ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/7067/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження апел.суду №11-кп/818/330/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Харкова апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вироку Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 липня 2023 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 186, частиною 2 статті 187 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000434 від 25.07.2021, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 липня 2023 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з незакінченою середньою освітою, неодруженого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 187, частиною 2 статті 186 КК України та призначено йому покарання:

за частиною 2 статті187 КК України у виді позбавлення волі на строк сім років з конфіскацією всього належного йому майна;

за частиною 2 статті 186 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років;

На підставі частини 1 статті 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді семи років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна .

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 відраховується з дня ухвалення вироку суду, тобто з 07.07.2023 року. На підставі частини 5 статті 72 КК України (в редакції Закону України № 2046-VIII від 18.05.2017) зарахувати ОСОБА_7 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 25.07.2021 по 06.07.2023 включно із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі. До набрання вироком законної сили до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у ДУ «Харківський слідчий ізолятор». Не погодившись з вироком суду, обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією частини 2 статті 187 КК України. Апеляційні вимоги обвинувачений мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно не встановив обставини, що пом`якшує покарання, яка передбачена пунктом 1 частини 1 статті 66 КПК України. Суд мотивував свій висновок тим, .що обвинувачений під час судового розгляду вину не визнавав, але такий висновок суду не відповідає фактичним обставинам, оскільки під час досудового розслідування обвинувачений вину визнавав, а під час судового розгляду не давав показань, бо саме такий порядок розгляду був визначений судом. Вважає, що така обставина свідчить про визнання вини та щире каяття. Не застосування наведеної норми закону, потягло незастосування положень статті 69-1 КК України, тому строк покарання не може перевищувати 6 років 8 місяців позбавлення волі. Крім того, судом у вироку зазначено, що обвинувачений неодружений та перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_9 , однак такий висновок суду також не відповідає фактичним обставинам, оскільки між ними офіційно зареєстровано шлюб. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та просили її задовольнити, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних вимог, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши оскаржуваний вирок, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Висновки суду відносно фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинуваченого апелянтом не заперечуються, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції на підставі частини 1 статті 404 КПК України переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги. Надаючи оцінку вироку в частині правильності призначення покарання обвинуваченому, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та дані про особу обвинуваченого. З оскаржуваного вироку вбачається, що ОСОБА_7 на обліку у лікарів психіатра на нарколога не перебуває, неодружений, перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_9 , у якої на утриманні є четверо неповнолітніх дітей, на час апеляційного розгляду одружений з ОСОБА_9 , непрацевлаштований, має постійне місце реєстрації та проживання, раніше не був судимим. Суд першої інстанції обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого відповідно до вимог, передбачених пункту 2 частини 1 статті 66 КК України, встановив добровільне відшкодування спричиненої шкоди потерпілому. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, передбачених статтею 67 КК України місцевим судом не встановлено. Вирішуючи питання щодо наявності щирого каяття в діях ОСОБА_7 , суд першої інстанції у вироку вказав, що ОСОБА_7 протягом усього судового розгляду кримінального провадження не визнавав своєї вини у скоєному, визнав вину лише наприкінці судового слідства, після дослідження всіх доказів по справі та доведення його провини стороною обвинувачення, при цьому його показання свідчать про те, що він не визнає всіх встановлених судом фактичних обставин справи, тобто визнання вини є частковим, за таких обставин є формальною вказівка обвинуваченого на визнання свої вини. Зазначене явно не свідчить про щире каяття обвинуваченого, а вказує лише на його намагання таким чином пом`якшити своє покарання. Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки відповідно до показань обвинуваченого, викладених у вироку, останній заперечував нанесення удару потерпілому ОСОБА_10 , що вказує на його часткове визнання вини. При цьому, твердження обвинуваченого про його щире каяття, жаль з приводу вчиненого, з урахуванням заперечення ним окремих обставин кримінального правопорушення, не може свідчити про наявність такої обставини, що пом`якшує покарання. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що з огляду на системне тлумачення законодавства та судову практику, щире каяття, яке характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. Розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та в готовності нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належне критичне оцінення винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Відшкодування завданої шкоди є самостійною пом`якшуючою покарання обставиною, визначеною пунктом 2 частини 1 статті 66 КК України, що безумовно не свідчить про наявність саме щирого каяття. Відповідно до статті 69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу. Колегія суддів приймає до уваги пояснення обвинуваченого та його захисника щодо наявності у ОСОБА_7 чотирьох неповнолітніх дітей, один з яких має тяжке захворювання. Разом з тим, вказані обставини існували і на момент вчинення кримінальних правопорушень та самі по собі не зменшують суспільної небезпечності вчиненого, враховуючи, що ОСОБА_7 вчинив два тяжких корисливих злочини за попередньою змовою з іншою особою. Один злочин вчинено із застосуванням насильства щодо потерпілого, якому спричинено легкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження. Обставини, які визнані судом першої інстанції доведеними, вимагають більшої суворості при призначенні покарання, а враховуючи, що судом призначено за частиною 2 статті 187 КК України покарання в мінімальних межах, визначених санкцією статті, не встановлено обставини, що пом`якшує покарання щирого каяття, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для застосування положень статтей 69, 69-1 КК України. Доводи апеляційної скарги обвинуваченого не спростовують правильності висновків місцевого суду щодо розміру призначеного покарання. Відповідно до частини 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Відповідно до норм статті 65 КК України та роз`яснень, наведених в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції з урахуванням положень статтей 50, 65 КК України, з дотриманням вимог статті 70 КК України призначив той вид та розмір покарання, який є співмірним з тяжкістю вчинених кримінальних правопорушень та відповідає принципам індивідуалізації, є достатнім для виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. У зв`язку з наведеним, суд апеляційної інстанції вважає висновки суду першої інстанції мотивованими. Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені статтею 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись статтями 405, пунктом 1 частини 1 статті 407, 418, 419 КПК України,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 липня 2023 року залишити без змін. Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, в той самий строк з дня отримання копії цієї ухвали.

Головуючий:

Судді: