Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/163/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 186 (82, 86-1, 141) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2024 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кропивницькому кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 , обвинуваченої ОСОБА_10 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 грудня 2023 року, яким

ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сміла, Черкаської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працевлаштованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-26.06.2020 року Здолбунівським районним судом Рівненської області за ч. 1 ст. 186 КК до покарання у виді штрафу в сумі 850 грн.;

-13.12.2021 року Здолбунівським районним судом Рівненської області за ч. 1 ст. 389 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України, звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік;

-20.03.2023 року вироком Приморського районного суду м. Одеси за ч. 2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, частково приєднано не відбуте покарання за вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13.12.2021 року та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 1 місяць.

Відповідно до ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення більш суворим покаранням за даним вироком менш суворого покарання за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 30.03.2023 року, остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 1 місяць.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави 566 грн. 34 коп. витрат за проведені судові експертизи.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку м. Татарбунари, Одеської області, українку, громадянку України, без освіти, офіційно не працевлаштовану, незаміжню, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , є особою, що не має судимості,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

Сягнуто з ОСОБА_10 користь держави 566 грн. 34 коп. витрат за проведені судові експертизи.

Також вказаним вироком вирішено питання щодо речових доказів у відповідності до ст. 100 КПК України,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_9 вчинив відкрите викрадення чужого майна, (грабіж), поєднаний із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

ОСОБА_10 вчинила відкрите викрадення чужого майна, (грабіж), поєднаний із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Вказане кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин.

31 липня 2022 року близько 17 годин 30 хвилин, ОСОБА_10 спільно з ОСОБА_9 , будучи обізнаними про введення та продовження на території України воєнного стану, рухаючись по вулиці Вокзальна у м. Кропивницькому, побачили потерпілого ОСОБА_11 , який шов в бік залізничного вокзалу м. Кропивницький.

Припускаючи, що у потерпілого ОСОБА_11 , при собі можуть бути матеріальні цінності та грошові кошти у ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_10 виник злочинний умисел на відкрите викрадення чужого майна.

Реалізовуючи свій спільний злочинний умисел, діючи умисно, перебуваючи на перехресті вулиці Вокзальна та вулиці Київська у м. Кропивницькому, ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_10 , підійшли ззаду до потерпілого ОСОБА_11 , де ОСОБА_9 , невстановленим предметом, наніс удар в задню частину голови, від якого потерпілий ОСОБА_11 , втративши рівновагу впав обличчям на землю, в результаті чого отримав тілесні ушкодження у вигляді саден в лівій лобній ділянці, лівій виличній ділянці, синця навколо лівого ока, які відповідно до висновку експерта № 402 від 01.08.2022 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Подолавши у вказаний спосіб супротив потерпілого, який знаходився на землі, ОСОБА_9 підійшов до потерпілого ОСОБА_11 та з лівої передньої кишені штанів дістав мобільний телефон марки Techo Pop 5 LTE, синього кольору, з сім-картами SIM 1: НОМЕР_1 , SIM 2: НОМЕР_2 , вартість якого відповідно до висновку експерта № СЕ-19/112-22/5639-ТВ від 08.08.2022 складає 3762,00 гривень, та з лівої задньої кишені дістав грошові кошти в сумі 1500,00 гривень, три купюри номіналом по 500 гривень, а ОСОБА_10 , в свою чергу стояла праворуч від потерпілого ОСОБА_11 , та спостерігала щоб їхні дії не були поміщенні сторонніми особами.

У подальшому з місця вчинення злочину ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_10 зникли, розпорядившись майном потерпілого ОСОБА_11 , на власний розсуд, чим заподіяли потерпілому матеріальні збитки на загальну суму 5262, 00 гривень.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , просить оскаржуваний вирок скасувати та перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.4 ст. 186 КК України на ст.185 КК України.

Свої вимоги мотивує тим, що невірність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 полягає в тому, що стороною обвинувачення не було надано суду переконливих доказів того, що обвинувачений діяв з умислом на грабіж потерпілого. Судом не було знайдено підтвердження, що обвинувачений скоїв грабіж, натомість здобуто лише докази про те, що він скоїв крадіжку.

З показів обвинуваченого вбачається що, потерпілий був п`яний та часто падав на землю, в результаті чого і отримав тілесні ушкодження, які були виявлені у нього. Вирішивши скористатися тим, що потерпілий був у нетверезому стані, обвинувачений запропонував свою допомогу потерпілому та повів його в бік залізничного вокзалу. Виявивши у потерпілого в задньому кармані мобільний телефон та гроші, викрав їх, потерпілого залишив на тротуарі. Однак, був затриманий працівниками поліції.

Тобто, обвинувачений ОСОБА_9 вважав, що здійснював викрадення непомітно для потерпілого чи інших осіб. Тим більше, в своїх показаннях обвинувачений вказував, що потерпілий був у нетверезому стані, що не спростовується відповідними доказами стороною обвинувачення та судом, а саме у висновках експерта немає відомостей про стан алкогольного сп`яніння потерпілого. Тому є підстави вказувати на те, що потерпілий ОСОБА_11 не міг усвідомлювати значення того, що відбувається.

Отже, дії обвинуваченого ОСОБА_9 відповідають визначенню крадіжки (на думку обвинуваченого), а не грабежу. Обвинувачений діяв з умислом на викрадення майна потерпілого, намагаючись це робити так, щоб потерпілий або оточуючі цього не помічали. Сам факт того, що обвинувачений обрав момент, коли потерпілий був у нетверезому стані та часто падав, щоб використати його беззахисність, підтверджує його намір вчинити крадіжку та уникнути виявлення. Щодо питання про нанесення обвинуваченим легких тілесних ушкоджень потерпілому, важливо врахувати обставини, які свідчать на користь того, що його дії більше відповідають характеристикам крадіжки, а не грабежу, як вказує сторона обвинувачення.

Захисник зауважує, що обвинувачений запропонував свою допомогу потерпілому. Якби його намір був спрямований на грабіж, він міг би просто негайно вчинити тілесні ушкодження та позбавити потерпілого майна не вдаючись до вигадок.

Відсутність припустимого наміру вчинення грабежу з першого ж моменту взаємодії обвинуваченого та потерпілого підтверджує, що обвинувачений не тільки не спричинив тілесних ушкоджень, але й спочатку виявив бажання надати допомогу. Це важливий момент, який свідчить про те, що обвинувачений не прагнув вчинити протиправні дії відразу.

На переконання сторони захисту, обвинувачений утримував свій намір протиправно заволодіти майном, що вказує на те, що його дії більше відповідають сценарію крадіжки, де важливо враховувати його початкову позицію, що відрізняється від типових дій грабіжника.

У додаток до вищевказаного, зауважує, що ні покази свідків, ні записи з камер відеоспостереження не підтверджують твердження сторони обвинувачення щодо того, що обвинувачений наніс легкі тілесні ушкодження потерпілому. Відсутність об`єктивних даних або свідчень, що підтверджують пряму вину обвинуваченого у фізичних пошкодженнях, ставить під сумнів його причетність до таких дій.

Записи з камер відеоспостереження та відсутність вказівок в показах свідків щодо факту нанесення тілесних ушкоджень підтверджують, що обвинувачений можливо не брав участі у фізичних впливах на потерпілого.

Захисник вважає, що наведені обставини безумовно створюють достатньо підстав для сумніву в законності та обґрунтованості вироку суду. Очевидно, що проблема полягає в неправильній кваліфікації дій обвинуваченого відповідно до частини 4 статті 186 КК України.

На підставі висновків про те, що дії обвинуваченого більше відповідають визначенню крадіжки, а не грабежу, та з урахуванням відсутності підтверджень щодо нанесення тілесних ушкоджень, вважає за доцільне перекваліфікувати дії обвинуваченого на підставі статті 185 КК України, оскільки обвинувачений не мав наміру вчинити грабіж та наносити тілесні ушкодження потерпілому, а його дії були спрямовані на вчинення крадіжки. Зазначена перекваліфікація відповідно до статті 185 Кримінального кодексу України сприятиме винесенню справедливого вироку, враховуючи усі важливі обставини справи.

Обвинувачений ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі просить переглянути кримінальне провадження у повному обсязі.

Викликати в судове засідання та допитати свідків, понятих, експертів, які приймали участь в суді першої інстанції, оскільки на його думку судове рішення не відповідає статті кримінального закону, яка йому інкримінована.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_10 просить вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження направити на новий розгляд.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вирок є надто суворий та необґрунтований, оскільки суд першої інстанції не врахував обставини та не дослідив докази, а його висновки ґрунтуються на припущеннях.

Зазначає, що на її думку вирок містить розбіжності в частині суми коштів, що начебто були витягнуті з кишені потерпілого. А саме мова йде про 1000 грн. двома купюрами по 500 грн. та 1500 трьома купюрами по 500 грн. А в обвинувальному акті зазначена сума 2000 грн.

При цьому вироком речовий доказ, кошти в сумі 1500 грн. було передано потерпілому на зберігання.

Обвинувачена ОСОБА_10 вважає, що вищенаведене свідчить про відсутність об`єктивність її обвинувачення.

Заслухавши суддю доповідача, обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 , які підтримали свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 та обвинувачену ОСОБА_10 , які підтримали апеляційні скарги сторони захисту; прокурора ОСОБА_6 , який заперечив щодо задоволення поданих апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні вимоги задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_9 про допит свідків та дослідження всіх доказів по справі не підлягає задоволенню, оскільки підстав для їх дослідження колегією суддів не встановлено та в апеляційній скарзі обвинуваченого таких підстав у відповідності до ч.3 ст. 404 КПК України не зазначено.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна, (грабіжу), поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, та винуватості ОСОБА_10 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна, (грабіжу), поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, за обставин, встановлених під час судового розгляду та викладених у вироку, є обґрунтованими та правильними, оскільки ґрунтується на об`єктивному, повному і всебічному досліджені доказів, зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку та правильно оцінених судом, у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

Так, допитаний в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчинені інкримінованого йому злочину не визнав повністю, не погоджувався з кваліфікацією своїй дій. Надав суду покази в яких пояснив, що йшов позаду потерпілого. Останній був п`яний та часто падав на землю, в результаті чого і отримав тілесні ушкодження, які були виявлені у нього. Вирішивши скористатися тим, що потерпілий був у нетверезому стані, обвинувачений запропонував свою допомогу потерпілому та повів його в бій залізничного вокзалу. Виявивши у потерпілого в задньому кармані мобільний телефон та гроші, викрав їх, потерпілого залишив на тротуарі, а сам повернувся до ОСОБА_10 , якій передав мобільний телефон. Однак, був затриманий працівниками поліції. Зазначає, що обвинувачена ОСОБА_10 не була обізнана про факт викрадення телефону.

Обвинувачена ОСОБА_10 вину не визнала повністю, не причетна до крадіжки, про факт крадіжки мобільного телефону та грошей їй нічого не відомо. Взяла мобільний телефон у ОСОБА_9 , вважаючи, що даний телефон належить йому.

Незважаючи на невизнання вини ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, їх вина повністю підтверджується дослідженими у суді належними та допустимими доказами, на підставі яких районним судом зроблено правильний висновок про доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушеннь, зокрема:

- показаннями потерпілого ОСОБА_11 , який повідомив районному суду, що 31.07.2022 року він йшов в бік залізничного вокзалу в м. Кропивницький по вул. Вокзальній. Позаду нього йшли обвинувачені. Перетнувши вул. Київську та продовживши подальший рух, відчув удар по голові, який наніс ОСОБА_9 . Від даного удару він впав на землю та був фактично в безпорадному стані і не міг чинити супротив, оскільки майже втратив свідомість. Відчув, як з кишені витягли телефон та гроші в сумі 1000 грн., купюрами по 500 грн. Зазначає, що обвинувачена тримала його за руку. Підвестися йому допоміг вже працівник поліції;

-показами свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які надали покази суду, що 31.07.2022 року близько 18-ої години вони стояли біля залізничного вокзалу. До них підійшла жінка та сказала, що двоє осіб побили людину та вказала місце. Підійшовши до місця, на яке вказала жінка, побачили потерпілого. Від нього дізналися, що його вдарили по голові та обікрали. Побачивши обвинувачених, зупинили їх. Обвинувачений ОСОБА_9 видав гроші в сумі 1500 грн., а обвинувачена ОСОБА_10 , після дзвінка на мобільний номер телефону потерпілого, з нижньої білизни видала мобільний телефон.

Також зазначили, що коли до них підійшов потерпілий ОСОБА_11 , він впізнав свій мобільний телефон.

Також винуватість ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень також об`єктивно підтверджується наданими стороною обвинувачення належними і допустимими письмовими доказами, які всебічно перевірені судом першої інстанції, зокрема:

- протоколом огляду місця події від 31.07.2022 року, згідно якого оглянуто відкриту ділянку місцевості по вул. Вокзальна, де виявлено на асфальтному покритті сліди речовини бурого кольору та виявлено фрагмент палиці із слідами нашарування речовини бурого кольору (Т. 1 а.п. 13-16);

- протоколом огляду місця події від 31.07.2022 року, згідно якого оглянуто відкриту ділянку місцевості на перехресті вул. Вокзальна та вул. Київська, де в службовому автомобілі д.н.з. НОМЕР_3 виявлено мобільний телефон Techo Pop 5 LTE синього кольору та грошові кошти в сумі 1500 грн. купюрами по 500 грн. З пояснень працівників поліції охорони, вказані речі видала обвинувачена ОСОБА_10 (Т. 1 а.п. 19-23);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01.08.2022 року, відповідно до якого потерпілий впізнав обвинуваченого ОСОБА_9 , як особу, яка була на перехресті вулиць Вокзальна та Київська та заволоділа його майном (Т.1 а.п.33-36);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01.08.2022 року, яким зафіксовано, що потерпілий впізнав обвинувачену ОСОБА_10 , як особу, яка була на перехресті вулиць Вокзальна та Київська та видала мобільний телефон (Т.1 а.п.37-40);

- висновком експерта №СЕ-19/112-22/5639-ТВ, відповідно до якого визначено вартість викраденого телефону в сумі 3762 грн. (Т. 1 а.п. 45-52);

- висновками експерта №402 від 01.08.2022 року та №437/402 від 17.08.2022 року, відповідно до яких у ОСОБА_11 виявлено тілесні ушкодження, у вигляді саден в лівій лобній ділянці, лівій виличний ділянці, синця навколо лівого ока, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Механізм утворення тілесних ушкоджень не суперечить механізму утворення зазначеному в слідчому експерименті від 12.08.2022 року (Т.1 а.п.60);

- переглянутими в районному суді записами з нагрудних камер поліцейських, де зафіксовано обвинувачених на вул. Київська, які видали поліцейським викрадені мобільний телефон та грошові кошти (Т.1 а.п. 108);

- переглянутими районним судом записами з камер спостереження, на яких зафіксовано рух потерпілого ОСОБА_11 , позаду нього двох осіб, які в подальшому, приєдналися до потерпілого та продовжили рух. Крім того, зафіксовано рух потерпілого та двох осіб в напрямку вул. Вокзальна до залізничного вокзалу та повернення цих двох осіб до вул. Київська і затримання їх працівниками поліції (Т.1 а.п. 114);

-висновками експерта №411 від 07.09.2022 року та №412 від 07.09.2022 року згідно яких на змивах з поверхні асфальтового покриття та фрагмента деревини виявлено кров, яка може походити від потерпілого ОСОБА_11 (Т.2 а.п.189-191,193-195).

Наведені вище та досліджені судом письмові докази є належними та допустимими, оскільки отримані органом досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства та містять в собі фактичні дані, які вказують на місце, час та спосіб вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Оцінивши наведені вище зібрані у кримінальному провадженні докази і доводи апеляційних скарг сторони захисту в їх сукупності, колегія суддів вважає, що винуватість ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України доведена, суд першої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_9 , як відкрите викрадення чужого майна, (грабіж), поєднаний із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

А також, правильно кваліфікував дії ОСОБА_10 , як відкрите викрадення чужого майна, (грабіж), поєднаний із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Враховуючи вищевикладене, апеляційні доводи захисника ОСОБА_7 про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_9 за ст. 185 КК України є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_11 , який чітко пояснив суду, що позаду нього йшли обвинувачені. ОСОБА_9 наніс йому удар по голові, від якого він впав на землю. Проте, відчув, як з його кишені витягли телефон та гроші. При цьому, обвинувачена ОСОБА_10 тримала його за руку.

Також, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , пояснили суду першої інстанції, що жінка їм повідомила, що двоє осіб побили людину та вказала місце. На цьому місці, вони побачили потерпілого, від нього дізналися, що його вдарили по голові та обікрали. Побачивши обвинувачених, зупинили їх. Обвинувачений ОСОБА_9 видав гроші в сумі 1500 грн., а обвинувачена ОСОБА_10 , після дзвінка на мобільний номер телефону потерпілого, з нижньої білизни видала мобільний телефон.

Вказані покази колегія суддів вважає правдивими, логічними та послідовними, які сумнівів щодо вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 інкримінованого злочину не викликають.

Також вказані покази потерпілого та свідків повністю узгоджуються з письмовими доказами у справі: зокрема протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01.08.2022 потерпілий безсумнівно впізнав обвинуваченого ОСОБА_9 , як особу, яка була на перехресті вулиць Вокзальна та Київська та заволоділа його майном та ОСОБА_10 , як особу, яка була на перехресті вулиць Вокзальна та Київська та видала мобільний телефон.

Колегія суддів, оцінюючи вище приведені докази, як кожен окремо так і в їх сукупності між собою, відмічає відсутність в них протиріч і констатує повну узгодженість та достатність для встановлення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 186 КК України.

Наведені вище та дослідженні судом докази є належними та допустимими, оскільки отримані органом досудового розслідування згідно з вимогами Кримінального процесуального законодавства України та містять в собі фактичні дані, які вказують на місце, час, спосіб вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України. Вказані докази стороною захисту не поставлено під сумнів вагомими доказами та доводами.

Колегія суддів вважає, що вищенаведені покази та досліджені письмові докази у справі повною мірою спростовують позицію захисника та обвинуваченого ОСОБА_9 щодо відсутності причетності та відсутності у останнього наміру на відкрите викрадення чужого майна і вважає таку позицію, як обраний спосіб захисту з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що дії ОСОБА_9 були направлені на таємне викрадення майна потерпілого, а тому його дії слід кваліфікувати за ст. 185 КК України є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» роз`яснено, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб. Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення.

Розрізняючи крадіжку та грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.

Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування - залежно від характеру насильства чи погрози - як грабіж чи розбій.

Відповідно до показів потерпілого ОСОБА_11 та відеозапису убачається, що потерпілий рухався самостійно, не падав. Між тим, потерпілий зазначив, що відчув удар в задню частину голови та впав, можливо втрачав частково свідомість. При цьому потерпілий зазначав, що обвинувачені перебували біля нього та викрали мобільний телефон та гроші.

Тобто, потерпілий повною мірою усвідомлював протиправний характер дій обвинувачених. В свою чергу обвинувачені, усвідомлювали, що їх дії помічені, оскільки потерпілий бачив їх на місці події.

Таким чином, незважаючи навіть на те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 могли розпочати свої дії, як таємне викрадення речей потерпілого, проте, надалі вони були помічені потерпілим, який усвідомлював протиправність дій щодо нього. При цьому, обвинувачені усвідомлювали, що їх злочинні дії вже були викриті, оскільки намагались швидко зникнути з місця події та сховати майно потерпілого.

З урахуванням вищенаведеного, законних підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 на ст. 185 КК України, як про те просить захисник, колегія суддів не вбачає, оскільки діям останнього дана правильна правова кваліфікація за ч.4 ст. 186 КК України, а тому колегія суддів вважає, що підстави для перекваліфікації дій ОСОБА_9 з ч.4 ст. 186 КК України на ст. 185 КК України відсутні.

Враховуючи наведене апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_14 не підлягає задоволенню.

Щодо апеляційних доводів обвинуваченої ОСОБА_10 про невірно зазначену суму коштів зазначених в обвинувальному акті, то вказана обставина не вплинула на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та не є підставою для скасування або зміни судового рішення.

Також, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_10 про направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки в апеляційній скарзі не зазначено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону (ст.ст. 412, 415 КПК України).

Виходячи з наведеного, доводи апеляційних скарг сторони захисту, щодо непричетності ОСОБА_10 до інкримінованого кримінального правопорушення та неправильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому такі доводи є безпідставними та необґрунтованими.

В апеляційних скаргах сторони захисту містяться також інші твердження, які не потребують детального аналізу колегії суддів та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Суд звертає увагу, що за практикою Європейського суду з прав людини право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 покарання відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинувачених, наявність обставин, які пом`якшують покарання та обставини, які його обтяжують.

Обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вчинили тяжкий, корисливий злочин.

Як особа ОСОБА_9 , характеризується негативно, має не зняті та не погашені судимості за аналогічними злочинами, даний злочин вчинив в період іспитового строку за попереднім вироком, на обліках лікаря нарколога чи психіатра не перебуває. Обставини, які пом`якшують та обставини, які обтяжують покарання судом не встановлено.

ОСОБА_10 , як особа характеризується посередньо, є особою, що раніше не судима, на обліках лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, не працює. Обставини, які пом`якшують та обставини, які обтяжують покарання судом не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції врахувавши характер, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку скоєного обвинуваченими кримінального правопорушення, особу обвинувачених, відсутність обставин, які пом`якшують та обставин, яки обтяжують покарання, прийшов до висновку, що їх виправлення можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства.

При цьому, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_9 , врахував вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 13.12.2021 року за ч. 1 ст. 186 КК України у відповідності до приписів ч.1 ст. 71 КК України та Приморського районного суду м. Одеси за ч. 2 ст.186 КК України 30.03.2023 року у відповідності до ч.4 ст. 70 КК України.

Призначене судом першої інстанції обвинуваченим покарання, враховуючи всі обставини кримінального провадження, осіб обвинувачених, на думку колегії суддів, є справедливим, необхідним і достатнім для їх перевиховання та попередження вчинення ними нових злочинів, оскільки таке покарання повною мірою відповідає меті покарання визначеного ст. 50 КК України.

Наведені обставини у їх сукупності вказують на доцільність призначення остаточного покарання у виді позбавлення волі саме у такому розмірі. Крім того, колегія суддів відмічає, що суд першої інстанції призначив обвинуваченим покарання, яке за своїм розміром є мінімальним, передбаченого санкцією ч.4 ст. 186 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 , обвинуваченої ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 , обвинуваченої ОСОБА_10 з доповненнями залишити без задоволення, а вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 06 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженими які тримаються під вартою в той же строк з моменту вручення їм копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4