ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/4105/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/679/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 15, п.п. 7, 15 ч. 2 ст. 115 КК України
УХВАЛА

Іменем України

26 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 січня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 ,

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора задоволено та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 7, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185 КК України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор», на 60 днів, тобто до 11 березня 2024 року включно.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 січня 2024 року скасувати, змінити запобіжний захід на більш м`який, а саме нічний домашній арешт або особисте зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом не взято до уваги, що обвинувачений має малолітню дитину, матір пенсійного віку, яка є інвалідом другої групи, які потребують його допомоги, які фізичної, так і матеріальної. ОСОБА_7 , знаходячись на свободі, постійно працював та допомагав родині. Тому твердження прокурора, що обвинувачений не має постійного доходу, не відповідають дійсності.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 зазначав, що ризики, на якій посилається прокурор, втратили свою актуальність зі спливом часу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Так, при прийнятті зазначеного рішення стосовно ОСОБА_7 суд першої інстанції, оцінюючи в сукупності обставини, які визначені ст. 178 КПК України, а саме: наявність доказів вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 7, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до нетяжких та особливо тяжких злочинів відповідно; тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винним у вчиненні злочину; вік та стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 , який не має тяжких хронічних захворювань або інвалідності; дані про особу обвинуваченого, який не одружений, раніше судимий за вчинення тяжких корисливих злочинів, тому з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження щодо нього обраного запобіжного заходу. Судом також враховано існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі може: переховуватися від суду, оскільки обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину об`єктивно свідчить про наявність ризику того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до таких дій; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, як стали підставою для обрання та продовження строку запобіжного заходу, та виправдовують тримання особи під вартою.

З наявних в матеріалах судового провадження відомостей вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів,один з яких відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким умисним злочином проти життя та здоров`я особи, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 10 до 15 років або довічним позбавленням волі.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

З огляду на вищезазначене, доводи апеляційної скарги про те, що ризики зі спливом часу втратили свою актуальність, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки відповідно до практики ЄСПЛ тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. Право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Таким чином, з врахуванням практики ЄСПЛ, а також тих обставин, що злочини, передбачені п.п. 7, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185 КК України, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , становлять небезпеку для суспільства, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку суспільний інтерес має більшу вагу над повагою до свободи особи, а тому, і з цих підстав, продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є виправданим.

Суд апеляційної інстанції на даному етапі судового провадження не вбачає достатніх підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, оскільки на переконання колегії суддів, такий запобіжний захід не зможе запобігти наявним ризикам, які до цього часу є актуальними та продовжують існувати. Соціальні зв`язки ОСОБА_7 , на які він посилається в апеляційній скарзі, в даному випадку не є достатньою гарантію виконання ним процесуальних обов`язків, у випадку застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного та беручи до уваги, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали за зазначених в апеляційній скарзі обставин.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 12 січня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді