Справа № 464/4503/19
пр.№ 1-кп/464/154/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.03.2024 року м.Львів

Сихівський районний суд міста Львова

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 464/4503/19, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.08.19. за № 0002219 та 20.11.19. за № 0002822, стосовно:

ОСОБА_3 , 1999.10.23., уродженця, зареєстрованого та проживаючого на АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, невійськовозобов`язаного, неодруженого, офіційні відомості про місце праці відсутні, судимості не має, -

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, -

ОСОБА_4 , 1997.05.25., уродженця, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, невійськовозобов`язаного, неодруженого, має малолітнього сина, 2017.01.10., не працює, востаннє засуджений 06.12.2023. вироком Сихівського районного суду м.Львова за ч.2 ст.125 КК України до 1 р. обмеження волі та на підставі ч.1 ст.71 КК України остаточно визначене покарання 1 р. 1 міс. обмеження волі, покарання не відбуте, -

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, ч.2 ст.296 КК України, -

де сторонами виступають з боку:

обвинувачення прокурор ОСОБА_5 ;

захисту: обвинувачений ОСОБА_3 ;

обвинувачений ОСОБА_4 і захисник ОСОБА_6 ;

учасники провадження - потерпілі: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та його представник ОСОБА_11 , -

з участю його сторін, -

у с т а н о в и в :

обвинувачені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 групою осіб із невстановленими слідством особами 17 серпня 2019 року о 22.30 год, знаходячись у публічному місці - неподалік будинку АДРЕСА_3 та маючи умисел на грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи існуючі в суспільстві елементарні правила поведінки та моралі, вчинили хуліганські дії, які за своїм змістом відзначались особливою зухвалістю. Так, ОСОБА_3 у групі осіб із ОСОБА_4 та невстановленими слідством особами в нічний час доби підбігли до потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , при цьому обступивши їх і обмеживши останніх у русі, та почали виражатись в сторону потерпілих грубою нецензурною лайкою. Після чого ОСОБА_3 у групі зі ОСОБА_4 та невстановленими особами безпричинно, ігноруючи елементарні правила поведінки, кулаками обох рук почали наносити множинні удари по голові потерпілого ОСОБА_12 , від яких останній впав на землю, та незважаючи на це, продовжили наносити удари ногами по тулубу, голові та спині останнього, чим спричинили йому тілесні ушкодження, а саме: закрито черепно-мозкову травму, струс головного мозку, суборбітальна гематома справа, забійні садна м`яких тканин обличчя, забій м`яких тканин грудної клітки, множинні садна м`яких тканин передньої поверхні грудної клітки, які відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я та не були небезпечними для життя в момент їх спричинення. У подальшому невстановлені слідством особи, будучи об?єднані спільним умислом в групі осіб з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на вчинення хуліганських дій, умисно нанесли потерпілому ОСОБА_9 декілька ударів руками в обличчя, чим спричинили тілесні ушкодження, а саме: забійно-рвану рану правої надорбітальної ділянки, внутришкірну гематому інфраорбітальної ділянки, забійне садно потиличної ділянки зліва, забій м`яких тканин ділянки кута нижньої щелепи зліва, які відносяться до легкого тілесного ушкодження. У подальшому невстановлені слідством особи, будучи об?єднані спільним умислом в групі осіб з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на вчинення хуліганських дій, умисно нанесли потерпілому ОСОБА_8 один удар рукою в обличчя, чим спричинили тілесні ушкодження, а саме: садно на слизовій оболонці нижньої губи зліва, які відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Таким чином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчинили грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю (хуліганство), групою осіб, тобто злочин, передбачений ч.2 ст.296 КК України.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_4 19 жовтня 2019 року приблизно у період часу з 04 год до 06 год, більш точний час слідством не встановлений, перебуваючи у приміщенні більярдного клубу по АДРЕСА_4 та діючи умисно, з корисливих мотивів з метою протиправного збагачення, шляхом вільного доступу, таємно викрав з рюкзака та куртки потерпілого ОСОБА_10 майно останнього, а саме: мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A6+» IMEl 90965/90963 вартістю 10747,70 грн, мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 4 Prime» IMЕI НОМЕР_1 вартістю 5199 грн, портативний зарядний пристрій 20000mAh Mi Power Bank 2C вартістю 699 грн та ключі від автомобіля марки «Ауді А4» вартістю 300 грн (якими розпорядився на власний розсуд), а всього на загальну суму 16945,70 грн, чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.

Таким чином ОСОБА_4 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), тобто кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.185 КК України.

Крім цього він же того ж дня у період часу приблизно з 07.00 год до 14.40 год умисно, з корисливих мотивів - з метою протиправного збагачення, маючи вільний доступ до мобільного телефону «Samsung Galaxy A6+» IMEI НОМЕР_2 , що належить потерпілому ОСОБА_13 , знаючи, що на вказаному телефоні встановлений додаток Android Рау, тобто сервіс для здійснення безконтактних платежів за допомогою смартфону, до якого була прив?язана банківська картка «Універсальна» АТ КБ «Приватбанк» з номером рахунку НОМЕР_3 на ім?я потерпілого, повторно таємно викрав із вказаного карткового рахунку кошти в загальній сумі 11991,68 грн. шляхом здійснення оплати за товар і речі за наступних обставин. Так, 19 жовтня 2019 року о 07.05 год обвинувачений, перебуваючи у приміщенні магазину «Напої та Тютюн» по вул.Сихівська,8 у м.Львові, оплатив продукцію на суму 156,50 грн та близько 09.00 год у цьому ж магазині - на суму 53 грн.; у період часу з 09.05 год по 09.15 год у приміщенні супермаркету «Наш» на вул.Сихівська,12 в м.Львові - на суму 152,18 грн та приблизно о 09.50 год у магазині «Жжук» по вул.Кавалерідзе,2 у м.Львові - на суму 699 грн. У подальшому він, знаходячись у ТРЦ «King Cross Leopolis» по вул.Стрийська,30 с.Сокільники Пустомитівського району Львівської обл - у магазині «Хаус» о 10.20 год., оплатив товар на суму 1998 грн та близько 11 год - на суму 2398 грн.; приблизно о 10.30 год у приміщенні магазину «Пул енд Беар» - на суму 999 грн та близько 12.50 год на суму 649 грн; приблизно об 11.40 год у магазині «Бершка» - на суму 999 грн; о 12.05 год у магазині «Кроп» ТОВ «Груп Таун» - на суму 1248 грн; близько 12.10 год у ресторані «Бургер Клаб» розрахувався на суму 314 грн; близько 12.40 год у магазині «ТехноЇжак» - на суму 2314 грн.; о 14.32 год у приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по вул.Кавалерідзе,8 в м.Львові заплатив за продукцію в сумі 12 грн. Відтак своїми протиправними діями ОСОБА_4 заподіяв потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 11991,68 грн.

Таким чином ОСОБА_4 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, тобто злочин, передбачений ч.2 ст.185 КК України.

За приписами ч.3 ст.349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадків, передбачених ч.3 ст.323 та ст.381 цього Кодексу.

У силу положень ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Із постанови Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 521/844/21 випливає, що роз`яснення учасникам судового провадження підстав та наслідків його здійснення за ч.3 ст.349 КПК не повинно мати формальний характер. Це означає, що суд, перш ніж постановити рішення про здійснення розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК, повинен роз`яснити суть цієї норми, при цьому не обмежитися цитуванням самої статті, а у доступній, чіткій та конкретизованій формі викласти її зміст, тим самим дати розгорнуте пояснення сторонам. Метою такого роз`яснення є однакове, правильне і точне розуміння всіма учасниками судового провадження змісту цієї норми, виявлення її сутності, яку законодавець вклав у словесне формулювання. Водночас суд має упевнитися і в тому, що учасниками судового провадження суть такого роз`яснення сприйнята правильно та переконатися в добровільності їх позицій.

Отже, визнання вини, незаперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому особа обвинувачується, правові наслідки розгляду на підставі ч.3 ст.349 КПК, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є передумовами можливості здійснення розгляду провадження в зазначеному порядку.

Під час судового розгляду допитані обвинувачені: ОСОБА_3 , який усвідомлено відмовився у встановленому законом порядку від захисника, а дійсність і добровільність вказаної відмови ретельно перевірена судом, та ОСОБА_4 в присутності захисника свою винуватість у інкримінованому їм злочині, а саме - вчиненні хуліганства групою осіб, під час якого потерпілим ними було заподіяно тілесні ушкодження, погодились із кваліфікацією дій за ч.2 ст.296 КК України, а обвинувачений ОСОБА_4 - й у вчиненні крадіжок майна та грошей потерпілого ОСОБА_10 , погодившись із правовою кваліфікацією його діянь за частинами 1 та 2 ст.185 КК України, визнали повністю, підтвердили викладені в обвинувальному акті фактичні обставини, щиро покаялися та дали згоду на розгляд кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, заявивши, що розуміють зміст цих обставин. При цьому суд переконався у правильності розуміння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 змісту обвинувачення, у добровільності їх позиції і належно роз?яснив, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Після чіткого, детального та розгорнутого пояснення судом змісту норми ч.3 ст.349 КПК України обвинувачені ствердно заявили про бажання здійснення судового розгляду за вказаним порядком з правовими наслідками такого розгляду. Від інших учасників кримінального провадження заперечень з цього приводу не поступило.

Таким чином суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинувачених: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, а обвинуваченого ОСОБА_4 - й за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченим, суд виходить із встановлених положеннями ст.50 КК України його мети, за якими покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; та 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи із указаної мети й принципів справедливості та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13 березня 2023 року у справі № 127/10995/19, яку суд застосовує у відповідності до приписів ч.6 ст.368 КПК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України, є нетяжким умисним злочином проти громадського порядку та моральності, його наслідки у вигляді отриманих легких тілесних ушкоджень потерпілими, дані про особу винного, який судимості не має, не працевлаштований та не має офіційного джерела доходу, неодружений, відсутність хронічних захворювань, будь-яких осіб на утриманні не має, наявність міцних соціальних зв`язків, під наглядом в наркологічному чи психоневрологічному диспансерах не перебуває, характеризується посередньо; обставин, які б обтяжували чи пом`якшували покарання, не здобуто; за висновком досудової доповіді органу пробації ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства є середніми та виправлення його особи без позбавлення або обмеження волі можливе.

За сукупності вище наведених обставин, ураховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання в межах санкції інкримінованої статті у виді обмеження волі (за відсутності підстав, визначених ч.3 ст.61 КК України) на строк, наближений до мінімального, - один рік один місяць, зважаючи на обставини кримінального правопорушення. Саме такі вид та розмір покарання є необхідними і достатніми для виправлення засудженого і попередження нових кримінальних правопорушень.

Правових підстав для призначення обвинуваченому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст.69 КК України, суд не знаходить, так як усе вищеописане слугує підставою для призначення покарання у розмірі, наближеному до мінімального, у межах санкції статті .

Разом з тим, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді, зокрема, обмеження волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням ч.1 ст.75 КК України у відповідній редакції.

Так, обвинувачений уперше притягується до кримінальної відповідальності, має молодий вік та міцні соціальні зв`язки, покаявся у вчиненому, піддав свою поведінку осуду, запевнив суд про усвідомлення вчиненого та недопущення у майбутньому жодних правопорушень, на чому наголосив і прокурор під час виступу у судових дебатах. Наведене у своїй сукупності безумовно свідчить про можливість виправлення обвинуваченого без тримання в КВУ відкритого типу без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою протягом іспитового строку. Тому обвинуваченого слід звільнити від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, встановивши іспитовий строк два роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, вибір заходу примусу та порядок його узгоджується із позицією сторони обвинувачення, висловленої у судових дебатах.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд ураховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, що згідно зі ст.12 КК України, є нетяжким умисним злочином проти громадського порядку та моральності, кримінальним проступком та нетяжким злочином проти власності, їх наслідки: у вигляді нанесення легких тілесних ушкоджень потерпілим та заподіяння матеріальної шкоди у розмірі 28937,38 грн, дані про особу винного, який має судимості, не працевлаштований та не має офіційного джерела доходу, неодружений, має малолітнього сина, який проживає і знаходиться на утриманні дружини, відсутність будь-яких осіб на утриманні та міцних соціальних зв`язків, під наглядом в наркологічному чи психоневрологічному диспансерах не перебуває, хронічними захворюваннями не страждає; характеризується посередньо; обставин, які б обтяжували чи пом`якшували покарання, не здобуто. Зважаючи на особу винного та фактичні конкретні обставини у даному кримінальному провадженні у їх сукупності, беручи до уваги висновки досудової доповіді, суд призначає покарання у межах санкції інкримінованих статей: за ч.2 ст.296 КК України обмеження волі на строк 1 рік; за ч.1 ст.185 КК України арешт на строк 4 місяці; за ч.2 ст.185 КК України обмеження волі на строк 1 рік 2 місяць; на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, обвинуваченому остаточно слід призначити покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 1 місяць. Окрім того вказані правопорушення обвинуваченим вчинено до ухвалення вироку Сихівським районним судом м.Львова від 06 грудня 2023 року, тому покарання обвинуваченому слід призначити за сукупністю злочинів, вчинених ним за даним вироком на підставі ч.4 ст.70 КК України, застосувавши принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, та остаточно призначити покарання за даним вироком у виді обмеження волі на строк 1 рік 2 місяці. Перешкоди для обрання такого виду покарання, визначені ч.3 ст.61 КК України, відсутні.

Саме такий вид та розмір покарання засновані на вимогах виваженості та справедливості, відповідають принципу індивідуалізації покарання та адекватності вчиненому. На переконання суду цей захід примусу сформує правослухняну поведінку, нейтралізує негативні настанови і позбавить можливості вчиняти нові кримінальні правопорушення. Підстави для призначення більш суворого чи більш м`якого покарання відсутні. Правових підстав для призначення обвинуваченим покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст.69 КК України, суд не знаходить, так як усе вищеописане слугує підставою для призначення покарання у межах санкції статті у виді обмеження волі наближений до мінімального строку.

Застосування інституту умовного звільнення (ст.75 КК України) до призначеного обвинуваченому покарання не сприятиме меті покарання та не буде достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Негативна процесуальна поведінка ОСОБА_4 під час судового розгляду свідчить про неможливість досягнення мети покарання, що полягає в триманні особи в кримінально-виконавчій установі відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення нагляду з обов`язковим залученням засуджених до праці, без його реального відбування.

Відомості, які б беззастережно спростовували даний висновок суду, відсутні, а позиції сторін захисту та обвинувачення не містили істотної відмінності щодо виду покарання і порядку його відбування.

Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років (ч.2 ст.49 КК України).

У постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 344/7812/16-к сформульовано правову позицію про те, що системним тлумаченням норм кримінального законодавства встановлено: під ухиленням від слідства або суду слід розуміти будь-які умисні дії особи, вчинені виключно з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що, у свою чергу, змушує правоохоронні органи вживати відповідних заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника. При цьому такою особою визнається підозрюваний або обвинувачений, який, вчинивши кримінальне правопорушення, здійснив усі необхідні дії, спрямовані на приховування місця свого перебування від слідства чи суду.

Перевіряючи наявність факту ухилення обвинуваченого ОСОБА_4 від суду, останнім установлено наявність у матеріалах кримінального провадження достатньо переконливих даних на підтвердження факту умисного вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від слідства, а тому підлягають застосуванню положення ч.2 ст.49 КК України за кримінальним проступком, передбаченим ч.1 ст.185 КК України.

Потерпілими: ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у провадженні заявлено цивільні позови.

До виходу суду в нарадчу кімнату потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_9 звернулись з заявами про відмову від поданих позовів, що є одностороннім вільним волевиявленням їх як цивільних позивачів та була прийнята судом.

Потерпілим ОСОБА_10 заявлено вимоги про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_4 28 937,38 грн матеріальної шкоди та 30000 грн моральної шкоди, завданих унаслідок злочинних дій, вирішуючи який суд установив наступне. Згідно із ч.2 ст.127, ч.5 ст.128 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Частиною 1 ст.129 КПК України передбачено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у: душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону (ст.ст.23, 1166, 1167, 1177 ЦК України). За вимогами ч.1, ч.4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 362/6725/18 міститься висновок про те, що суд має виходити з того, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. З огляду на встановлення судом факту викрадення майна потерпілого ОСОБА_10 обвинуваченим ОСОБА_4 , безумовне визнання обвинуваченим цивільного позову про стягнення майнової та моральної шкоди, у суду відсутні обґрунтовані сумніви в добровільності та істинності такої позиції, а тому наявні усі правові підстави для такого відшкодування.

Ухвалюючи вирок, суд відповідно до положень кримінального процесуального закону зобов`язаний вирішити питання щодо того, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

У кримінальному провадженні такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт не застосовувався.

Питання речових доказів підлягає вирішенню відповідно до ст.100 КПК України.

Як передбачено ст.ст.118, 120, 124 КПК України, процесуальні витрати складаються, зокрема, з витрат на правову допомогу. Витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, який надає правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий. У разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. Отже, на підозрюваного, обвинуваченого покладається обов`язок відшкодування документально підтверджених процесуальних витрат, зокрема, і виплати, пов`язані з правовою допомогою представника потерпілого (постанова Верховного Суду від 02 листопада 2023 року у справі № 686/28824/21). Беручи до уваги документальне підтвердження понесення потерпілим ОСОБА_10 15000 грн витрат на правову допомогу, про відшкодування яких заявлено та із якими беззастережно погодився обвинувачений ОСОБА_4 , такі підлягають стягненню в судовому порядку. Так, обвинуваченому ОСОБА_4 у кримінальному провадженні запобіжний захід не обирався.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки останнього та виконання ним вироку суду. При вирішенні даного питання суд враховує ризики, передбачені ст.177 КПК України, призначення ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі, що відбувається реально, та з метою забезпечення виконання ним судового рішення та унеможливлення ухилення від відбування призначеного покарання з урахуванням його негативної процесуальної поведінки, до набрання вироком законної сили останньому слід обрати запобіжний захід тримання під вартою.

Оскільки клопотань про обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 не надходило та такий не застосовувався, з урахуванням призначеного покарання відсутні підстави для його обрання.

Керуючись ст.ст.368-371, 373-374, 532 КПК України, -

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч.2 ст.296 КК України, та призначити йому покарання покарання - обмеження волі на строк один рік один місяць.

Звільнити ОСОБА_3 на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного основного покарання з випробовуванням, встановивши іспитовий строк два роки, та згідно із ст.76 КК України покласти на нього наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання/роботи.

Відповідно до ч.1 ст.165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, ч.2 ст.296 КК України, та призначити йому покарання:

- за ч.1 ст.185 КК України арешт на строк чотири місяці;

- за ч.2 ст.185 КК України обмеження волі на строк один рік;

- за ч.2 ст.296 КК України обмеження волі на строк один рік два місяці.

На підставі ст.70 ч.1 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_4 визначити покарання - обмеження волі на строк один рік два місяці.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів за вироком Сихівського районного суду м.Львова від 06 грудня 2023 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_4 призначити покарання обмеження волі на строк один рік два місяці.

Обрати ОСОБА_4 запобіжний захід тримання під вартою до набрання вироком законної сили, зарахувавши на підставі ч.5 ст.72 КК України в строк покарання попереднє ув`язнення з 22.03.2024 до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 25 вересня 2023 року.

Стягнути зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_10 28937 грн. 38 коп матеріальної шкоди, 30000 грн моральної шкоди та 15000 грн витрат на правову допомогу, а всього 73937 грн 38 коп.

Речові докази залишити:

- при кримінальному провадженні двд-диски із відеозаписом подій та документи, надані ОСОБА_10 та ОСОБА_4 (постанови слідчого СВ ВП № 2 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області від 28 жовтня та 20 листопада 2019 року);

- по приналежності ключ від автомобіля, що належить ОСОБА_10 , по приналежності.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченим та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Відповідно до ч.15 ст.615 КПК України суд обмежився проголошенням резолютивної частини вироку.

Головуючий суддя ОСОБА_14