ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 127/17394/20

провадження № 51-4146км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

представника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги потерпілої ОСОБА_6 та прокурора Вінницької обласної прокуратури на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 31 травня 2023 року щодо

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Старокостянтинів Хмельницької обл., зареєстрованого в цьому ж АДРЕСА_1 ), жителя АДРЕСА_2 ), раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 20 березня 2023 року ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів, процесуальних витрат та цивільних позовів.

Згідно з вироком ОСОБА_8 засуджено за те, що він 20 травня 2020 року близько 20:30, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Audi A6» (д. н. з. НОМЕР_1 ), рухаючись зі сторони вулиці Келецької по проїзній частині вулиці В. Інтернаціоналістів в місті Вінниця, виїхав на регульоване перехрестя вулицею В. Порика на жовтий забороняючий сигнал світлофора та під час виконання маневру лівого повороту не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, внаслідок чого під час виконання зазначеного маневру, з необережності, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_9 , який рухався в зустрічному напрямку.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, велосипедисту ОСОБА_9 заподіяно ряд тілесних ушкоджень, зокрема сполучна травма тіла в потерпілого мала ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечна для життя в момент заподіяння і перебуває в причинному зв`язку зі смертю останнього.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 31 травня 2023 року змінив вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання та в частині вирішення цивільних позовів у провадженні.

На підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням на строк 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу

В частині вирішення цивільних позовів потерпілої ОСОБА_6 та цивільних позивачів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 вирок районного суду скасував та в цій частині призначив новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

У решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У поданих касаційних скаргах:

- потерпіла ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуване судове рішення та призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 в суді апеляційної інстанції.

Свою позицію потерпіла обґрунтовує неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.

Так, потерпіла ОСОБА_6 стверджує, що звільняючи ОСОБА_8 від покарання з випробуванням, апеляційний суд не врахував, що засуджений, порушуючи одночасно декілька пунктів Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), вчинив злочин, який є тяжким, що спричинив смерть ОСОБА_9 . На її думку, суд апеляційної інстанції вибірково оцінив фактичні обставини, що призвело до безпідставного звільнення засудженого від відбування реального покарання.

Додає, що твердження суду про те, що ОСОБА_8 відшкодував їй шкоду, не відповідає дійсності, оскільки, як зазначає потерпіла, жодного відшкодування вона не отримувала;

- прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_8 внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд кримінального провадження в цьому суді.

Аргументуючи свої доводи, зазначає, що районний суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання в мінімальних межах ч. 2 ст. 286 КК, врахував його характеристику, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують, однак суд апеляційної інстанції повторно врахував одні і ті ж обставини, що призвело до необґрунтованого застосування щодо засудженого ст. 75 КК.

Акцентує, що апеляційний суд залишив поза увагою, що ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин через недотримання ПДР, наслідком якого є смерть ОСОБА_9 , не примирився з потерпілою та відшкодував шкоду частково.

Позиції учасників судового провадження

У поданому запереченні на касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 , адвокат ОСОБА_13 , яка діє в інтересах потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , висловила позицію на підтримку касаційної скарги потерпілої ОСОБА_6 , просила її задовольнити, а ухвалу апеляційного суду скасувати.

У письмовому запереченні засуджений ОСОБА_8 просив залишити без задоволення касаційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_6 , а ухвалу апеляційного суду - без змін.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , потерпіла ОСОБА_6 , представник ОСОБА_7 підтримали касаційні скарги, просили ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК у касаційному порядку касаторами не оскаржуються.

За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення суду стосовно законності й обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому вона повинна відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою.

Відповідно до ст. 419 КПК в ухвалі, зокрема, слід зазначити мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали та положення закону, яким він керувався. При скасуванні або зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку чи ухвали.

Доводи потерпілої та сторони обвинувачення, наведені в касаційних скаргах, про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину внаслідок м`якості є обґрунтованими.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Частиною 1 ст. 75 КК передбачено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Разом із тим, як уже зазначалось вище, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як убачається з вироку місцевого суду, призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, цей суд зважив на тяжкість вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, ставлення до вчиненого, поведінку під час судового провадження, думку потерпілої у частині призначення міри покарання, обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття, часткове добровільне відшкодування завданого збитку) та відсутність обставин, що обтяжують покарання, дійшов висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому в мінімальних межах санкції, передбаченою ч. 2 ст. 286 КК з позбавленням права керувати транспортними засобами на певний строк.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_14 , який просив застосувати до ОСОБА_8 положення ст. 75 КК та звільнити його від відбування реального покарання, представниці потерпілих - адвоката ОСОБА_13 , яка просила скасувати вирок та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, суд апеляційної інстанції визнав обґрунтованими доводи апеляційних скарг та задовольнив їх в повному обсязі.

Мотивуючи своє рішення про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства, однак в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації, апеляційний суд акцентував на тяжкості злочину, який вчинено з необережності, особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, працює, раніше не судимий, наявність обставин, що пом`якшують покарання (щире каяття та часткове добровільне відшкодування завданого збитку) та відсутність обставин, що його обтяжують.

Крім того, апеляційний суд звернув увагу, що районний суд, обираючи обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі, не розглянув можливості його звільнення від відбування покарання з випробуванням, що призвело до призначення основного покарання, яке є явно суворим.

Також суд апеляційної інстанції вважав, що в даному випадку саме такий захід буде пропорційним переслідуваній меті держави - виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, тобто призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого та створить у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Разом з тим, на думку Верховного Суду, рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК суд апеляційної інстанції належним чином не обґрунтував та не навів мотивів, із яких він дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі з огляду на тяжкість злочину, виходячи з конкретних обставин його вчинення, наслідків, що настали, та характеру допущених особою порушень ПДР. Зокрема, з огляду на грубі порушення ОСОБА_8 вимог ПДР, непоправну тяжкість наслідків цих порушень, унаслідок яких спричинено смерть ОСОБА_9 , суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам закону, дійшов передчасного висновку про необхідність застосування положень ст. 75 КК щодо засудженого ОСОБА_8 .

Враховуючи викладене, касаційні скарги потерпілої ОСОБА_6 та прокурора підлягають задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене та, за умови підтвердження такого ж обсягу обвинувачення і тих же даних про особу винного, звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням слід вважати неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК.

Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати викладене, розглянути кримінальне провадження з дотриманням вимог кримінального процесуального закону й ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд,

ухвалив:

Касаційні скарги потерпілої ОСОБА_6 та прокурора Вінницької обласної прокуратури задовольнити.

Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 31 травня 2023 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3