ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 683/1775/21

Провадження № 11-кп/4820/296/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 на ухвалу Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2024 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.121 ч.2 КК України, у кримінальному провадженні №0000072, внесеному до ЄРДР 28.04.2021, -

в с т а н о в и л а:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2024 року за результатами розгляду клопотання прокурора, ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.121 ч.2 КК Українипродовжено строк тримання під вартою до 19 квітня 2024 року включно.

Своє рішення суд обґрунтовував тим, що наявність ризиків на підставі яких, такий запобіжний захід було обрано не відпала, будь-яких доказів на спростування таких висновків суду не представлено. Підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу на інший, більш м`який суд не вбачає, оскільки обставини, враховані при обранні запобіжного заходу обвинуваченому у виді тримання під вартою, не змінилися.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказане рішення захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2024 року, змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Свої вимоги аргументує тим, що мета і підстави такого тривалого попереднього ув`язнення суперечать ст.ст.42, 177 КПК України та є саме катуванням особи за непокору безпідставному обвинуваченню.

Стверджує, що стан здоров`я ОСОБА_8 не дозволяє йому перебувати у ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор», він неодноразово клопотав про направлення обвинуваченого на судово-психіатричну експертизу на обстеження, які судом не були задоволенні.

Вказує, що обвинувачений ОСОБА_8 безпідставно утримується в СІЗО вже три роки, проте судом залишається без уваги його заперечення щодо цього.

Узагальнені позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Під час апеляційного захисник ОСОБА_7 підтримав подану апеляційну скаргу. Прокурор та потерпіла ОСОБА_6 заперечили проти задоволення апеляційної скарги захисту.

Заслухавши суддю доповідача, учасників апеляційного перегляду провадження, вивчивши матеріали провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного виходить, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарнатовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд, за клопотанням прокурора, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом першої інстанції вимог ст.177, 183, 184, 197, 199 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Виходячи зі змісту ч.2 ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Колегія суддів вважає достатньо обґрунтованими мотиви суду, викладені в ухвалі про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу в виді тримання під вартою на час судового розгляду. Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою суд в повній мірі врахував, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого кримінального злочину проти життя та здоров`я особи, передбаченого ст.121 ч.2 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі від 7 до 10 років. Зважаючи та суворість покарання, яке може бути призначено обвинуваченому, він може вжити заходів для переховування від суду. Закінчити судовий розгляд кримінального провадження до закінчення строку дії попередньої ухвали суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою неможливо, оскільки розгляд справи триває, допитуються учасники кримінального провадження та свідки, тому не виключається ризик незаконного впливу на них обвинуваченого.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисту, колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.121 ч.2 КК Україниумисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого та виправдовує ізоляцію на певний строк особи, підозрюваної або обвинуваченої у вчиненні таких злочинів з метою об`єктивного судового розгляду та досягнення завдань кримінального судочинства, передбачених ст.2 КПК України.

Посилання апелянта на те, що обвинувачений утримується під вартою більше 3 років і подальше застосування найсуворішого запобіжного заходу є безпідставним, оскільки у справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Враховуючи характер вчинення кримінального правопорушення та поведінку обвинуваченого, а також те, що неможливість з об`єктивних причин оперативно розглянути кримінальне провадження судом першої інстанції через значний обсяг матеріалів кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою протягом тривалого часу є виправданим.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту стосовно того, що ОСОБА_8 не може перебувати під вартою за станом здоров`я,нічим не підтверджені. Крім того, особи, які перебувають під вартою, та є хворими, отримують медичну допомогу в амбулаторних умовах в медичних частинах та в спеціально визначених закладах охорони здоров`я. Даних на підтвердження того, що стан здоров`я ОСОБА_8 виключає його утримання в умовах СІЗО, стороною захисту не надані.

Всі наведені відомості в сукупності, на думку колегії суддів свідчать про неможливість обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді домашнього арешту. Такі обставини не змінилися з часу обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу та в цілому не свідчать про зменшення ризиків в поведінці обвинуваченого, передбачених ст. 177 КПК України. Зважаючи на тяжкість висунутого обвинувачення, яка з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, судом цілком правильно зазначено, що запобігання встановленим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого не можливо.

За таких обставин, проаналізувавши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що тяжкість обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, обумовлюють доцільність продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою та виправдовують обмеження його особистої свободи на певний час.

З огляду на наведене ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам ст.370, 372 КПК України, практиці ЄСПЛ, а тому підстав для її скасування чи зміни, за вимогами апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає.

Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали в даному провадженні не встановлено.

Керуючись ст.ст.177, 178, 183, 404, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 20 лютого 2024 року, якою строк тримання під вартою ОСОБА_8 продовжено до 19 квітня 2024 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3