_1 та 2.) НОМЕР_2 , в корпусі чорного кольору, який переданий потерпілому ОСОБА_5 під зберігальну розписку залишити в розпорядженні останнього; фіскальний чек № від 28.02.2024 року і товарний чек № 966-0000074 від 28.02.2024 року, видані Лозівським відділенням №1 ТОВ «СІТІ ТРЕЙД КОМПАНІ», які знаходяться при матеріалах кримінального провадження залишити в матеріалах кримінального провадження.

На вирок суду може бути подано апеляційну скаргу до Харківського апеляційного суду через Лозівський міськрайонний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_8