ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/305/24 Справа № 710/975/23 Категорія: ч.1 ст.162 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурора обвинуваченого захисника потерпілого ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси кримінальне провадження № 0000656 від 01.05.2023 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 08 січня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Антонівка, Шполянського району Черкаської області, українця, громадянина України, непрацюючого, одруженого, маючого на утримані четверо малолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст.89 КК України, раніше несудимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України до 1 року обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік, який рахувати з часу проголошення вироку.

На підставі п.п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В порядку ст.100 КПК України вирішена доля речових доказів ,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 30.04.2023, приблизно о 23 год. 00 хв., маючи протиправний умисел на незаконне проникнення до володіння особи, прийшов до домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить ОСОБА_9 та реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на незаконне проникнення до володіння особи, здійснене у супереч волі законного власника, розуміючи протиправний характер своїх дій, у порушення вимог ст.30 Конституції України, яка гарантує кожному недоторканість житла, у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб проник до огородженої території домоволодіння, після чого ходив по території домоволодіння. Крім цього, перебуваючи на території вказаного подвір`я, відчинив та незаконно проник у салон автомобіля Славута «ЗАЗ», д.н.з НОМЕР_1 , а потім у салон автомобіля «ВАЗ 21099» д.н.з. НОМЕР_2 , що належать потерпілому ОСОБА_9 , тим самим порушив недоторканість житла потерпілого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеності його вини та правильності кваліфікації його дій, просить вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 08 січня 2024 року скасувати та ухвалити новий вирок, в частині призначеного судом покарання, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. У решті вирок залишити без змін.

Зазначає, що він вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком, він є особою з інвалідністю 3 групи, одружений, має на утриманні четверо неповнолітніх дітей, раніше не судимий, свою вину визнав у повному обсязі і щиро розкаявся у скоєному, своїми правдивими показами в судовому засіданні сприяв розкриттю злочину та встановленню істини у справі, матеріальна шкода вчиненим кримінальним проступком не заподіяна і ці обставини вважає такими, що відповідно до ст.66 КК України пом`якшують його покарання.

Посилаючись на положення ст.65 КК України та постанову Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» обвинувачений вважає за можливе при призначенні йому покарання за ч.1 ст.162 КК України призначити основне покарання у виді штрафу.

Заслухавши суддю-доповідача, думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 в підтримку вимог апеляційної скарги в повному обсязі, прокурора ОСОБА_6 і потерпілого ОСОБА_9 про законність, обгрунтованість вироку суду першої інстанції, та безпідставність апеляційних вимог, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до наступних висновків.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Вказаним вимогам кримінального процесуального закону вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 08.01.2024 щодо ОСОБА_7 відповідає.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом в повному обсязі, оцінених відповідно до вимог ст.94 КПК України та учасниками судового провадження не оспорюється.

Кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.162 КК України, як незаконне проникнення до володіння особи, колегія суддів визнає правильною.

Вирішуючі по суті апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо призначення йому більш м?якого покарання, колегія суддів виходить з того, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Покарання, як про це зазначено в положеннях ст.65 КК України призначається з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення призначається покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Статтею 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як зазначив Конституційний суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст.50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання». Зокрема, в повній мірі враховані ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, з огляду на положення ст.12 КК України, є кримінальним проступком, дані про особу винуватого, який є інвалідом третьої групи, одружений, на утриманні має четверо неповнолітніх дітей, не працює, раніше не судимий, за медичною допомогою не звертався до лікаря-психіатра та лікаря-нарколога, та на обліку у даних лікарів не перебуває, відповідно до характеристики обвинуваченого за місцем проживання він на території Лип?янської сільської ради ніде не працює, участі у громадському житті села не приймає, серед жителів села авторитетом не користується, скарг від жителів села на нього не надходила, за відсутності обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, і обґрунтовано призначено ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.1 ст.162 КК України у виді позбавлення волі на певний строк, та на підставі ст.75 КК України, звільнено від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку та з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання, відповідає загальним засадам призначення покарання, його меті, справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Підстав для пом`якшення ОСОБА_7 призначеного судом покарання, колегією суддів не встановлено. Даних про наявність обставин, що є пом`якшуючими покарання обвинуваченого, з огляду на положення ст.66 КК України, або можуть бути визнані такими, обвинуваченим не надано і з матеріалів кримінального провадження не вбачається.

Крім того, санкцією ч.1 ст.162 КК України передбачено покарання у виді обмеження волі на строк до трьох років, тоді як місцевим судом призначено ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією даної статті, яке не є максимальним.

Даних щодо неможливості обвинуваченим ОСОБА_7 відбувати покарання у виді обмеження волі не встановлено та матеріали кримінального провадження не містять.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 посилається на те, що він вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком, він є особою з інвалідністю 3 групи, одружений, має на утриманні четверо неповнолітніх дітей, раніше не судимий, свою вину визнав у повному обсязі і щиро розкаявся у скоєному, своїми правдивими показами в судовому засіданні сприяв розкриттю злочину та встановленню істини у справі, матеріальна шкода вчиненим кримінальним проступком не заподіяна і ці обставини вважає такими, що відповідно до ст.66 КК України пом`якшують його покарання.

Колегія суддів вважає зазначені доводи неприйнятними, оскільки вони були враховані місцевим судом при призначенні ОСОБА_7 покарання.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого з приводу щирого розкаяння у скоєному та те, що своїми правдивими показами в судовому засіданні він сприяв розкриттю злочину і встановленню істини у справі, то вони є безпідставними, оскільки обвинувачений не сприяв розкриттю кримінального правопорушення, позаяк відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення за ч.1 ст.162 КК України було внесено за заявою потерпілого ОСОБА_9 , яким надано докази на підтвердження вини ОСОБА_7 , тобто жодних активних дій для розкриття злочину обвинувачений не вчиняв.

При цьому, визнання обвинуваченим своєї вини, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого, адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення місцевим судом при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

Розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок районного суду щодо ОСОБА_7 є законним і обґрунтованим, а підстави, передбачені ст.409 КПК України, в тому числі з наведених в апеляційній скарзі обвинуваченого обставин, для його скасування чи зміни - відсутні.

Керуючись ст.ст.404, п.1 ч.1 ст.407, ст.ст.418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати , -

у х в а л и л а :

Вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 08 січня 2024 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 , - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст.426 КПК України.

Головуючий

Судді