Справа № 130/1108/23
Провадження №11-кп/801/641/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.03.2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР №0000113 від 05.03.2023 по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт Браїлів Жмеринського району Вінницької області, громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, неодруженого, військовозобов`язаного, мешканця АДРЕСА_1 , непрацюючого, раніше несудимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України,

за участю сторін кримінального провадження

прокурора: ОСОБА_9

захисника: ОСОБА_7

обвинуваченого: ОСОБА_8

ВСТАНОВИВ:

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, просив вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.03.2024 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України змінити, перекваліфікувати його дії на ст. 124 КК України та відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання.

Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.03.2024 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 121 КК України і обрано йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання рахувати з моменту затримання обвинуваченого ОСОБА_8 на виконання вироку після набрання ним законної сили.

Ухвалу слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду від 8 березня 2023 року про накладення арешту на вказані речові докази скасовано.

Відповідно до частини п`ятої статті 72 КК України в строк відбування покарання ОСОБА_8 зараховано час затримання один день 6 березня 2023 року, з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин

5 березня 2023 року, приблизно о 19-00 год. ОСОБА_8 , перебуваючи у будинку свого знайомого ОСОБА_10 по АДРЕСА_2 , разом з останній, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вживали спиртні напої. Між обвинуваченим ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_12 виник словесний конфлікт, який переріс у бійку, під час якого обвинувачений ОСОБА_8 ,який перебував у стані алкогольного сп`яніння з метою заподіяння тілесних ушкоджень дістав з кишені штанів складний ніж, яким умисно наніс ОСОБА_12 два удари на розмах правої руки в область лівої частини черевної порожнини та один удар в спину. Внаслідок чого потерпілий ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, у вигляді одного проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини зліва, що супроводжувалось лівобічним пневмотораксом, одне проникаюче колото-різане поранення живота зліва, а також одне непроникаюче поранення поперекової ділянки справа.

Вимоги апеляційної скарги захисника мотивовано тим, що винуватість ОСОБА_8 суд обгрунтовує виключно наявністю у потерпілого ОСОБА_12 тяжкого тілесного ушкодження, спричиненого обвинуваченим.

Визнане судом доведеним формулювання обвинувачення та правова кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.1 ст. 121 КК України є помилковими.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , що він захищався від посягання ОСОБА_12 підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , які повідомили, що під час конфлікту ОСОБА_12 кинув ОСОБА_8 на підлогу і почав наносити удари ногами і кулаками.

Окрім того, факт вчинення посягання на життя і здоров`я ОСОБА_8 підтверджується наявністю у нього чисельних тілесних ушкоджень згідно висновку судово-медичної експертизи №18.

Разом з цим, потерпілий ОСОБА_12 як на стадії досудового розслідування так і в суді не міг пояснити причину конфлікту із ОСОБА_8 , як відбувалася бійка, чи наносив він йому удари. На всі уточнюючі запитання він відповідав, що нічого не пам`ятає. При цьому вказує, що бачив у руці ОСОБА_8 ніж.

При оцінці доказів судом не врахована така позиція потерпілого ОСОБА_12 , а також те, що його покази мають суттєві розбіжності з показаннями як обвинуваченого ОСОБА_8 , так і з показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_13 ..

З врахуванням досліджених в судовому засіданні доказів, є очевидним відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Окрім того, з огляду на дослідженні докази та об`єктивні дані, можна прийти до висновку, що ОСОБА_8 , при нанесенні ножових поранень ОСОБА_12 діяв в стані необхідної оборони.

При цьому в мотивувальній частині вироку така позиція сторони захисту не спростована. Фактично судом не з`ясовувалися обставини чи перебував обвинувачений в стані необхідної оборони, а також чи перевищив він межі необхідної оборони і, відповідно чи слід кваліфікувати його дії за ст.124 КК України.

Окрім того, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 поза увагою суду залишена та обставина, що спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 сприяла неправомірна поведінка самого потерпілого, який розпочав бійку та вчинив насильство відносно обвинуваченого, заподіявши йому легкі тілесні ушкодження.

Окрім того, обвинувачений ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно.

Прокурор Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_14 подав заяву про відмову від апеляційної скарги на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.03.2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР №0000113 від 05.03.2023.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_9 , який просив прийняти відмову прокурора від апеляційної скарги, заперечував проти апеляційної скарги захисника, захисника ОСОБА_7 , який просив задоволити апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав думку свого захисника, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріли кримінального провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що слід прийняти відмову від апеляційної прокурора, в задоволенні апеляційної скарги захисника слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України ґрунтуються на сукупності доказів, оцінених в дотримання ст.94 КПК України.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про наявність підстав для кваліфікації дій ОСОБА_8 за ст.124 КК України безпідставні.

За ч.1 ст.121 КК України кримінальна відповідальність настає за нанесення особі умисного тяжкого тілесного ушкодження, яким є, зокрема, умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Із об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечним протиправним діянням, суспільно небезпечними наслідками, що настали для особи у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, та причинним зв`язком між діянням і наслідками.

Небезпечними для життя визнаються тілесні ушкодження, що в момент заподіяння чи в клінічному перебігу спричиняють загрозливі для життя явища й котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю. Запобігання смерті, що обумовлене наданням медичної допомоги, не повинно враховуватись при оцінюванні загрози таких ушкоджень для життя. Загрозливий для життя стан, який розвивається в клінічному перебігу ушкоджень, незалежно від проміжку часу, що минув після його заподіяння, має перебувати з ним у прямому причинно-наслідковому зв`язку.

Суб`єктивна ж сторона цього злочину полягає у формі умислу (прямого чи непрямого).

Натомість, диспозицією ст.124 КК України визначено відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Згідно з ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Положеннями ч.3 ст.36 КК України передбачено, що перевищенням меж необхідної оборони є умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода, заподіяна особі, яка здійснює посягання, не перевищувала би необхідну.

Питання спрямованості умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема потрібно враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з перебуванням особи в стані необхідної оборони, слід урахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно-небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду іншій особі, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Суд, приймаючи рішення, врахував позицію обвинуваченого ОСОБА_8 , який вину визнав частково щодо вчиненого кримінального правопорушення та дав оцінку, проаналізувавши сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозвязку.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_8 грунтуються на показаннях потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 . експерта ОСОБА_16 , які узгоджуються між собою та перевіреними і дослідженими доказами.

Судом першої інстанції прийнято як доказ показання потерпілого ОСОБА_12 , який заперечував факт душіння, оскільки якби він обвинуваченого душив, то зламав би шию. Вказав, що перший удар обвинуваченого йому був у живіт, потім у спину. Бачив у ОСОБА_8 викидний ніж, однак де він взявся не пам`ятає. Знає, що перед цією подією ОСОБА_8 був на ставку і його там хтось побив.

З показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , допитаних під час судового розгляду, суд першої інстанції встановив, що між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 мала місце бійка, під час якої ОСОБА_8 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_12 ножем, а саме два удари в область лівої частини черевної порожнини та один удар в спину.

При цьому, суд врахував згідно висновку експерта №18 наявну у ОСОБА_8 поверхневу ранку на долонній поверхні правої кисті, а також численні садна, подряпини та синці на голові. Поверхнева ранка спричинена дією предмету, який мав ріжучі властивості, а решта ушкоджень від дії тупих предметів, за механізмом дії удар та тертя, що мало місце 5 березня 2023 року та всі вони належать до легких тілесних ушкоджень, тривалістю не більше як 6 діб.

Наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 ,їх локалізація, спростовують твердження сторони захисту, щодо наявності підстав для необхідної оборони.

Крім того, під час судового розгляду був допитаний експерт ОСОБА_16 , який пояснив, що на досудовому слідстві він проводив судово-медичні експертизи по тілесним ушкодженням потерпілого ОСОБА_12 і обвинуваченого ОСОБА_8 . Вказав, що у даному конкретному випадку тілесні ушкодження, виявлені у потерпілого ОСОБА_12 , а це удар в ліву частину грудної клітки, удар в ліву частину черевної порожнини, а також удар у поперекову ділянку, неможливо нанести з положення «лежачи». Нападнику та потерпілому необхідно перебувати тільки у вертикальному положенні. Два удари ножом знаходяться майже на одній вертикальній лінії. При судово-медичній експертизі ОСОБА_8 у нього не були виявлені тілесні ушкодження, які характерні для самооборони, оскільки у такому випадку вони мають бути у першу чергу на руках, а у обвинуваченого таких тілесних ушкоджень на руках не було, не було також і ознак душіння.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідно до того механізму нанесення ударів, на який посилається у своїх поясненнях обвинувачений ОСОБА_8 ,а саме, що потерпілий ОСОБА_12 кинув обвинуваченого ОСОБА_8 на підлогу, сів зверху, бив руками по обличчю, перебив переносицю, розсік голову, душив пальцями рук експерт виключає нанесення обвинуваченому таких тілесних ушкоджень, оскільки у обвинуваченого не було таких тілесних ушкоджень та ознак душіння.

Судом проаналізовано покази обвинуваченого, потерпілого, свідків у сукупності з іншими доказами та дано вірну правову оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_8 .

Згідно правового висновку викладеного в постанові Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 12 травня 2020 року справа № 748/1226/18 вбачається, що вирішення питання, чи перебував обвинувачений у стані необхідної оборони, залежить від сукупності обставин, установлених під час розгляду справи. Зокрема, на підставі всієї сукупності обставин має бути встановлено, чи зазнала особа посягання та чи були її дії зумовлені захистом від такого посягання. Особа, що завдала шкоду, не може посилатися на стан необхідної оборони, якщо саме насильство було спровоковано нею ж самою, тобто було передбачуваним наслідком її власної поведінки. Окремим випадком такого спровокованого насильства є бійка, під час якої учасники застосовують один до одного насильство певного ступеня. Таке спровоковане насильство не можна вважати «посяганням» у тому значенні, яке цьому терміну надається статтею 36 КК.

Відповідно до висновку судово-медичного експерта №35, тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_12 є ушкодженнями, що небезпечні для життя в момент заподіяння, тому належать до тяжких тілесних ушкоджень, у вигляді одного проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини зліва, що супроводжувалось лівобічним пневмотораксом, одне проникаюче колото-різане поранення живота зліва, а також одне непроникаюче поранення поперекової ділянки справа.

Отже, із наведеного вище висновку експертизи вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 заподіяв потерпілому ОСОБА_12 ножові удари цілеспрямовано, що спростовує його показання про те, що він ударив ОСОБА_12 , перебуваючи у стані необхідної оборони, оскільки ОСОБА_12 кинув ОСОБА_8 на підлогу, сів зверху, бив руками по обличчю, перебив переносицю, розсік голову, душив пальцями рук.

Таким чином, із аналізу викладених вище доказів, які узгоджуються між собою та підтверджують зміст один одного, встановлено те, що обвинувачений ОСОБА_8 у ході конфлікту наніс ОСОБА_12 знаряддям злочину ножем цілеспрямований удар у ділянку грудної клітини зліва, що супроводжувалось лівобічним пневмотораксом, одне проникаюче колото-різане поранення живота зліва, а також одне непроникаюче поранення поперекової ділянки справа .

При цьому, судом першої інстанції враховано, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 не були спонтанними, характерними для самозахисту, а були цілеспрямованими, саме на нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 із застосуванням ножа,який обвинувачений дістав з кишені, розклав його, взяв в руку так, щоб не все лезо увійшло у тулуб потерпілого, заподіяв два удари ножом у ліву частину тулуба, де знаходяться життєво важливі органи, після чого наніс удар ножем в спину.

За таких обставин, суспільно-небезпечного посягання на життя та здоров`я ОСОБА_12 , яке би могло викликати в обвинуваченого ОСОБА_8 стан необхідної оборони та вимагало заподіяння потерпілому ножового поранення, останній не вчиняв.

Таким чином, обстановка та обставини події, динаміка їх розвитку і спосіб вчинення злочину обвинуваченим ОСОБА_8 , застосоване ним особливо небезпечне знаряддя ніж, цілеспрямованість і локалізація нанесених ударів ОСОБА_12 , поведінка ОСОБА_8 під час і після вчинення злочину, свідчать про наявність у діях обвинуваченого всіх об`єктивних і суб`єктивних складових злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Перевіривши рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України є належним чином обгрунтовані, умотивовані.

Підстав для кваліфікації дій ОСОБА_8 за ст. 124 КК України суд апеляційної інстанції не вбачає.

В апеляційній скарзі захисник ставить питання про наявність підстав для зміни покарання.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визначається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею ( частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_17 , суд в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику призначення судами кримінального покарання», від 24.10.2003 року № 7, керуючись принципами законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, обставини вчинення злочину та особу винного, який характеризується позитивно, раніше не судимий, відсутність обставин, які відповідно ст.66 КК України пом`якшують покарання, обставину, яка у відповідності до ст. 67 КК України обтяжує покарання вчинення злочину особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння та визначив покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, в межах санкції ч.1 ст. 121 КК України.

На думку апеляційного суду визначене покарання є необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_8 , попередження вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При цьому суд апеляційної інстанції керується правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_8 , що він бажає вступити до лав ЗСУ суд апеляційної інстанції не приймає.

19.05.2024 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо запровадження інституту умовно-дострокового звільнення осіб від відбування покарання для безпосередньої їх участі в обороні країни, захисті її незалежності та територіальної цілісності» № 3687-IX від 08.05.2024 року.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_8 може реалізувати своє право по захисту Батьківщини вже після набрання вироком законної сили та після подання клопотання про умовно-дострокове звільнення, як того вимагають положення ст. 81-1 КК України.

Прокурором Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_14 подано заяву про відмову від апеляційної скарги на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.03.2024 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 403 КПК України, врахувавши думку учасників кримінального провадження, вважає, що наявні підстави для прийняття відмови від апеляційної скарги та закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора.

Керуючись ст.ст. 403, 404, 405, 407,409, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції , -

постановив:

Прийняти відмову прокурора від апеляційної скарги.

Провадження за апеляційною скаргою прокурора закрити.

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника.

Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.03.2024 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України залишити без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції може бути оскаржено до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Відповідно ч.4 ст.532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції, набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4