ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 203/4772/20

провадження № 51-4679км23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0001960 за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз - 21 лютого 2017 року вироком Дергачівського районного суду Харківської області за: ч. 1 ст. 395, ст. 71, ст. 72 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз - 10 лютого 2015 року вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу за:

частинами 2, 3 ст. 185, частинами 1, 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць, 05 січня 2017 року звільнений з місця несвободи,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Історія справи і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 березня 2023 року засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі:

- ОСОБА_9 - на строк 7 років із конфіскацією майна, яке йому належить.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 21 лютого 2017 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із конфіскацією майна, яке йому належить;

- ОСОБА_8 - на строк 7 років із конфіскацією майна, яке йому належить.

Згідно з вироком ОСОБА_9 та ОСОБА_8 визнано винними у такому.

31 жовтня 2020 року приблизно о 22:30 біля Центрального залізничного вокзалу в м. Дніпрі вони зустріли раніше незнайомого ОСОБА_10 з яким почали вживати спиртні напої. Під час розпивання алкогольних напоїв ОСОБА_9 та ОСОБА_8 побачили в ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 1900 грн. У цей момент у них виник спільний умисел, спрямований на напад з метою заволодіння вищевказаними грошовими коштами, поєднаний із насильством, небезпечним для життя особи, яка зазнає нападу.

Далі, 01 листопада 2020 року приблизно о 01:25, проходячи біля будівлі

АДРЕСА_3 , ОСОБА_9 , реалізуючи спільний умисел, спрямований на напад з метою заволодіння грошовими коштами, правою рукою схопив ОСОБА_10 за шию та ривком повалив на землю. Він сказав ОСОБА_8 заподіяти потерпілому удари, при цьому, утримуючи руку на шиї останнього не дозволяв чинити опір. У свою чергу ОСОБА_8 почав ногами бити ОСОБА_10 по обличчю, у результаті чого спричинив тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин голови та закритого перелому кісток носа зі зміщенням кісткових уламків. Після цього ОСОБА_9 сказав ОСОБА_8 дістати з кишень джинсів у які був одягнений ОСОБА_10 , грошові кошти. ОСОБА_8 , доводячи злочин до кінця, з лівої кишені джинсів дістав, грошові кошти в сумі 1900 грн, а з правої кишені - мобільний телефон марки «Nomi і2401» (іmеі НОМЕР_1 ,

іmеі НОМЕР_2 ) чорного кольору вартістю 370 грн. Потім ОСОБА_9 та ОСОБА_8 з викраденим майном з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 2270 грн.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 21 червня 2023 року вирок щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_8 залишив без змін.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, засуджений ОСОБА_8 , його захисник ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 подали касаційні скарги, у яких посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просять скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, в порядку касаційного розгляду, має відповісти на довід щодо наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону у цьому кримінальному провадженні.

Вимоги касаційних скарг й узагальнені доводи осіб, які їх подали

У поданих скаргах касатори, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просять скасувати судові рішення щодо

ОСОБА_9 та ОСОБА_8 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Суть доводів касаційних скарг, які є аналогічними за своїм змістом, зводиться до того, що допущені судами істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема статей 370, 419 КПК України, призвели до того, що в основу судових рішень покладено докази, які не доводять «поза розумним сумнівом» винності ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке їх засуджено.

На переконання касаторів, висновки щодо винності засуджених ґрунтуються на недопустимих доказах, а саме:

- на даних протоколу огляду місця події від 01 листопада 2020 року, оскільки таку слідчу дію було здійснено до внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі-ЄРДР), при цьому її було проведено не на місці вчинення кримінального правопорушення, а неподалік місця вчинення кримінального правопорушення, а також фактично відбувся особистий обшук засуджених;

- даних протоколів пред`явлення осіб засуджених для впізнання потерпілим та свідком за фотознімками від 01 листопада 2020 року, оскільки ці слідчі дії було проведено з порушенням положень ст. 228 КПК України, адже, крім іншого, з показань свідка, якого допитав суд першої інстанції, убачається, що і потерпілий, і сам свідок до проведення зазначеної слідчої дії, з кожним з них окремо, попередньо впізнали нападників на фотозображенні в мобільному пристрої, яке їм продемонстрували працівники поліції;

- даних протоколу проведення слідчого експерименту від 01 грудня 2020 року

з причин відсутності підпису спеціаліста, який брав участь у проведенні слідчої дії, і того, що за змістом пояснення потерпілого ОСОБА_10 відрізняються від пояснень, які він згодом надавав у судових засіданнях.

Крім зазначених вище доводів поданих касаційних скарг захисників та засудженого, захисник ОСОБА_7 вказує на недопустимість як доказу протоколу проведення слідчого експерименту від 01 грудня 2020 року, оскільки з фототаблиці незрозуміло, що вона є додатком до зазначеного протоколу з підстав порушення її оформлення у відповідності до вимог КПК України.

Також засуджений ОСОБА_8 у своїй касаційній скарзі звертає увагу на відсутність постанови, яка надає слідчому відповідні повноваження в цьому кримінальному провадженні. А факту заподіяння ним потерпілому тілесних ушкоджень достеменно не встановлено.

Крім того, він зазначає про те, що під час досудового розслідування не було проведено такої слідчої дії, як очна ставка між ним та відповідними особами, а надалі всі слідчі дії було проведено без його участі.

До того ж указує, що за станом його здоров`я можна було пом`якшити покарання шляхом застосування положень ст. 69 КК України.

Водночас касатори стверджують, що фактично апеляційний суд лише обмежився посиланням на докази, наведені у вироку суду першої інстанції, не навів переконливих мотивів прийнятого рішення щодо правильності рішення районного суду про винність ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке їх засуджено.

Також касатори вважають, що апеляційний суд, порушуючи вимоги ст. 419 КПК України, не надав оцінки всім доводам, які викладено у поданих скаргах, формально підійшов до їх розгляду та постановив рішення, що не відповідає приписам статей 370, 419 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження

Учасники судового провадження заперечень на касаційні скарги

захисників та засудженого не подавали.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_8 , його захисник ОСОБА_6

і захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 підтримали подані касаційні скарги, а прокурор заперечував щодо їх задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що подані скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Про допущення істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час постановлення ухвали апеляційним судом у кримінальному провадженні.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду стосовно законності

й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. Крім того, ухвала апеляційного суду за своїм змістом має відповідати вимогам ст. 419 КПК України.

Згідно зі ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційній скарзі та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Тобто суд апеляційної інстанції повинен перевірити і проаналізувати доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у кримінальному провадженні матеріалами та дати на них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК України завданнями та загальними засадами кримінального провадження.

Апеляційний суд наведених вимог закону не дотримався, залишаючи подані апеляційні скарги сторони захисту без задоволення, належним чином не перевірив усіх доводів, відповідей на них не дав, не провів ретельного аналізу й оцінки обставин, на які посилалися апелянти, що є неприпустимим з огляду на вимоги ст. 419 КПК України.

Недодержання цих положень закону є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке зумовлює скасування судового рішення.

Рішення суду апеляційної інстанції, що не містить умотивованих відповідей на доводи апеляційної скарги з питань про доведеність або недоведеність обвинувачення, кваліфікацію злочину, вид і розмір покарання, не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства.

Як установлено з матеріалів кримінального провадження, не погодившись із вироком районного суду, засуджений ОСОБА_8 , його захисник ОСОБА_6 і захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 подали апеляційні скарги, у яких просили його скасувати та ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_9 і ОСОБА_8 невинуватими у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення. Обґрунтовуючи свої вимоги, апелянти вказували на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Серед доводів апеляційних скарг сторони захисту, крім іншого, були доводи про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав допустимим такі докази сторони обвинувачення, як протокол огляду місця події від 01 листопада

2020 року, протоколи пред`явлення осіб засуджених для впізнання потерпілим та свідком за фотознімками від 01 листопада 2020 року, протокол проведення слідчого експерименту з потерпілим від 01 грудня 2020 року.

Однак, переглядаючи вирок районного суду щодо ОСОБА_9 та

ОСОБА_8 в апеляційному порядку, суд у повній мірі не перевірив доводів поданих апеляційних скарг сторони захисту, не дав на них вичерпних відповідей та не зазначив належних мотивів, з яких він виходив під час постановлення ухвали.

Зокрема, доводи про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 01 листопада 2020 року, через те, що слідчу дію було здійснено до внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР, при цьому її було проведено не на місці вчинення кримінального правопорушення, а неподалік місця вчинення кримінального правопорушення, а також фактично відбувся особистий обшук засуджених, апеляційний суд визнав безпідставними, пославшись на те, що зазначена невідкладна слідча дія могла бути проведена і за відсутності затриманих раніше ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і ця обставина не впливає на зміст і правильність процесуальних дій, які були підставою для подальшого внесення відомостей про вчинений злочин до ЄРДР.

Отже, в ухвалі апеляційний суд не надав жодних відповідей на зазначені вище доводи.

Також в апеляційних скаргах сторона захисту вказувала на істотне порушення вимог КПК України під час проведення та оформлення результатів пред`явлення осіб засуджених для впізнання потерпілим та свідком за фотознімками від

01 листопада 2020 року і проведення слідчого експерименту з потерпілим

від 01 грудня 2020 року.

Перевіряючи ці доводи захисника, апеляційний суд обмежився лише констатацією того, що протоколи, складені за результатами проведення зазначених слідчих дій, відповідають вимогам ст. 228 КПК України, а зміст пояснень потерпілого і свідка в цілому не суперечить тим обставинам, про які вони вказали під час слідчих експериментів (відсутність підпису спеціаліста у протоколах не є істотним порушенням права на захист обвинувачених і не нівелює встановлених під час цих процесуальних дій обставин) і надалі в судових засіданнях.

Зі свого боку колегія суддів звертає увагу, що відповідно ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією і законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України,

а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд може визнати докази недопустимими лише за умови, якщо вони були отримані з порушенням прав і свобод людини, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свободабо Конституцією України.

При цьому, в разі визнання доказу недопустимим суд у кожному випадку повинен аргументувати, які саме конвенційні чи конституційні права і свободи підозрюваного, обвинуваченого або інших осіб були знівельовані, звужені чи обмежені та в чому це виразилося.

Разом з цим колегія суддів зауважує, що доказове значення (допустимість) результатів пред`явлення для впізнання та гарантії їх достовірності залежать від точного й неухильного виконання детально регламентованих кримінальним процесуальним законом умов і порядку проведення слідчої (розшукової) дії.

Зокрема, однією із спеціальних умов пред`явлення особи для впізнання є заборона попередньо показувати осіб, які повинні бути пред`явлені для впізнання.

Так, згідно з ч. 1 ст. 228 КПК України забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи. І хоча, за змістом положень, закріплених у ч. 1 ст. 228 КПК України, така заборона адресована особам, які проводять указану слідчу (розшукову) дію, - слідчому, прокурору, факт попереднього впізнання свідком особи, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, під час затримання останньої працівниками поліції істотно знижує встановлені законом гарантії достовірності результатів пред`явлення особи для впізнання та виключає проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.

Вказуючи про недопустимість як доказів даних протоколів пред`явлення осіб засуджених для впізнання потерпілим та свідком за фотознімками від

01 листопада 2020 року у зв`язку з тим, що ці слідчі дії було проведено з порушенням положень ст. 228 КПК України, адже, як показав свідок допитаний судом першої інстанції, і потерпілий, і сам свідок до проведення зазначеної слідчої дії, з кожним з них окремо, попередньо впізнали нападників на фотозображенні в мобільному пристрої, яке їм продемонстрували працівники поліції.

Цим показанням свідка апеляційний суд належної оцінки не дав, тим самим не провів належної перевірки доводів сторони захисту про те, що впізнання осіб засуджених за фотознімками у кримінальному провадженні проведено

з істотним порушенням вимог КПК України.

Колегія суддів констатує, що з рішенням суду першої інстанції про допустимість як доказу даних, отриманих за результатом проведення пред`явлення осіб засуджених для впізнання потерпілим та свідком за фотознімками від

01 листопада 2020 року, апеляційний суд формально погодився без належної перевірки доводів апелянтів про протилежне.

До того ж, ураховуючи те, що засуджені заперечували свою причетність до нападу на потерпілого, без належної перевірки суду апеляційної інстанції залишилися доводи сторони захисту про недоведеність «поза розумним сумнівом» винності ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке їх засуджено.

Отже, залишаючи апеляційні скарги сторони захисту без задоволення, апеляційний суд не провів належного аналізу обставин кримінального провадження, не дав оцінки кожному доказу за критеріями ст. 94 КПК України,

а сукупності доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що апеляційний суд формально підійшов до розгляду поданих апеляційних скарг сторони захисту, при цьому визнавши їх безпідставними послався лише на правильність вироку суду першої інстанції без належного мотивування доводів, які було викладено в поданих апеляційних скаргах.

Враховуючи, що апеляційний розгляд був здійснений без дотримання вимог

ст. 404 КПК України, ухвала апеляційного суду не відповідає приписам

статей 370, 419 КПК України, що є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу ухвала підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, доводи касаторів про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону у кримінальному провадженні

є слушними.

При цьому встановлені під час касаційного розгляду істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які допустив апеляційний суд, позбавляють колегію суддів можливості перевірити доводи, викладені в поданих касаційних скаргах.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню у зв`язку з її невідповідністю вимогам статей 370, 419 КПК України з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Під час апеляційного перегляду слід повно та всебічно перевірити і врахувати доводи сторони захисту, викладені в поданих на вирок апеляційних скаргах, і залежно від встановленого постановити рішення, яке буде відповідати вимогам закону.

Оскільки ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема статей 370, 419 КПК України, то інші доводи, на які захисники та засуджений посилаються

у касаційних скаргах, повинні бути перевірені під час нового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Подані касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Стосовно ухвалення рішення про обрання засудженим запобіжного заходу

Касаційний розгляд здійснюється згідно з правилами розгляду в суді апеляційної інстанції з урахуванням певних особливостей (ст. 434 КПК України). У свою чергу ст. 418 КПК України визначає, що суд апеляційної інстанції ухвалює рішення в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу, який зобов`язує суд, серед іншого, вирішити питання про запобіжний захід до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на 60 днів.

Запобіжний захід як захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження (ст. 131 КПК України).

Тому з метою забезпечення апеляційного перегляду справи як складової кримінального провадження, з урахуванням ризику переховування від суду, під тиском тягаря можливого відбування покарання, призначеного за скоєння тяжкого злочину, засудженим слід обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного ув`язнення особи після засудження її компетентним судом. У справі «Руслан Яковенко проти України» Суд зазначив, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні пп. «а» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити.

Після скасування ухвали апеляційного суду продовжує існувати вирок суду першої інстанції, яким установлено вину засуджених та призначено покарання, хоча вирок і не набрав законної сили. Тому подальше тримання засуджених під вартою, з урахуванням наведених вище ризиків, колегія суддів уважає обґрунтованим.

Виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, тяжкості обвинувачення та даних про осіб засуджених, колегія суддів вважає за необхідне обрати щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_9 та ОСОБА_8 обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3