ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/849/24 Справа № 185/3442/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000121, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Синельникове, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,-

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Павлограда Дніпропетровської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з 24 березня 2023 року.

До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Також вказаним вироком засуджено ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України, вирок в частині обвинувачення якого в апеляційній скарзі не оскаржується.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у грабежі, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому в умовах воєнного стану за наступних обставин.

ОСОБА_7 23 січня 2023 року приблизно о 22.18 год., перебуваючи на території автостанції м. Павлограда розпивав алкогольні напої разом з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, та ОСОБА_8 . В цей час у ОСОБА_7 та особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, на ґрунті особистих неприязних відносин виник злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Реалізуючи вказаний злочинний умисел 23 січня 2023 року приблизно о 22.20 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, ОСОБА_7 наздогнав потерпілого ОСОБА_10 поблизу будинку АДРЕСА_3 та завдав численні удари кулаками обох рук в область голови, тулуба та рук останнього, від чого той впав на землю та почав закриватись руками від ударів особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження. В цей момент останній помітив на потерпілому ОСОБА_10 сумку через плече, та передбачаючи, що у вказаній сумці може перебувати майно, яке становить грошову цінність, у особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, поєднане із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я особи, вчинене в умовах воєнного стану. В подальшому ОСОБА_7 , переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, його наслідки, бажаючи їх настання, розуміючи, що в країні введено воєнний стан Указом Президента України № 66/2022 від 24 лютого 2022 року, перебуваючи над потерпілим, користуючись тим, що ОСОБА_10 впав на землю, продовжив наносити удари кулаками обох рук в область голови, тулуба та рук ОСОБА_10 , після чого, скориставшись відсутністю опору з боку потерпілого, відкрито заволодів майном, яке перебувало у сумці ОСОБА_10 , а саме планшетом марки «Lenovo» модель ТАВ 2 А7- 30HC 16 GB, чим спричинив матеріальної шкоди на суму 1 520,78 грн.

Своїми умисними, злочинними діями ОСОБА_7 завдав потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді синців на передній поверхні лівого передпліччя у проекції верхньої третини, на розгинальній поверхні ліктьового суглобу, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначення ОСОБА_7 покарання у зв`язку із неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого, ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. В іншій частині просить вирок залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував, що повне визнання ОСОБА_7 вини фактично є лише формою посткримінальної поведінки обвинуваченого після викриття органом досудового розслідування його винуватості у вчиненні злочину та жодним чином не може знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину. Вказує, що відсутність судимостей у ОСОБА_7 також не знижує ступінь тяжкості вчиненого. Звертає увагу, що у вироку не вказано, яким чином факт утримання ОСОБА_7 малолітньої дитини знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину. Зазначає, що ОСОБА_7 не відшкодовував збитки потерпілому, майно було повернуто потерпілому працівниками поліції, а відшкодування ОСОБА_7 шкоди ОСОБА_9 не свідчить про відшкодування ним шкоди потерпілому, оскільки останній не є потерпілим від злочину, вчиненого ОСОБА_7 .

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги сторони обвинувачення та просив їх задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення та просив вирок суду залишити без зміни.

Захисник ОСОБА_11 у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду апеляційної скарги, клопотань про відкладення розгляду провадження не надходило, при цьому, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_7 наполягав на розгляді провадження за відсутності захисника та участь захисника у даному провадженні не є обов`язковою відповідно до ст. 52 КПК України, а також думку прокурора, який не заперечував проти розгляду апеляційної скарги за відсутності захисника, апеляційний розгляд здійснено за відсутності захисника ОСОБА_11 .

Обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_12 у судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату та час розгляду апеляційної скарги, клопотань про відкладення розгляду провадження не надходило.

Потерпілий ОСОБА_9 у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду апеляційної скарги, клопотань про відкладення розгляду провадження не надходило.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, за це кримінальне правопорушення.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ятрідіс проти Греції» та «Щокін проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України та достатніх підстав для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання апеляційним судом не встановлено і в апеляційній скарзі також не наведено.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчинених правопорушень, дані про його особу, а також усі обставини провадження. Суд також визнав обставинами, що помякшують покарання, відсутність у обвинуваченого судимостей, повне визнання своєї винуватості, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданих збитків потерпілому та відсутність у останнього претензій до обвинуваченого, а також наявність на утриманні малолітньої дитини, обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, а також даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не працює, за місцем проживання характеризується незадовільно, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання із застоуванням ст. 69 КК України нижче віж найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

При цьому, судом першої інстанції було проаналізовано поведінку обвинуваченого до та після вчинення кримінального правопорушення, а також наслідки суспільно-небезпечного діяння.

На переконання апеляційного суду встановлені судом першої інстанції обставини, що пом`якшують покарання, та їх кількість істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та дають підстави для призначення обвинуваченому покарання, пов`язаного з позбавленням волі, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням положень ст. 69 КК України, що буде справедливим та відповідатиме його меті.

Доводи прокурора про відсутність в діях обвинуваченого щирого каяття та те, що повне визнання ОСОБА_7 вини фактично є лише формою посткримінальної поведінки обвинуваченого після викриття органом досудового розслідування його винуватості у вчиненні злочину, не заслуговують на увагу

Так, відповідно до позиції колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, що міститься у постанові від 23 січня 2024 року по справі №283/2169/19, щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. При цьому, для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, вирішальним є встановлення факторів, які б свідчили про справжність, щирість визнання вини, шляхом відповідного ставлення до скоєного, що передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, і має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Як слідує з матеріалів провадження ОСОБА_7 під час розгляду провадження у суді першої інстанції повністю визнав свою винуватість у вчиненому, висловив негативне ставлення до вчиненого ним правопорушення та надав належну критичну оцінку своїй протиправній поведінці, а також відшкодував потерпілому завдану ним шкоду.

Вищевказані дії обвинуваченого на переконання апеляційного суду свідчать про наявність обставини, що пом`яшує покарання, а саме щире каяття, про відсутність якої стверджує в апеляційній скарзі прокурор.

Також не заслуговують на увагу і доводи прокурора про відсутність обставини, що пом`якшує покарання, відшкодування шкоди потерпілому.

Так, відповідно до матеріалів провадження під час затримання ОСОБА_7 на підставі ст.208 КПК України у останнього було вилучено викрадене майно та повернуто потерпілому ОСОБА_10 .

Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть №291 від 01 травня 2023 року потерпілий ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

При цьому, у матеріалах провадження наявні розписки ОСОБА_9 , який є батьком ОСОБА_10 , від 21 березня 2023 року та 06 липня 2023 року про відшкодування йому матеріальної шкоди та відсутність в нього до ОСОБА_7 претензій матеріального чи морального характеру.

Крім того, у кримінальному провадженні не було заявлено цивільний позов, що свідчить про відсутність у потерпілого претензій до обвинуваченого.

На переконання апеляційного суду вказані обставини свідчать про наявність обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , відшкодування шкоди потерпілому.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к та від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к).

Суд апеляційної інстанції вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки буде відповідати тяжкості кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Підстав для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, а саме без застосування положень ст. 69 КК України, з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі прокурора, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи про те, що призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для призначення ОСОБА_7 покарання без застосування положень ст. 69 КК України, про що наполягав в своїй апеляційній скарзі прокурор.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2023 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а особою, яка перебуває під вартою, в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4