ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2024 року

м. Київ

справа № 621/3115/18

провадження № 51-7751 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 18 травня 2023 року й ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 жовтня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00848, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Володимирівка Волноваського району Донецької області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Зміївського районного суду Харківської області від 18 травня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

До набрання вироком законної сили суд залишив без змін запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 у вигляді застави та зарахував у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 08 до 13 серпня 2018 року.

Також суд частково задовольнив цивільні позови і постановив стягнути із ОСОБА_7 :

- на користь ОСОБА_8 145 990,46 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої неповнолітній ОСОБА_9 , починаючи стягнення з 09 серпня 2018 року і до досягнення нею повноліття, що становить по 973,27 грн щомісячно, а в разі продовження навчання (учню, студенту) - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення нею 23 років, по 1861 грн щомісячно; по 300 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_8 і неповнолітньої ОСОБА_9 ;

- на користь ОСОБА_10 500 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди;

- на користь ОСОБА_11 18 496,86 грн у рахунок відшкодування витрат на поховання і 300 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Крім того, суд постановив стягнути з ПрАТ «Страхова група Ю. БІ. АЙ-КООП» на користь ОСОБА_8 9474,86 грн у рахунок відшкодування витрат на поховання; 134 028 у рахунок відшкодування шкоди у зв`язку зі смертю фізичної особи (в інтересах неповнолітньої ОСОБА_9 ) та по 22 338 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_8 і неповнолітній ОСОБА_9 ;

У вироку суд розподілив процесуальні витрати на залучення експертів і вирішив долю речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 08 серпня 2018 близько 10:00, керуючи технічно справним автомобілем «Fiat Linea» (р.н. НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Харківській у м. Зміїв зі сторони м. Харкова в напрямку вул. Селянської, під час руху на ділянці поблизу будинку № 28, діючи необережно, порушуючи вимоги пунктів 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), перед виконанням повороту ліворуч не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не дав дороги мотоциклу «Avgusto Brutale» під керуванням ОСОБА_12 , який рухався в зустрічному напрямку, та допустив зіткнення з ним. У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) водію мотоцикла ОСОБА_12 і пасажиру мотоцикла ОСОБА_13 було спричинено тілесні ушкодження у виді сукупної травми, несумісної із життям, від яких настала їх смерть.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 23 жовтня 2023 року залишив без змін вирок місцевого суду.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник зазначає, що суд першої інстанції належно не оцінив наданих стороною захисту експертиз, якими доведено відсутність у діях ОСОБА_7 об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, а саме того, що він не порушував жодних пунктів ПДР, що б перебувало у причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП, тоді як саме водій мотоцикла допустив такі порушення і створив для засудженого аварійну ситуацію. Водночас, як наголошує захисник, суд безпідставно врахував лише протилежні висновки експертиз, надані стороною обвинувачення, відмовив стороні захисту в допиті експертів і призначенні комісійної експертизи, внаслідок чого не усунув наявних в експертизах розбіжностей і не з`ясував обставин ДТП, які мають суттєве значення для встановлення винуватості засудженого. Надаючи власну оцінку доказам, які, на думку захисника, були невмотивовано відхилені судом, останній вважає, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення не доведено поза розумним сумнівом, тому суд повинен був його виправдати на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України. Крім того, захисник наводить аргументи щодо необґрунтованості вироку в частині задоволення цивільних позовів і стягнення із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 грошових коштів у рахунок відшкодування спричиненої шкоди, посилаючись на те, що суд не врахував вини іншого учасника ДТП, не залучив спадкоємців останнього та власника мотоцикла як співвідповідачів, не проаналізував обґрунтованості заявлених вимог щодо розміру заподіяної моральної шкоди та не врахував кола суб`єктів, яким відшкодовується моральна шкода у зв`язку зі смертю фізичної особи. На ці порушення, як зазначає захисник, не звернув уваги апеляційний суд, постановивши рішення, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 просив задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах. Також захисник, уточнивши вимоги, зазначені в касаційній скарзі, просив скасувати лише ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Прокурор ОСОБА_5 вважала, що підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні, оскільки судові рішення є законними й обґрунтованими.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 ст. 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК України, є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

З будь-яких інших приводів касаційний суд не вправі втручатися в рішення судів попередніх інстанцій та виходить із фактичних обставин, установлених ними. Тож аргументи захисника щодо незгоди з даною судами оцінкою доказів з точки зору їх достовірності, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії події, що по суті зводяться до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також його доводи щодо неповноти судового розгляду, з огляду на вимоги ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Натомість указані обставини, на які посилалася сторона захисту в апеляційній скарзі, аналогічні тим, що наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який, не встановивши порушень, передбачених статтями 410, 411 КПК України, залишив вирок без змін, дотримавшись вимог ст. 419 цього Кодексу і зазначивши мотиви ухвалення свого рішення. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з викладеними в судовому рішенні мотивами, з яких ці доводи було відхилено.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За вимогами ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, дотримавшись зазначених законодавчих приписів, дійшов висновку, що досліджені докази в сукупності переконливо свідчать про те, що він порушив правила безпеки дорожнього руху, передбачені п. 10.1 і 10.4 ПДР, що спричинило загибель двох осіб, і його винуватість доведено поза розумним сумнівом.

Апеляційний суд, переглянувши вирок, перевірив обставини, встановлені судом першої інстанції, і підсумував, що докази, які дослідив цей суд відповідно до вимог ст. 94 КПК України та поклав в основу вироку, зокрема, показання ОСОБА_7 , котрий, не визнавши свою винуватість у пред`явленому обвинуваченні, пояснив, зокрема, що під час повороту ліворуч у його полі зору на зустрічному напрямку не було мотоцикла; показання свідка ОСОБА_14 - очевидця події, котрий повідомив, як ОСОБА_7 , керуючи автомобілем, під час повороту ліворуч не дав дороги зустрічному мотоциклу, що рухався зі швидкістю близько 140 км/год, унаслідок чого на смузі руху мотоцикла відбулося зіткнення цих транспортних засобів, мотоцикл почав рухатися мимоволі, а тіла потерпілих після падіння зазнали удару об автомобіль; показання потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , котрі пояснили як розташовувалися транспортні засоби після ДТП; протокол огляду місця події, у якому зафіксовано відомості про обстановку на місці ДТП; висновки судово-медичних експертиз стосовно тілесних ушкоджень ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , а також причини смерті цих осіб; дані протоколу слідчого експерименту, проведеного з метою перевірки й уточнення відомостей, що мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення шляхом відтворення дій, обстановки, обставин події, до участі в якому були залучені як свідок ОСОБА_14 , так і ОСОБА_7 разом із захисником; висновки судових транспортно-трасологічних (автотехнічних) експертиз, у яких викладено результат дослідження, зокрема, механізму ДТП та його елементів, наявності несправностей транспортних засобів, відповідності дій ОСОБА_7 у цій дорожній ситуації технічним вимогам ПДР, наявності технічної можливості запобігти пригоді з моменту виникнення небезпеки, відповідності з технічної точки зору його дій вимогам ПДР, наявності причинно-наслідкового зв`язку між його діями і ДТП, та інші письмові докази в сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за обставин, указаних у вироку. Такий висновок суду достатньо мотивований і ґрунтується на даних, які апеляційний суд належним чином перевірив та змістовно навів в ухвалі.

Захисник ОСОБА_6 , мотивуючи в касаційній скарзі незаконність засудження ОСОБА_7 , указує, що з огляду на суперечливі висновки судових експертиз не було доведено поза розумним сумнівом, що в його діянні є склад інкримінованого кримінального правопорушення. Захисник твердить, що ДТП сталася саме через порушення ПДР водієм мотоцикла ОСОБА_12 , котрий, рухаючись на великій швидкості, створив аварійну обстановку, що підтверджено висновками ряду автотехнічних експертиз, які суди безпідставно відхилили. Однак ці доводи захисника є необґрунтованими з урахуванням такого.

Для з`ясування наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, повинні бути встановленими три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення смерті потерпілому або заподіяння тяжких тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Диспозиція зазначеної норми є бланкетною і для визначення того, чи було порушено правила безпеки дорожнього руху, необхідно звертатися до ПДР, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил дорожнього руху) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК України; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим є головною, вирішальною умовою, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Водночас обов`язковою ознакою об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого наведеною нормою закону, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 цієї статті, тобто тільки такі порушення, які є безпосередньою причиною настання цих наслідків у кожному конкретному випадку ДТП, і перебувають із ними у причинному зв`язку.

У випадку виникнення ДТП за участю декількох водіїв наявність чи відсутність у їх діях складу кримінального правопорушення потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них і наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі кожного з них у спричиненні злочинного наслідку. Основним чинником, який визначає відповідальність водія в разі створення небезпеки під час дорожнього руху, є його можливість вчасно виявити цю небезпеку і здійснити відповідні заходи для її уникнення чи зменшення. Причина, через яку створено небезпеку для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити.

Відповідно до ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи (ч. 1); кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях (ч. 2); висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку (ч. 10).

Автотехнічна експертиза - це експертне дослідження з метою встановлення механізму й обставин ДТП, технічного стану транспортних засобів, причин виходу з ладу їх деталей, а також обставин, що сприяли чи могли сприяти виникненню ДТП. Предметом цієї експертизи є фактичні дані про дорожню обстановку на місці пригоди, дії учасників пригоди і їх можливості, механізм ДТП, технічний стан транспортного засобу та його деталей, а також про обставини, що сприяли виникненню ДТП, що встановлює експерт-автотехнік на підставі своїх спеціальних знань і матеріалів справи (провадження).

Водночас юридичний аналіз причинно-наслідкового зв`язку виходить за рамки дослідження технічної причинності між діями учасника дорожнього руху і виникненням ДТП, яку за встановленими методиками досліджують відповідні автотехнічні експерти. Такий зв`язок як ознаку об`єктивної сторони кримінального правопорушення суд установлює за кримінально-правовими правилами оцінки, спираючись на висновки експерта та на інші докази. Вирішення питання про те, діяння якого учасника дорожньо-транспортної пригоди є головною умовою, причиною заподіяння наслідків, з урахуванням характеру допущених ними порушень, належить до компетенції суду, адже автотехнічні експертизи в розумінні ч. 2 ст. 242 КПК України не є обов`язковими для постановлення остаточного рішення у справі та підлягають оцінці в сукупності і взаємозв`язку з іншими доказами.

Як зазначив Касаційний кримінальний суд Верховного Суду в постанові від 31 січня 2024 року у справі № 339/282/20 (провадження № 51-6102 км 23), використання правил встановлення необхідного причинного зв`язку, які покладено в основу практичного застосування теорії необхідного спричинення, дозволяє визначити, що у процесі послідовного розвитку протиправної дії в часі суспільно небезпечний наслідок з необхідністю походить від конкретного діяння, вчиненого особою, а не знаходиться стосовно нього у випадковому відношенні. Діяння винуватого є головною і визначальною умовою настання суспільно небезпечного наслідку. Це правило, у тих ситуаціях, коли в розвиток причинного ряду вплітаються дії інших осіб, що, відповідно, обумовлює необхідність наступної юридичної оцінки декількох чинників, які певною мірою впливають на настання передбачених законом наслідків, є ключем до розв`язання питання про наявність (відсутність) підстави кримінальної відповідальності конкретної особи. Порушення ПДР одним водієм не виключає кримінальної відповідальності іншого водія транспортного засобу, який також порушив ПДР, і таке порушення є головною умовою заподіяння суспільно небезпечних наслідків, - перебуває з ними в необхідному причинному зв`язку.

У цьому кримінальному провадженні місцевий суд провів розгляд з урахуванням положень ст. 337 КПК України в межах висунутого ОСОБА_7 обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дослідив і оцінив усі докази в сукупності та чітко встановив у вироку, що порушення ним правил безпеки дорожнього руху стали причиною настання наслідків, передбачених ч. 3 ст. 286 КК України, тобто перебували у прямому причинному зв`язку з ними.

Установлюючи механізм й обставини ДТП, суд, крім інших доказів, дослідив ряд висновків експертиз, наданих сторонами, та кожній з них дав оцінку у вироку. Так, під час досудового розслідування з ініціативи сторони обвинувачення було проведено комплексну експертизу відео-, звукозапису та автотехнічну експертизу, у висновку якої від 24 жовтня 2018 року №168/969/970/18 зазначено, що в дослідженій дорожній ситуації водій автомобіля ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 10.1 і 10.4 ПДР, а невідповідність його дій вимогам цих пунктів із технічної точки зору перебувала у причинному зв`язку з ДТП, водночас можливість її запобігання для ОСОБА_7 визначалася виконанням цих правил, для чого в нього не було будь-яких перешкод технічного характеру. У цьому ж висновку вказано, що в діях водія мотоцикла ОСОБА_12 вбачаються невідповідності вимогам пунктів 12.3 і 12.4 ПДР, які з технічної точки зору перебували у причинному зв`язку з ДТП, в разі виконання вимог цих пунктів, а саме шляхом застосування гальмування, якби рухався з дозволеною в населеному пункті швидкістю (швидкість його руху становила не менше 91 км/год) він мав технічну можливість їй запобігти.

Крім того, сторона обвинувачення надала суду висновок автотехнічної експертизи від 26 жовтня 2018 року № 1144/1145/18, який є аналогічним наведеному вище.

Зазначені експертизи проведено з урахуванням, зокрема, відомостей, отриманих під час слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 і свідка ОСОБА_14 , котрий був очевидцем події.

Під час судового розгляду сторона захисту надала суду висновок експерта від 18 грудня 2020 року № 10.1/046, відповідно до якого водій автомобіля ОСОБА_7 не мав технічної можливості запобігти зіткненню вказаних вище транспортних засобів своєчасним виконанням тих чи інших норм ПДР, адже в його діях не вбачається будь-яких невідповідностей їх вимогам, які б із технічної точки зору перебували у причинному зв`язку з настанням події ДТП. Далі зазначено, що дії водія автомобіля ОСОБА_7 не відповідали вимогам пунктів 10.1 і 10.4 ПДР, що з технічної точки зору не перебувало у причинному зв`язку з настанням події ДТП, оскільки він своїми діями не змушував інших учасників дорожнього руху, які рухалися в населеному пункті з допустимим значенням швидкості 50 км/год, до зниження швидкості, а тому й не створював їм небезпечної обстановки, тож за умови руху мотоцикла із цією швидкістю без вжиття його водієм заходів до запобігання пригоді на займаній смузі виключалося настання події ДТП, водночас за умови його руху зі швидкістю 140-150 км/год водій ОСОБА_7 також не створив для нього небезпечної обстановки, оскільки ОСОБА_12 мав технічну можливість зупинити мотоцикл до місця зіткнення шляхом службового зниження швидкості без застосування максимально ефективного гальмування на займаній смузі. Невідповідність дій ОСОБА_12 вимогам ПДР щодо перевищення швидкості настала на 2.5…2.8 секунд раніше від невідповідностей дій водія ОСОБА_7 указаним вимогам ПДР.

Далі суд для з`ясування причин розбіжностей у висновках експертиз, що стосуються одного і того самого питання дослідження, задовольнив клопотання сторони захисту й допитав експертів, які провели зазначені експертизи. Однак усунути розбіжності шляхом їхнього одночасного допиту не виявилося можливим, тому суд, частково задовольнивши клопотання сторони захисту, ухвалою від 25 лютого 2021 року призначив комісійну судову інженерно-транспортну (автотехнічну) експертизу.

За результатами цієї експертизи експерти дійшли єдиного висновку від 29 червня 2021 року № 7406/16635-16636 про порушення ОСОБА_7 вимог пунктів 10.1 і 10.4 ПДР, що з технічної точки зору перебувало у причинному зв`язку з виникненням ДТП і водночас він мав технічну можливість уникнути зіткнення транспортних засобів шляхом виконання цих вимог, для чого не було перешкод технічного характеру.

Далі сторона захисту надала суду висновок комісійної автотехнічної експертизи від 05 серпня 2021 року № СЕ-19-21/11178-ІТ, проведеної за зверненням захисника від 29 березня 2021 року, згідно з яким водій автомобіля ОСОБА_7 у заданій дорожній обстановці повинен був діяти відповідно до пунктів 10.1 і 10.4 ПДР та своїми односторонніми діями не міг впливати на перебіг ситуації для уникнення ДТП. Одночасно зазначено і про те, що в його діях не вбачається невідповідностей вимогам ПДР, які б із технічної точки зору перебували у причинному зв`язку з настанням події ДТП.

Дослідивши всі згадані експертизи, місцевий суд не встановив підстав визнавати їх недопустимими, з чим погодився суд апеляційної інстанції, та надав їм оцінку у вироку. Суди попередніх інстанцій перевірили аргументи сторони захисту щодо можливого опосередкованого позапроцесуального впливу на експертів із боку сторони обвинувачення під час проведення експертиз, що могло позначитися на достовірності їхніх висновків у цьому кримінальному провадженні, та обґрунтовано визнали їх неспроможними. Порушень процесуального порядку призначення і проведення експертиз за матеріалами провадження не встановлено, суди правильно вирішили питання про їх належність та допустимість, тому відповідні доводи захисника в цій частині касаційної скарги колегія суддів вважає безпідставними.

Щодо причин розбіжностей у висновках експертиз місцевий суд з`ясував, що вони пов`язані з різним обсягом вихідних даних, які досліджували експерти, та встановив, що під час комісійної судової автотехнічної експертизи від 29 червня 2021 року №74/16635-16636 обсяг вихідних даних був найширшим порівняно з іншими експертизами. Зважаючи на це, а також здійснивши детальний аналіз ДТП з урахуванням тих обставин, які стали відомі також з інших доказів, оцінивши їх із дотриманням вимог статей 85-87, 95 КПК України, суд мотивовано відхилив висновки експертиз, надані стороною захисту, та водночас дійшов висновку про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення не тільки на підставі висновків інженерно-транспортних (автотехнічних) експертиз, наданих стороною обвинувачення, а й на підставі сукупності досліджених доказів у їх взаємозв`язку.

Тобто суд діяв відповідно до положень КПК, детально проаналізувавши усі експертизи, які надали сторони, тому доводи висловлені в касаційній скарзі про протилежне не ґрунтуються на матеріалах справи.

Усупереч твердженням захисника, у цьому кримінальному провадженні з метою встановлення істини і для забезпечення засади змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами обвинувачення та захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, суд, зважаючи на приписи ч. 2 ст. 101 КПК України, оцінив висновки експертиз, які надали обидві сторони, та використав такі кримінально-процесуальні можливості, передбачені статтями 356 і 332 КПК України, як одночасний допит експертів і призначення комісійної експертизи. Водночас під час дослідження висновків експертиз суд правильно виходив із того, що вони не мають наперед установленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, тому перевірив і оцінив їх за внутрішнім переконанням, яке ґрунтувалося на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності.

Аргументи захисника про те, що місцевий суд відмовив стороні захисту у призначенні повторної експертизи та виклику експертів після проведення комісійних експертиз, були перевірені судом апеляційної інстанції, який з`ясував, що всі клопотання сторони захисту було розглянуто і вирішено з урахуванням вимог кримінального процесуального закону. Порушень, пов`язаних із неповнотою судового розгляду, унаслідок відмови місцевого суду в задоволенні цих клопотань, апеляційний суд не встановив.

У касаційній скарзі захисник акцентує на тому, що суд не врахував його доводів про порушення правил безпеки дорожнього руху лише водієм мотоцикла ОСОБА_12 , які, на його думку, перебували у причинному зв`язку з настанням ДТП. Однак, усупереч твердженням захисника, суд у вироку чітко зазначив, що аргументи сторони захисту про порушення правил безпеки дорожнього руху водієм мотоцикла, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження під час досудового розслідування, не спростовують винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, адже він повинен був і мав можливість виконати вимоги пунктів 10.1. та 10.4 ПДР, невиконання яких перебуває у причинному зв`язку з настанням ДТП та її наслідками, з чим погоджується суд касаційної інстанції, адже саме собою порушення учасником дорожнього руху ПДР не виключає винуватості іншого учасника руху, а створення небезпеки учасником дорожнього руху, яку водій мав можливість виявити, не звільняє його від обов`язку вжити заходів, необхідних для уникнення або зменшення шкідливих наслідків від створеної небезпеки.

Також захисник у контексті заперечення вини ОСОБА_7 посилається на правило 1.4 ПДР, яке передбачає, що кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила, та наголошує, що під час повороту наліво і виїзду на зустрічну смугу руху його підзахисний був вправі розраховувати на те, що водій мотоцикла рухається зі швидкістю, яка не перевищує 50 км/год, що є максимальною дозволеною швидкістю на тій ділянці дороги.

Однак таке тлумачення захисником указаного правила є помилковим, оскільки воно не означає, що водій вправі ігнорувати дійсну дорожню обстановку, яка склалася на момент прийняття ним рішення, зокрема й небезпеку, що виникла внаслідок порушення ПДР іншим учасником руху.

Як зазначив Касаційний кримінальний суд Верховного Суду в постанові від 19 травня 2020 року у справі № 490/10025/17 (провадження № 51-6116 км 19), суть цього правила полягає в тому, що водій може розраховувати, що певний вид небезпеки не виникне внаслідок того, що всі учасники дорожнього руху дотримуються правил. Наприклад, водій, який розпочинає рух на перехресті на відповідний сигнал світлофора або регулювальника, вправі розраховувати, що протягом певного часу водії, яким проїзд заборонений, не розпочнуть рух і не створять перешкод для руху його транспортного засобу. За певних обставин це може позначитися на здатності водія своєчасно виявити небезпеку та відреагувати на неї, а відповідно, за певних обставин зняти з нього відповідальність за наслідки ДТП. Однак це не означає, що в разі, коли водій на момент, коли йому дозволено розпочати рух, виявляє на смузі свого руху перешкоду, наприклад пішохода або автомобіль, що не встиг закінчити маневр, зелене світло або знак пріоритету дає йому право не звертати уваги на це і продовжувати рух, ігноруючи перешкоду. Таким чином, основним чинником, який визначає відповідальність водія в разі створення небезпеки під час дорожнього руху, залишається його можливість вчасно виявити цю небезпеку і здійснити відповідні заходи для її уникнення чи зменшення. Причина, через яку створена небезпека для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити.

Вимоги п. 10.1 ПДР встановлюють повну відповідальність водіїв за забезпечення безпеки дорожнього руху перед початком руху, перестроюванням або зміною напрямку руху. Встановлена у п. 10.4 ПДР вимога дати дорогу зустрічним транспортним засобам під час повороту наліво або розвороту поза перехрестям із відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку означає вимогу до водія не здійснювати цього маневру, якщо це може примусити інших учасників дорожнього руху, які мають перевагу, змінити напрямок руху або швидкість.

Згідно з обставинами цього кримінального провадження водій ОСОБА_7 під час повороту наліво повинен був усвідомлювати, що він зобов`язаний діяти таким чином, щоб не створити перешкод зустрічним транспортним засобам, тобто врахувати розташування, швидкість та інші важливі фактори руху зустрічних транспортних засобів, які мають перевагу, щоб переконатися, що актуальна дорожня обстановка дозволяє здійснити маневр.

Натомість сторона захисту зосереджується лише на тому, що водій мотоцикла рухався з порушенням вимог ПДР щодо допустимої швидкості в межах населеного пункту, що в цьому разі не має вирішального значення для встановлення винуватості засудженого в порушенні правил безпеки руху, адже саме ОСОБА_7 , здійснюючи маневр, зобов`язаний був урахувати дорожню обстановку, зокрема наявність транспортних засобів, які мають перевагу, та інтенсивність їх руху, щоб дати їм дорогу. Водночас без будь-яких переконливих аргументів сторона захисту констатує, що перед поворотом наліво в полі зору водія ОСОБА_7 цього мотоцикла не було, хоча за матеріалами справи вбачається протилежне, оскільки видимість дороги в зустрічному напрямку становила не менше 300 м. Отже, ці твердження сторони захисту доводять лише те, що ОСОБА_7 не переконався в безпечності свого маневру та здійснив його, не оцінивши головного фактора потенційної небезпеки - руху зустрічного транспорту, який мав перевагу, хоча в нього була об`єктивна можливість виявити цю небезпеку та технічна можливість уникнути ДТП шляхом виконання вимог п. 10.1 і 10.4 ПДР, що є визначальним чинником для встановлення відповідальності за її наслідки.

Усупереч твердженням захисника, суди не встановили обставин, які б свідчили про те, що порушення правил безпеки дорожнього руху водієм мотоцикла, на які він указує, створили аварійну ситуацію, через яку ОСОБА_7 зі свого боку був вимушений порушити ПДР, оскільки суспільно небезпечний наслідок був породжений конкретними порушеннями правил безпеки дорожнього руху водієм ОСОБА_7 під час повороту ліворуч із виїздом на зустрічну смугу руху, який, не переконавшись у безпечності маневру та не давши дорогу зустрічному мотоциклу, якого він об`єктивно міг виявити, допустив зіткнення з ним, що спричинило смерть водія та пасажира цього мотоцикла. Суди дійшли беззаперечного висновку, що, якби не було конкретних порушень ПДР засудженим, цей суспільно небезпечний наслідок не настав би, що свідчить про наявність саме в його діянні однієї з обов`язкових ознак об`єктивної сторони злочину - причинного зв`язку між ними. Тож Суд не вбачає підстав ставити під сумнів установлені в кримінальному провадженні судами попередніх інстанцій обставини, спираючись на порушення правил безпеки руху водієм мотоцикла, про які вказує захисник.

Суди дотрималися вимог статей 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і реалізації наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуті відповідно до вимог КПК.

Для встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, докази відіграють не кількісну роль, а використовуються в доказуванні, якщо в них доведено достовірність фактів і обставин.

У цьому кримінальному провадженні суд дослідив у повному обсязі всі надані сторонами докази, на підставі яких з`ясував усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, мотивував неврахування окремих із них та дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку беззаперечно доводять вчинення засудженим кримінального правопорушення проти безпеки дорожнього руху. Апеляційний суд, переглянувши вирок, обґрунтовано залишив його без змін.

Переконливих і достатніх доводів, які б ставили під сумнів додержання судами приписів статей 84, 91, 94 КПК України та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність під час кваліфікації дій ОСОБА_7 , у касаційній скарзі не наведено.

Підстав для закриття кримінального провадження, як про це вказує захисник у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Щодо тверджень захисника про неправильне вирішення судом першої інстанції цивільних позовів потерпілих Суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

За усталеною судовою практикою розмір відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) і з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у його житті, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, тощо. Водночас необхідно виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Зазначених вимог суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дотримався.

Захисник, не погоджуючись із рішенням суду щодо цивільних позовів, аргументує свою позицію тим, що вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення не доведено, тому суд повинен був залишити без розгляду пред`явлені до нього цивільні позови та не стягувати з нього процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів. Проте вище в постанові Суд установив, що немає підстав сумніватися в законності його засудження, а отже суд першої інстанції правильно визнав його належним відповідачем та стягнув зазначені процесуальні витрати.

Твердження захисника про те, що місцевий суд повинен був залучити як співвідповідачів спадкоємців іншого учасника ДТП - загиблого водія мотоцикла ОСОБА_12 , а також власника джерела підвищеної небезпеки, яким спричинено шкоду, оскільки ДТП відбулася за участю двох транспортних засобів, що зумовлює солідарну відповідальність їх власників за заподіяну шкоду, не ґрунтуються на вимогах закону. Цивільні позови в межах цього кримінального провадження пред`явлено саме до ОСОБА_7 як обвинуваченого, тому суд першої інстанції, розглянувши кримінальне провадження в межах пред`явленого йому обвинувачення та ухваливши щодо нього обвинувальний вирок, оцінив обґрунтованість цивільних позовів у межах заявлених позивачами вимог саме до нього з урахуванням наведених вище положень статей 128, 129 КПК України. Посилання захисника на практику Касаційного цивільного суду Верховного Суду в постанові від 03 грудня 2018 року у справі № 715/1586/17 є неспроможними, оскільки правовідносини, що були предметом розгляду в тій справі, стосуються пред`явлення позову особою, якій завдано тілесних ушкоджень під час ДТП, до власника транспортного засобу як відповідального за шкоду, завдану цим джерелом підвищеної небезпеки, котрий на законних підставах передав його особі, що надалі допустила зіткнення з іншим транспортним засобом і повинна була нести відповідальність за спричинену шкоду, однак загинула під час цієї ДТП. Натомість у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 цивільний позов пред`явлено потерпілими в порядку ст. 128 КПК України саме до обвинуваченого.

Крім того, у п. 55.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24 цс 21), на яку також посилається захисник, зазначено, що за змістом ч. 1 ст. 614 ЦК України вина як підстава відповідальності за порушення зобов`язання - це невжиття особою всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання, зокрема для запобігання заподіянню шкоди. З огляду на це припис ч. 2 ст. 1188 ЦК України застосовний не тоді, коли встановлена вина кожного з власників (володільців), наприклад, транспортних засобів, унаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки яких завдана шкода третій особі (тобто не тоді, коли встановлено невжиття залежних від цих власників (володільців) заходів для запобігання заподіянню такої шкоди), а тоді, коли поведінка кожного з власників (володільців) була неправомірною (зокрема, якщо кожен із них порушував правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, у зв`язку з чим відбулася вказана взаємодія та була завдана шкода третій особі). Встановлення неправомірності діяння кожного з власників (володільців), які спільно завдали шкоди третій особі внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, достатньо для покладення на цих власників (володільців) солідарного обов`язку з відшкодування шкоди. Однак суд у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 провів судовий розгляд лише стосовно нього в межах висунутого йому обвинувачення і не вирішував питання стосовно неправомірності діяння іншого учасника ДТП, матеріали щодо якого виділено в окреме провадження під час досудового розслідування, тому згаданий правовий висновок, усупереч твердженню захисника, не підлягав застосуванню під час вирішення цивільного позову потерпілих у межах цього кримінального провадження.

Під час визначення розміру моральної шкоди, спричиненої потерпілим, місцевий суд урахував тяжкість вчиненого злочину, глибину душевних страждань кожного потерпілого, характер вимушених змін у їхньому житті, порушення родинних зв`язків та інші обставини кримінального провадження. Виходячи із засад розумності та справедливості суд першої інстанції частково задовольнив цивільні позови і стягнув із ОСОБА_7 по 300 000 грн на користь ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , 500 000 грн - на користь ОСОБА_10 у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Також суд частково задовольнив цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 та стягнув із ОСОБА_7 на її користь 300 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненим ним правопорушенням. Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_11 проживала з ОСОБА_12 та їхньою спільною дитиною однією сім`єю, тому немає підстав сумніватися в тому, що їй було спричинено моральної шкоди у зв`язку з його смертю. Той факт, що вони не зареєстрували шлюб, на чому наголошує захисник, у цьому випадку не впливає на вказаний висновок.

Суд вважає, що місцевий суд обґрунтовано визначив розмір морального відшкодування потерпілим, з яким погодився апеляційний суд, тому зменшенню він не підлягає.

Отже, мотиви незгоди захисника з оцінкою доказів і судовими рішеннями не спростовують правильності висновків цих судів та не містять переконливих доводів, які б свідчили, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.

Що стосується конкретних обставин вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, то вони в сукупності з іншими передбаченими законом обставинами були враховані місцевим судом під час призначення йому основного покарання ближче до мінімальної межі санкції за вчинений тяжкий злочин проти безпеки руху. Апеляційний суд, переглядаючи вирок у межах апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_8 , не встановив підстав для призначення йому більш суворого покарання.

Призначене ОСОБА_7 покарання є співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про особу винного. Розмір призначеного засудженому покарання відповідає принципу індивідуалізації, відповідно до якого суд на основі оцінки ряду загальних і спеціальних критеріїв, зазначених у законі, визначив особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, справедливу міру покарання, спрямовану на досягнення цілей виправлення засудженого і приватної превенції.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити судам попередніх інстанцій повно й усебічно розглянути кримінальне провадження і постановити законні, обґрунтовані та справедливі рішення, у матеріалах провадження не встановлено.

Отже, підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Вирок Зміївського районного суду Харківської області від 18 травня 2023 року й ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_17 ОСОБА_2 ОСОБА_3