УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2023 року

м. Київ

справа № 675/1771/23

провадження № 51-2871ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 січня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 16 квітня 2024 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 січня

2024 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянинаУкраїни, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, не одруженого, раніше не судимого в силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК), визнано винуватим у вчиненнікримінального правопорушення, передбаченого ч. 2ст. 194 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Як вбачається з вироку суду, 30 червня 2023 близько 19:00, ОСОБА_5 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вирішив знищити шляхом підпалу житловий будинок, розташованой за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності державі Україна в особі Міністерства юстиції України, та перебуває в оперативному управлінні Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)", у якому проживали ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .Реалізуючи свій злочинний умисел,

ОСОБА_5 пройшов до комори будинку, достовірно знаючи, що у ній знаходиться ємність з легкозаймистою рідиною - бензином, усвідомлюючи протиправність своїх дій, та бажаючи їх настання, умисно, розлив частину бензина на підлогу й стіни комори, та, залишивши ємність з рештою бензину в коморі, підпалив сірник та кинув його на підлогу комори в місце розлитого бензину, внаслідок чого у коморі розпочалася пожежа, яка поширилась на весь житловий будинок. При цьому, ОСОБА_5 , достовірно знаючи, що на горищі вказаного будинку знаходиться його брат ОСОБА_6 , побачивши, що пожежа поширилася будинком, залишив місце пригоди. Внаслідок цих дій ОСОБА_5 , було знищено вищевказаний житловий будинок, чим завдано майнову шкоду ДУ "Замкова виправна колонія (№ 58)" на загальну суму 19 600 грн, а також тяжкі наслідки у вигляді втрати житла та речей домашнього вжитку потерпілому ОСОБА_6 .

Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 16 квітня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 січня

2024 року стосовно ОСОБА_5 - без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи кваліфікації дій та доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 , просить змінити судові рішення стосовно останнього в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість та застосувати до нього положення статей

69, 75 КК. Обгрунтовуючи свої вимоги, захисник вказує на те, що суд, під час призначення засудженому покарання, не повною мірою зважив на його особу, який щиро розкаявся, активно спряв розкриттю кримінального правопорушення, має намір відшкодувати завдані збитки, позицію потерпілого, який просив суд не позбавляти його волі, крім того, заперечує встановлені судом фактичні обставини вчинення злочину, внаслідок чого суд не взяв до уваги обставину, яка, на його думку, пом`якшує покарання - надання засудженим допомоги потерпілому після вчинення кримінального правопорушення.

Перевіривши доводи у касаційній скарзі та додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги захисника в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки перевірка цих обставин відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Твердження захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Виходячи з указаної мети й вищезазначених принципів, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності декількох обставин,

що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання засудженому призначено з порушенням вищевказаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, зокрема, його вкрай негативну характеристику за місцем проживання, схильність до вживання алкогольних напоїв, асоціальну поведінку.

Також суд взяв до уваги обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також обставину, що його обтяжує - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Разом з цим, суд зважив і на думку потерпілого щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування, а також висновок ДУ «Центр пробації» у Хмельницькій області, викладений у досудовій доповіді стосовно ОСОБА_5 , згідно якого ризик вчинення повторного кримінального правопорушення останнім оцінюється як високий, а його виправлення без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції неможливе та може становити небезпеку для суспільства.

Урахувавши всі наведені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_5 положень

ст. 69 та ст. 75 КК та неможливість виправлення останнього без реального відбування ним призначеного покарання.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою захисника, доводи якої зводились до можливості застосування до засудженого положень ст. 75 КК, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави такого судового рішення.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що призначене засудженому покарання є законним, справедливим, достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів; призначене покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, а тому відсутні підстави для його пом`якшення шляхом застосування ст. 75 КК, як про це йдеться в апеляційній скарзі.

З наведеними в оскаржених судових рішеннях висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

У касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів

на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_5 покарання, а також необхідності застосування до нього положень статей 69, 75 КК.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 29 січня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 16 квітня

2024 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3