Справа № 439/994/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/3/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 , адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Броди Львівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на вирок Бродівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення.

Запобіжний захід не обирався.

Вирішено питання з арештом майна та речовими доказами.

Не погоджуючись із цим вироком, прокурор Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 та адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 звернулися з апеляційними скаргами.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_9 , відповідно до наказу начальника ГУ ДСНС України у Львівській області №5 о/с від 12.04.2018, працюючи на посаді начальника Бродівського районного відділу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській області (надалі - Бродівський РВ ГУ ДСНС України у Львівській області), будучи службовою особою та, згідно ст. 17 Кодексу цивільного захисту України та ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», працівником правоохоронного органу, 23.01.2018 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого.

Так, ОСОБА_9 23.01.2018, близько 21 год. 47 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи власним технічно справним автомобілем марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 у АДРЕСА_3 , в районі контрольно - пропускного пункту на територію військової частини НОМЕР_2 , в порушення вимог п. 1.5, п. 1.10, п. 2.3 б) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року, відповідно до яких для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, не стежив за дорожньою обстановкою, не був уважним під час керування транспортним засобом, порушуючи вимоги п. 12.4, п. 12.9 б) Правил дорожнього руху України, відповідно до яких у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год. та водію забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил, рухався зі швидкістю близько 109 км/год, тобто з перевищенням дозволеної на даному відрізку дороги швидкістю, а також в порушення вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, при виявленні небезпеки для руху, яку становив йому пішохід, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, на що у нього не було перешкод технічного характеру, в результаті чого допустив наїзд передньою частиною керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав проїзну частину автодороги зліва направо, відносно напрямку руху транспортного засобу по пішохідному переходу, позначеному дорожнім знаком № 5.35.1 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою зебра.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_10 заподіяно тупу травму тіла у вигляді: неправильно-лінійного перелому правої тім`яної кістки з продовженням на праву скроневу кістку та в середню черепну ямку, наявності під твердою мозковою оболонкою згортків крові, крововиливів в м`які мозкові оболонки по всіх поверхнях півкуль головного мозку та обох півкуль мозочку, крововиливів в речовину головного мозку в ділянці правої тім`яної та скроневої часток, лівої скроневої частки та стовбуру головного мозку, наявності крові в бокових шлуночках головного мозку, крововиливу в м`які тканини голови в правій лобно-тім`яно-скроневій ділянці, наявності в правій плевральній порожнині біля 150 мл мутної рідини, крововиливів під плевру, та у тканину в прикореневих ділянках обох легень, та по задній поверхні верхньої долі правої легені, крововиливів в м`які тканини спини, переломів лівої малогомілкової кістки, та велико та малогомілкових кісток правої гомілки, забійної рани в правій тім`яно-скроневій ділянці, синця на правій вушній раковині, синців на грудній клітці у всіх по передньо-бокових поверхнях, синця на задньо-зовнішніх поверхнях лівого плеча у всіх третинах, синця на задньо-зовнішній поверхні лівого передпліччя у верхні та середній третинах, синця на передній поверхні лівого передпліччя у нижній третині, синця на задньо-бокових поверхнях правого плеча у верхній та середній третинах, синців на задній поверхні правого передпліччя у верхній та середній третині та на тильній поверхні правої китиці, синців на передньо-зовнішній поверхні правого стегна, синця на внутрішній поверхні правого стегна, в середній та нижній третинах з переходом на внутрішньо-задню поверхню ділянки правого колінного суглобу, синця на передньо-внутрішній поверхні лівого стегна, у всіх третинах, синця та саден на передньо-внутрішній поверхні лівої гомілки у верхній третині, синця на задньо-зовнішній поверхні ділянки лівого колінного суглобу з переходом на зовнішню поверхню лівої гомілки у верхній та середній третинах, синців на тильній поверхні лівої стопи, які мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент її спричинення та перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням 09.02.2018 смерті ОСОБА_10 .

Таким чином, ОСОБА_9 , обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху, керуючи транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись із цим вироком, прокурор Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Бродівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з позбавленням права керувати транспортними засобами протягом трьох років.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор покликається на те, що оскаржений вирок є незаконним і підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зокрема, вказує на те, що вина ОСОБА_9 в інкримінованому йому кримінальному правопорушення підтверджується зібраними у ході досудового розслідування та судового розгляду доказами, а саме: протоколом огляду місця події з додатками від 23 січня 2018 року, згідно з яким наїзд на пішохода ОСОБА_10 відбувся на пішохідному переході поблизу території військової частини № НОМЕР_2 . На місці події виявлено пошкоджений транспортний засіб марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , без водія; показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ; висновком експерта-токсиколога №414/20148-т від 2 лютого 2018 року; висновком судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_10 №119/2018 від 16 березня 2018 року; висновками судової транспортно-трасологічної експертизи №567 від 28 березня 2018 року, судової автотехнічної експертизи №566 від 10 травня 2018 року, трасо логічної та автотехнічної експертизи №1146/1147 від 26 квітня 2018 року, згідно з якими автомобіль марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , до наїзду перебував у справному стані; висновком комп`ютерно-технічної експертизи №1148 від 17 квітня 2018 року; висновком молекулярно-генетичної експертизи №1148 від 17 квітня 2018 року, згідно з якою в автомобілі марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , виявлено біологічні сліди лише ОСОБА_9 ; висновком судової автотехнічної експертизи №1149 від 16 травня 2018 року, відповідно до якої, з технічної точки зору, дії водія ОСОБА_9 не відповідали пунктам 1.5 1.10, 2.3 та 18.1 ПДР, в частині перевищення максимально допустимої швидкості в населених пунктах, чим позбавив себе технічної можливості наїзду на пішохода.

Як зазначає апелянт, суд при ухваленні вироку не взяв ці докази до уваги та не надав їм мотивованої оцінки. Визнавши недопустимим доказом оптичний диск «Maximus DVD-R» 4.7 Gb 16X, протокол огляду предметів від 26 січня 2018 року та висновок №1148 від 17 квітня 2018 року, складений експертом Львівського НДІСЕ за результатами проведення комп`ютерно-технічної експертизи, суд не взяв до уваги висновок експерта криміналістичної експертизи відео-, звукозапису №5774 від 8 грудня 2020 року, згідно з якою ознак монтажу (у т.ч. порушення безперервності запису, стирання, обрізання) у наданих на дослідження цифрових відеограмах не виявлено. Не взято до уваги правову позицію Верховного Суду у справі №333/1539/16-к, викладену у постанові від 31 березня 2021 року, згідно з якою колегія суддів відхилила як необґрунтовані доводи в касаційній скарзі про недопустимість як доказу відеозапису з місця пригоди і перенесеного свідком із власного відеореєстратора на оптичний диск, що згодом був наданий органу досудового розслідування для долучення до матеріалів кримінального провадження.

Прокурор вказує, що судом визнано недопустимим доказом висновок молекулярно-генетичної експертизи №10/200 від 15 травня 2018 року, з огляду на те, що зразки букального епітелію були відібрані у ОСОБА_9 та ОСОБА_15 на підставі їхніх заяв про добровільну згоду про надання таких зразків, а не на підставі постанови прокурора. Також судом визнано недопустимим доказом висновок судово-токсикологічної експертизи взірця крові обвинуваченого ОСОБА_9 №414/2018-т від 2 лютого 2018 року у зв`язку з порушенням процедури направлення для дослідження експертові такого взірця із медичного закладу, де він перебував після відібрання. Втім, наведене суперечить правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 22 квітня 2021 року у справі №678/1495/17, згідно з яким будь-яке процесуальне порушення, яке було допущено під час збирання доказів, має бути оцінено з точки зору того, чи ставить воно під сумнів зібраний таким чином доказовий матеріал і висновки, що з нього випливають. Порушення процесуальної форми збирання доказів не завжди означає автоматичне виключення цих доказів зі сфери доказування, при цьому необхідно оцінити такі фактичні дані у сукупності з іншими доказами для вирішення питання про вплив наявного процесуального порушення на їх допустимість. При цьому імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини. Крім цього, під час оцінки джерела доказів з точки зору його допустимості необхідно також переконатися, чи позначилися або могли позначитись процесуальні порушення, якщо вони були допущені, на достовірності та повноті відомостей, які містить це джерело.

Окрім цього, з апеляційною скаргою на вирок Бродівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року звернулися також адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 . У поданій апеляційній скарзі захисники просять змінити оскаржений виправдувальний вирок, вказавши в мотивувальній частині судового рішення додаткові мотиви та підстави, які слугують для виправдання ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в іншій частині вирок Бродівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог захисники покликаються на те, що погоджуються з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому правопорушення, оскільки стороною обвинувачення не було надано належних та допустимих доказів, які б у сукупності свідчили про наявність у діях обвинуваченого складу інкримінованого злочину. Поряд з тим, сторона захисту не погоджується з вироком суду в частині підставі та мотивів, які слугували підставою для виправдання обвинуваченого, оскільки суд відкинув частину з них, використавши лише окремі з них.

На переконання апелянтів, оцінюючи пред`явлене обвинувачення, слід мати на увазі, що для наявності у діях ОСОБА_9 складу вказаного кримінального правопорушення не достатньо доведення самого лише факту виникнення ДТП, загибелі потерпілого та фіксування вказаних обставин працівниками правоохоронного органу у відповідних процесуальних документах. При наїзді транспортного засобу на пішохода підлягають доказуванню всі обставини виникнення пригоди, зокрема: відповідність дій водія вимогам ПДР, причинний зв`язок мі встановленими порушеннями та виникненням ДТП, а також їх наслідками.

Сторона захисту зазначає, що ті докази сторони обвинувачення, які не визнані судом недопустимими, не є достатніми для висновку «поза розумним сумнівом» про винуватість ОСОБА_9 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України. Апелянти не погоджуються з висновком суду першої інстанції щодо визнання частини доказів допустимими. Зокрема, суд безпідставно відкинув доводи сторони захисту щодо того, що досудове розслідування було проведено не уповноваженим органом. Так, згідно з матеріалами кримінального провадження, відомості про вчинене кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР 24 січня 2018 року слідчим СВ Бродівського відділення Золочівського відділу поліції ГУ НП у Львівській області, яке, власне, і розпочало здійснювати досудове розслідування. 5 лютого 2018 року постановою першого заступника прокурора Львівської області ОСОБА_16 досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні доручено першому слідчому відділу слідчого управління прокуратури Львівської області. Ця постанова мотивована неможливістю здійснення ефективного досудового розслідування Державним бюро розслідувань, яке ще не розпочало свою роботу. Апелянти вважають, що з часу введення в дію положень ч. 4 ст. 216 КПК України щодо початку діяльності Державного бюро розслідувань України, за прокуратурою нормативно не закріплено функції досудового розслідування. Після 20 листопада 2017 року прокуратура могла розслідувати тільки «старі справи», але не довше, ніж два роки. Здійснювати досудове розслідування нових кримінальних проваджень слідчі прокуратури не могли. Відтак рішення заступника прокурора області було прийняте з надуманих підстав, що призвело до конституційного порушення прав громадян, а саме розслідування кримінального провадження органом, який відповідно до Конституції України був позбавлений права на проведення досудових розслідувань. Починаючи з 5 серпня 2018 року, здобуті докази є недопустимими з підстав проведення досудового розслідування неуповноваженим органом.

Як зазначають апелянти, у своєму вироку суд покликався на показання свідків очевидців ДТП, слідчих, які оглядали місце ДТП, та потерпілої. При цьому жоден із цих осіб не бачив моменту ДТП, ніхто не бачив водія автомобіля, а також ніхто не зміг детально описати особу, яка підійшла до них. Усі троє свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не змогли ствердити, що цією особою був ОСОБА_9 . Допитані у судовому засіданні як свідки працівники поліції ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які в складі слідчо-оперативної групи оглядали місце ДТП, також не вказали на ОСОБА_9 як водія, який вчинив ДТП. Єдиним доказом присутності ОСОБА_9 за кермом на момент ДТП (на думку сторони обвинувачення) був висновок молекулярно-генетичної експретизи №10/200 від 15 травня 2018 року, який обґрунтовано визнаний речовим доказом. Таким чином, надані стороною обвинувачення докази кожен окремо, а також у їх сукупності, не вказують на вчинення ДТП саме ОСОБА_9 .

Захисники зазначають, що висновок судово-медичного експерта №119/2018 від 16 березня 2018 року є недопустимим, оскільки отримання експертом медичної документації (медичної карти стаціонарного хворого №918 на ім`я ОСОБА_10 ) відбулося у не процесуальний спосіб, а саме: експертиза була проведена по документах, які були отримані без ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ та носили характер самостійного збору доказів судово-медичним експертом. При цьому сам розтин трупа ОСОБА_10 (смерть настала через 20 діб після ДТП) не може вказувати на спричинення тілесних ушкоджень та причинний зв`язок зі смертю). Водночас, згідно з ч. 4 ст. 69 КПК України експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи.

Також недопустимим доказом є висновок щодо результатів медичного огляду ОСОБА_9 з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, від 24 січня 2018 року, оскільки такий складений на підставі даних, які містяться в акті медичного огляду особи, що керує транспортним засобом, з метою виявлення стану сп`яніння №25, складеним 24 січня 2018 року о 02 год. 05 хв. У відкритих стороні захисту матеріалах вказаний акт, тобто джерело отримання використаних при складенні висновку відомостей, був відсутній і прокурором суду не наданий. Крім цього, медичний огляд ОСОБА_9 проводився вже після внесення відомостей в ЄРДР, тобто фактично такий був освідування, проведення якого регламентується вимогами КПК. Згідно з ч. 3 ст. 241 КПК України перед початком освідування особі, яка підлягає освідування, пред`являється постанова прокурора, однак така ОСОБА_9 не пред`являлась, оскільки її не існувало.

Захисники вважають неповним висновок суду першої інстанції щодо визнання недопустимим доказом висновку експерта №1149 від 16 травня 2018 року, оскільки такий зроблено на підставі недопустимих доказів: оптичного диска «Maximus DVD-R» 4.7 Gb 16X та висновку №1148 від 17 квітня 2018 року, протоколу огляду місця події від 23 січня 2018 року, протоколів проведення слідчих експериментів від 21 лютого 2018 року за участю свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_9 . Зокрема, перед проведенням слідчого експерименту свідку ОСОБА_15 не було роз`яснено передбачене ст. 63 Конституції України право не свідчити проти себе, близьких родичів та членів сім`ї. Навпаки, ОСОБА_15 змушений був давати показання щодо себе та свого сина, відтак здобуті в ході слідчого експерименту показання є отриманими внаслідок істотного порушення прав людини і основоположних свобод. Аналогічні підстави є для визнання недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_9 .

При цьому висновок експерта №1149 від 16 травня 2018 року є єдиним доказом на підставі якого ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення, інших доказів немає.

Захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали заперечення на апеляційну скаргу сторони обвинувачення, у яких просять у задоволенні апеляційної скарги прокурора на вирок Бродівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року відмовити; апеляційну скаргу сторони захисту задовольнити; змінити виправдувальний вирок Бродівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року, вказавши в мотивувальній частині судового рішення мотиви та підстави, які слугують для виправдання ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України; в іншій частині вирок Бродівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року залишити без змін.

В обґрунтування поданих заперечень сторона захисту вказує, що зміст показань свідків прокурором дещо перекручений і не відповідає фактичним обставинам справи. Зокрема, свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не бачили моменту ДТП, ніхто не бачив водія автомобіля, а також ніхто не зміг детально описати особу, яка підійшла до них. Усі троє свідків не могли стверджувати, що цією особою був ОСОБА_9 . Допитані в судовому засідання як свідки працівники поліції ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які в складі слідчо-оперативної групи оглядали місце ДТП, також не вказали на ОСОБА_19 як водія, який вчинив ДТП. Апелянти зазначають, що подані стороною обвинувачення докази кожен окремо, а також у їх сукупності, не вказують на вчинення ДТП саме ОСОБА_9 . Звертають увагу, що перед початком проведення слідчого експерименту ОСОБА_15 , який брав участь у цій слідчій дії в статусі свідка, не було роз`яснено передбачене ст. 63 Конституції України право не свідчити проти себе, близьких родичів чи членів сім`ї. Таким чином, результати слідчого експерименту здобуті з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод. Крім цього, недопустимими є докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав подану апеляційну скаргу та заперечив проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту.

ОСОБА_20 та його захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підтримали свою апеляційну скаргу та просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги сторони обвинувачення.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, доводи заперечень на апеляційну скаргу прокурора, колегія суддів дійшла такого висновку.

Завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора, які зобов`язані зібрати, перевірити та оцінити докази з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, оцінивши досліджені у справі докази з точки зору їх допустимості, належності, достовірності і достатності, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено, вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тому відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за пред`явленим обвинуваченням його слід виправдати.

Однак, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції при ухваленні вироку щодо ОСОБА_9 вищевказаних вимог кримінального процесуального закону не дотримався та дійшов передчасного висновку про невинуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яке кваліфікується як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Так, суд, надаючи оцінку доказам, у вироку зазначив, що під час досудового розслідування було порушено порядок огляду місця події, оскільки фактично мав місце обшук транспортного засобу «Skoda Oktavia», р.н. НОМЕР_1 , однак слідчим протокол обшуку складений не був, з клопотанням про надання дозволу на проникнення до транспортного засобу слідчий до слідчого судді не звертався; відібрання букального епітелію ОСОБА_9 та ОСОБА_15 відбулося без належного процесуального оформлення, а висновок експерта №1149 від 16 травня 2018 року ґрунтується на неправильних та суперечливих вихідних даних. Крім того, місцевий суд обґрунтував висновок про невинуватість обвинуваченого тим, що оптичний диск «Maximus DVD-R 4.7 Gb 16 Х» та висновок експерта Львівського НДІСЕ за результатами проведення комп`ютерно-технічної експертизи №1148 від 17 квітня 2018 року є недопустимими доказами.

Частина 1 статті 87 КПК передбачає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до правового висновку Верховного суду, викладеного в постанові від 8 жовтня 2019 у справі № 639/8329/14-к, при вирішенні питання щодо допустимості доказів, суд має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим. За відсутності такого обґрунтування посилання на ст. 87 КПК України для визнання доказу недопустимим є непереконливим.

Отже, положення ст. 87 КПК України можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Дійсно, у своїх постановах Верховний Суд неодноразово звертав увагу на неприпустимість проведення обшуку під виглядом огляду місця події, зокрема у постановах від 7 червня 2018 року (справа №740/5066/15-к), від 26 лютого 2019 року (справа № 266/4000/14-к), від 19 березня 2019 року (справа № 380/157/14-к), оскільки таким чином нівелюються вимоги судового контролю, передбачені ст. 233, ч. 2 ст. 234 КПК.

Втім, підставою для таких висновків було те, що вказана слідча дія була проведена без дозволу слідчого судді.

У свою чергу, із матеріалів вказаного кримінального провадження слідує, що під час огляду місця пригоди 23 січня 2018 року слідчим був виявлений та описаний автомобіль марки «Skoda Oktavia», р.н. НОМЕР_1 , з явними ознаками пошкодження, характерними для ДТП. Цей автомобіль на праві власності належить ОСОБА_9 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 . 24 січня 2018 року вказаний автомобіль визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

24 січня 2018 року старший слідчий СВ Бродівського ВП Золочівського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_18 звернувся до Бродівського районного суду Львівської області з клопотанням про надання дозволу на проведення огляду автомобіля марки «Skoda Oktavia», р.н. НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_9 (а.с. 53, т. 2).

Ухвалою слідчого судді Бродівського районного суду Львівської області від 25 січня 2018 року клопотання задоволено та надано старшому слідчому Бродівського ВП Золочівського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_18 дозвіл на проведення огляду автомобіля марки «Skoda Oktavia», р.н. НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_9 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 54, т. 2).

Таким чином, орган досудового розслідування у встановленому законом порядку отримав від слідчого судді дозвіл на проведення огляду автомобіля марки «Skoda Oktavia», р.н. НОМЕР_1 .

Хоча за своєю суттю такі слідчі дії як огляд та обшук дещо різняться, основною відмінністю між ними є те, що для проведення огляду достатньо відповідного рішення слідчого чи прокурора, тоді як для проведення обшуку виключно рішення слідчого судді.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, встановивши порушення вимог ч. 2 ст. 234 КПК України, не зазначив, яким чином вилучення із транспортного засобу марки «Skoda Oktavia», р.н. НОМЕР_1 , речей та документів: посвідчення про реєстрацію транспортного засобу та полісу страхування, які в подальшому були визнані речовими доказами, з урахуванням, що дозвіл на проведення огляду цього автомобіля в подальшому був наданий слідчим суддею, свідчить про порушення фундаментальних прав і свобод особи обвинуваченого або ж ставить під сумнів факт їх вилучення саме з указаного автомобіля, що в своїй сукупності могло вплинути на встановлення об`єктивної істини у справі.

Крім цього, місцевий суд вважав оптичний диск «Maximus DVD-R 4.7 Gb 16 X» недопустимим доказом у справі, оскільки в ході досудового слідства ні оригінал запису, ні записуючий пристрій та їх місцезнаходження встановлені не були.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій його було надано. Сторона кримінального провадження, якій надано речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються у протоколі огляду. Таким чином, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 100 КПК України речовий доказ або документ може бути надано стороні кримінального провадження добровільно або на підставі судового рішення.

Як убачається з матеріалів провадження, у судовому засіданні була допитана свідок ОСОБА_14 , яка є власником бару «Імпульс», де встановлена камера відеоспостереження. У ході допиту вказана свідок зазначила, що особисто відео не видавала, однак усно надала дозвіл на вилучення відеозапису працівниками поліції.

Згідно з указаним відеозаписом, на ньому зафіксовано, що камера спрямована на вхід до ресторану «Імпульс», а також в напрямку контрольно-пропускного пункту військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_3 . З дверей КПП виходять пішоходи і направляються через проїжджу частину вулиці на протилежне узбіччя. О 21:47:03 зліва на право на проїжджій частині вулиці видно рух легкового автомобіля, темного кольору, який наближається до осіб, що переходять дорогу та вчиняє наїзд на останнього пішохода, міняє напрямок руху наліво, виїжджає на ліве узбіччя та зупиняється на зустрічній смузі руху.

Оскаржений вирок не містить жодних даних про те, що учасники події заперечували, що на вказаному відеозаписі зображено місце дорожньо-транспортної приходи, пішохід ОСОБА_10 чи автомобіль марки «Skoda Oktavia», р.н. НОМЕР_1 .

Крім цього, відповідно до висновку експерта за результатами проведення криміналістичної експертизи відео-, звукозапису №5774 від 8 грудня 2020 року, відеограми, що містяться у файлах з таблиці А.1 представленого оптичного диску «Maximus.DVD-R. 4.7 Gb.16X» є копіями, що записані на оптичний диск з іншого носія інформації, ознак монтажу у цифрових відеограмах не виявлено.

За наведених обставин, колегія суддів вважає передчасними висновки суду першої інстанції про недопустимість цього відеозапису та висновку експертизи №5774, адже сумніви щодо походження вказаного відеозапису могли бути перевірені шляхом допиту свідка ОСОБА_14 .

Крім цього, судом не взято до уваги, що цей відеозапис був вилучений та оглянутий слідчим, про що складено відповідний протокол огляду від 26 січня 2018 року та винесено постанову про визнання та приєднання диску до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу (а.с. 205, 227, т. 2).

Також колегія суддів звертає увагу, що згідно з ч. 3 ст. 101 КПК України висновок експерта повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження.

Визнаючи недопустимим доказом висновок експерта №1149 від 16 травня 2018 року, суд першої інстанції зазначив, що експертом використані відомості зі схеми до протоколу огляду місця події зі ОСОБА_9 , однак докази про надання в розпорядження саме такої схеми відсутні; експертом використана схема до протоколу слідчого експерименту зі ОСОБА_15 .

Як слідує з матеріалів справи, судова автотехнічна експертиза у кримінальному провадженні №0000043, за результатами якої надано висновок №1149, проводилась експертом Львівського НДІСЕ на підставі постанови прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури слідчого управління прокуратури області ОСОБА_6 про призначення комплексної комп`ютерно-технічної та судово-автотехнічної експертизи від 1 березня 2018 року. Для проведення цієї експертизи, зокрема, надано: оптичний диск «Maximus.DVD-R. 4.7 Gb.16X», протокол огляду місця події від 23 січня 2018 року, схема до протоколу огляду місця події від 23 січня 2018 року, протоколи слідчих експериментів від 21 лютого 2018 року, схема до протоколу слідчого експерименту від 21 лютого 2018 року, протокол огляду місця події від 21 лютого 2018 року (а.с. 211, т. 3).

Таким чином, експерт здійснював дослідження на підставі наданих йому органом досудового розслідування даних. Жодних відомостей про те, що експерт самостійно збирав матеріали, які підлягали дослідженню, матеріали кримінального провадження не містять.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що наявність суперечностей між дослідницьким та підсумковим висновком експертизи, не може слугувати самостійною підставою для визнання висновку експерта недопустимим доказом.

Так, частиною 1 ст. 356 КПК України встановлено, що за клопотанням сторони кримінального провадження, потерпілого або за власною ініціативою суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку.

Крім цього, п. 1.2.14. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 8 жовтня 1998 року № 53/5, передбачено, зокрема, проведення додаткової та повторної експертиз.

Тобто у чинному законодавстві закріплені правові механізми для усунення допущених у висновку експерта суперечностей.

Втім, дійшовши висновку про наявність розбіжностей між дослідницьким та підсумковим висновком експертизи, суд першої інстанції не вжив передбачених законом заходів для їх усунення та безпідставно визнав висновок експерта №1149 від 16 травня 2018 року недопустимим доказом.

3 вказаного випливає, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та поза увагою залишив вимоги закону, якими передбачено, що суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші - відкинуті або не враховані.

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що сукупність зазначених порушень є істотними та процесуально неприпустимими, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади забезпечення законності, змагальності сторін та, одночасно, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, що передбачено ст. 370 КПК України як обов`язкові вимоги, які містяться і у ст. 7 КПК України - серед загальних засад кримінального провадження, яке за своїм змістом та формою повинно їм відповідати.

Як передбачено п.п. 1, 2, 3 ч.1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

За таких обставин, на підставі п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

При новому розгляді кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно, об`єктивно та всебічно дослідити всі обставини кримінального провадження, проаналізувати всі докази у справі, надані сторонами, дати їм належну юридичну оцінку з огляду на їх допустимість та достатність, перевірити наведені в апеляційних скаргах доводи, врахувати висновки і мотиви суду апеляційної інстанції, з яких скасовано судове рішення, та відповідно до вимог ст. 370 КПК України ухвалити законне й обґрунтоване та справедливе судове рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційні скарги прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 , адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Бродівського районного суду Львівської області від 16 листопада 2023 року щодо ОСОБА_9 - скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України у Бродівському районному суді Львівської області.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4