Справа № 182/3291/23
Провадження № 1-кп/0182/255/2024
У Х В А Л А

16.05.2024 м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в залі суду в м. Нікополі об`єднані кримінальні провадження, відомості про вчинені кримінальні правопорушення за якими внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.05.2023 за № 0000560, 14.05.2023 за № 0000549 по обвинуваченню

ОСОБА_3 , дата ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження АДРЕСА_1 , який зареєстрований у АДРЕСА_2 , фактично проживає у АДРЕСА_3

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 369, ч.1 ст. 127, ч.2 ст. 127, ч.2 ст. 146 КК України,

за участю сторін судового провадження

прокурора ОСОБА_4 (в режимі ВКЗ з власного пристрою),

обвинуваченого ОСОБА_3 (в режимі ВКЗ з ДУВП №4), захисника ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6

(в режимі ВКЗ з власного пристрою),

в с т а н о в и в:

У провадженні Нікопольського міськрайонного суду перебуває об`єднане кримінальне провадження від 16.05.2023 за № 0000560, 14.05.2023 за № 0000549 по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 369, ч.1 ст. 127, ч.2 ст. 127, ч.2 ст. 146 КК України.

Щодо обвинуваченого ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого було продовжено до 27.05.2024.

Оскільки строк дії ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому незабаром спливає, прокурор просив суд продовжити строк тримання під вартою на час судового розгляду справи, але не більше двох місяців, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були враховані при обранні запобіжного заходу, а саме ризики переховування від органу слідства і суду, до чого його може спонукати тяжкість можливого покарання, бо він повною мірою усвідомлює невідворотність покарання і настання для нього передбачених законом обмежень його прав та свобод; незаконно впливати на потерпілого, яким є малолітня дитина, з якою ОСОБА_3 проживав однією родиною, а також на свідків, з якими обвинувачений перебував у родинних та дружніх відносинах з метою зміни показів. Прокурор вважає, що наразі зазначені ризики не зменшились, свідки по справі ще не допитані, а інші, менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_3 проти продовження строків тримання під вартою заперечував. Просив змінити йому запобіжний захід на домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 за місцем проживання його батьків. Вважає, що на даний час зазначені прокурором ризики вже не існують. За час перебування під вартою він усвідомив свою провину. Переховуватись від суду він не буде, тиснути на потерпілого і свідків він наміру не має та обіцяє сумлінно дотримуватись умов домашнього арешту.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 , підтримуючи позицію свого підзахисного, проти клопотання прокурора також заперечував. Посилаючись на практику ЄСПЛ, зазначив, зі сплином часу зазначені прокурором ризики вже значно зменшились і наразі їх існування нічим не доведено та ніяким чином не обґрунтовано. Малолітній потерпілий і його батько мешкають у Київській області, тому ризик тиску на них неможливий, а ризик тиску на свідків також нічим не підтверджується. Ризик переховування також не існує, оскільки вільне пересування чоловіків у воєнний стан неможливе. Також зазначив, що ОСОБА_3 вже тривалий час утримується під вартою. Захисник запевнив суд, що батьки ОСОБА_3 зможуть належно контролювати його поведінку та виконання ним умов домашнього арешту.

Представник потерпілого підтримав клопотання прокурора і наполягав на триманні ОСОБА_3 під вартою.

Вислухавши думку сторін судового провадження, суд враховує наступне.

Так, беручи до уваги позицію Європейського Суду з прав людини, яка згідно ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою, як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).

В контексті п. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.

Національне законодавство у вигляді змісту положень ч. 3 ст. 199 КПК України і, зокрема ст. 315 КПК України накладають на суд обов`язок перевірити усі складові, з якими закон пов`язує вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Так, прокурором у клопотанні було зазначено про існування ризиків переховування від суду, вчинення тиску на потерпілого, свідків.

Але, в контексті практики Європейського суду з прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня ( ОСОБА_7 проти Росії). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).

Суд погоджується з існуванням ризику переховування від суду обвинуваченого, до чого його може спонукати тяжкість можливого покарання. Разом з тим, при наявності місця проживання поряд з матеріальним забезпеченням, яке йому надасть його родина та гарантуванням дотримання належної процесуальної поведінки, суттєво знижується і може бути мінімізований шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Крім того, судом враховується, що розгляд кримінального провадження знаходиться на стадії судового розгляду, але кримінальне провадження вже тривалий час перебуває на розгляді і судові засідання відкладаються по незалежним від обвинуваченого обставинам.

Сама по собі тяжкість кримінального правопорушення не може бути підставою для тримання особи під вартою, що слідує із усталеної практики Європейського суду з прав людини.

Суд зазначає, що продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення його належної поведінки на цей період, оскільки до обвинуваченого ОСОБА_3 даний запобіжний захід був застосований з 18.05.2023, тобто обвинувачений вже рік перебуває під вартою. У зв`язку з цим, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є неспівмірним меті заходу.

При цьому будь-яких конкретних підтверджень того, яким чином звільнення обвинуваченого з-під варти може бути небезпечним для результатів судового провадження або заподіяння їм шкоди, суд не може і не повинен прийняти як докази лише те, що загальна складність справи і серйозність звинувачень можуть вважатися "достатніми" причинами для утримання його під вартою більше року. Таким чином, вказане порушує принцип верховенства права та забезпечення права на свободу та особисту недоторканність.

Сама по собі тяжкість кримінального правопорушення не може бути підставою для тримання особи під вартою, що слідує із усталеної практики Європейського суду з прав людини.

При цьому будь-яких конкретних підтверджень того, яким чином звільнення обвинуваченого із-під варти може бути небезпечним для результатів судового провадження або заподіяння йому шкоди, суд не може і не повинен прийняти як докази лише те, що загальна складність справи і серйозність звинувачень можуть вважатися "достатніми" причинами для утримання її під вартою.

Тому, враховуючи обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого ОСОБА_3 , наявність у нього місця проживання, родини батьків, бабусю, які зможуть контролювати його поведінку та забезпечувати матеріально, суд вважає, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого може бути забезпечена шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки судом з`ясовано, що він може проживати за адресою: АДРЕСА_4 .

На думку суду, такий запобіжний захід зможе запобігти наявним ризикам переховування від суду, здійснення тиску на потерпілих та свідків, зазначених у обвинувальному акті.

Окрім того, суд, згідно ст. 195 КПК України вважає за доцільне застосувати щодо обвинуваченого електронні засоби контролю, і, на думку суду, такий процесуальний обов`язок не буде порушувати нормальний уклад життя особи.

Керуючись ч.3 ст. 331 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

В задоволенні клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою відмовити. Клопотання обвинуваченого та захисника про зміну запобіжного заходу задовольнити.

Змінити щодо ОСОБА_3 , дата народження: рік 1984, місяць березень, число 05 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю, заборонивши йому цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду, окрім часу, коли по м. Нікополь та Дніпропетровській області оголошено загрозу артобстрілу та/або по повітряну тривогу, коли особі дозволяється прямувати та перебувати в укритті.

Покласти на обвинуваченого наступні обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатися із АДРЕСА_1 , в якому він проживає, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватись від спілкування з потерпілим, свідками, зазначеними в обвинувальному акті;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

ОСОБА_3 звільнити з-під варти.

Копію ухвали про зміну запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту надіслати для виконання до Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській обл.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних з виконанням покладених на нього зобов`язань.

Строк дії ухвали - не більше ніж два місяці, тобто до 15.07.2024 і у разі необхідності може бути продовжений за клопотанням прокурора. Після закінчення строку ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію і обов`язки скасовуються. Контроль за виконанням запобіжного заходу здійснює прокурор.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1