УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2024 року

м. Київ

справа № 369/7437/23

провадження № 51-3172ск24

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 8 грудня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року і

встановила:

Як убачається зі змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, за вироком Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 8 грудня 2023 року, залишеним без змін 21 травня 2024 року Київським апеляційним судом,ОСОБА_5 було засуджено до покарання за: ч. 3 ст. 149 Кримінального кодексу України (далі - КК) із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна; за ч. 2 ст. 156 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодопроцесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винною у передачі матір`ю малолітньої дитини з метою сексуальної експлуатації, а також у розбещенні своїх малолітніх дітей, вчинених за обставин, детально викладених у вироку.

Справу було розглянуто у закритому судовому засіданні та за процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Згідно з вироком ОСОБА_5 у 2005 році познайомилась з Особою 1, з якою у 2018 році досягла домовленості щодо сексуальної експлуатації своїх малолітніх дітей 2006 та 2008 року народження за грошову винагороду. Надалі з 2020 по 2022 роки ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що її діти перебувають у вразливому стані, зумовленому малолітнім віком, та залежному від неї становищі, передала їх указаній особі для відвідування київських лазневих комплексів. Також 12 травня, 26 червня 2020 року, 25 березня, 27 липня 2021 року, 5 січня 2022 року за адресами: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_3 , ігноруючи принципи статевої моралі, всупереч статтям 1, 2, 6, 7 Закону України від 20 листопада 2003 року № 1296-ІV «Про захист суспільної моралі» (далі - Закон № 1296-ІV), статтям 2, 7, 8, 23, 26, 40 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція), засуджена на вимогу Особи 1 схилила своїх малолітніх дітей здійснити певні дії, котрі супроводжувались відеозйомкою, після чого було виготовлено відеофайли дитячої порнографії, які за винагороду на загальну суму 16 901,41 грн направляла цій особі.

Крім того, у 2020 році на АДРЕСА_4 в порушення Закону №1296-ІV, статей 1, 2 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства», статей 2, 7, 8, 19, 23, 34, 36, 40 згаданої Конвенції, ст. 9 Конвенції про кіберзлочинність, ст. 20 Конвенції Ради Європи про захист дітей від сексуальної експлуатації та сексуального насильства, статей 1-3 Факультативного протоколу до Конвенції щодо торгівлі дітьми, дитячої проституції і дитячої порнографії ОСОБА_5 примусила своїх малолітніх дітей здійснити певні дії, формуючи у них усвідомлення прийнятності таких дій, навчаючи статевим збоченням та підмінюючи поняття взаємовідносин між дитиною та матір`ю.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на несправедливість заходу примусу через суворість, просить змінити судові рішення стосовно ОСОБА_5 , пом`якшити їй покарання, застосувавши положення ст. 75 КК. Суть доводів скаржника зводиться до того, що суди попередніх інстанцій усупереч статтям 50, 65 вказаного Кодексу повною мірою не врахували пом`якшуючих обставин, відсутність обставин протилежного змісту, а також усіх даних про особу засудженої, котра вперше притягається до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, визнала свою провину, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, і дійшли необґрунтованого висновку про неможливість її виправлення без ізоляції від суспільства. Крім того, на думку автора скарги, апеляційний суд не зважив на думку потерпілих. Зазначає, що наразі ОСОБА_5 народила ще одну дитину. Вважає, що наведене слугує підставами для застосування інституту умовного звільнення.

Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильність юридичної оцінки діянь за ч. 3 ст. 149, ч. 2 ст. 156 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисника про недодержання судами попередніх інстанцій норм права, котрі регулюють загальні засади призначення покарання, є необґрунтованими.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, ступеню їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У розумінні ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого та досягнення мети заходу примусу є можливим без відбування засудженим покарання.

Цих законодавчих приписів у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 не було порушено.

Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд, керуючись статтями 50, 65 КК, урахував ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, з яких одне (ч. 3 ст. 149 цього Кодексу) - особливо тяжке, їх суспільну небезпечність та характер (зміст) вчинених конкретних діянь проти волі, честі, гідності, статевої свободи та недоторканості дітей. Разом із цим, суд зважив на щире каяття засудженої, активне сприяння розкриттю злочинів, а також учинення їх унаслідок збігу тяжких особистих обставин і визнав таке пом`якшуючими покарання обставинами. Водночас, установивши, що засуджена вчинила кримінальні правопорушення стосовно іншої особи, з якою вона перебуває у сімейних відносинах, цю обставину суд визнав обтяжуючою відповідно до п. 61 ч. 1 ст. 67 КК.

Усупереч твердженням у касаційній скарзі суд узяв уваги дані про особу ОСОБА_5 , котра вперше притягається до кримінальної відповідальності, є особою з інвалідністю, має позитивні характеристики, не перебуває на спеціальних обліках.

З огляду на все це місцевий суд застосував правила ст. 69 КК і призначив ОСОБА_5 більш м`яке за розміром покарання, ніж передбачене санкціями ч. 3 ст. 149, ч. 2 ст. 156 цього Кодексу. До того ж, обираючи на підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточний захід примусу, суд застосував найбільш сприятливий спосіб - поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Ураховуючи об`єкт протиправних посягань, суд першої інстанції вмотивовано виснував про відсутність підстав для умовного звільнення засудженої від відбування покарання.

Переконливих аргументів, які би доводили явну несправедливість через суворість призначеного засудженій заходу примусу, який належить відбувати реально, у поданій касаційній скарзі не наведено.

Отже, визначене за вироком обмеження прав і свобод засудженої є необхідним і достатнім для виправлення останньої та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Крім того, аналогічні за змістом доводи про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочинів й особі засудженої були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, котрий належно розглянув апеляційну скаргу захисника і з викладенням обґрунтованих мотивів відмовив у її задоволенні.

Оспорювана ухвала відповідає положенням ст. 419 КПК.

Що стосується посилань захисника на думку потерпілих, народження засудженою ще однієї дитини, то в розрізі установлених в цій справі фактичних обставин таке не може автоматично слугувати підставою для застосування ст. 75 КК.

Оскільки з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів кримінального провадження.

Тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 .

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 8 грудня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 травня 2024 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3