Номер провадження № 1-кп/756/928/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2024 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва в складі:

судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 5 Оболонського районного суду міста Києва кримінальне провадження, внесене 06.12.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000953, у відношенні:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Пристань, Хорольського району, Полтавська область, який має повну загальну середню освіту, проходить службу за мобілізацією з 25.04.2022 в ЗСУ на посаді механіка, неодружений, зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України,

УСТАНОВИВ:

1. Формулювання обвинувачення у кримінальному провадженні, визнане судом доведеним.

1.1. 19.06.2022, більш точний час не встановлено, у ОСОБА_4 , як військовослужбовця, виник умисел, спрямований на самовільне залишення місця несення військової служби без поважних причин в умовах воєнного стану.

Реалізуючи вказаний умисел, ОСОБА_4 достовірно знаючи про необхідність несення військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи умисно, у порушення вимог статей 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 19.06.2022 без отримання дозволу від свого командира самовільно залишив місце несення служби військові частині НОМЕР_1 , після чого проводив час на власний розсуд не пов`язаний з проходженням військової служби до 16.05.2023.

1.2. Крім цього, 12.06.2023, більш точний час не встановлено, у ОСОБА_4 , як військовослужбовця, виник умисел, спрямований на самовільне залишення місця несення військової служби без поважних причин в умовах воєнного стану.

Реалізуючи вказаний умисел, ОСОБА_4 достовірно знаючи про необхідність несення військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи умисно, у порушення вимог статей 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 12.06.2023, близько о 15 год. 00 хв. ОСОБА_4 без отримання дозволу від свого командира самовільно залишив місце несення служби у військовій частині НОМЕР_1 , після чого проводив час на власний розсуд не пов`язаний з проходженням військової служби до 07.11.2023.

1.3. Отже, ОСОБА_4 учинив злочини, передбачені ч. 5 ст. 407 КК України, а саме залишення місця служби без поважних причин військовослужбовцем, учиненому в умовах воєнного стану.

2. Підстави доведеності винуватості поза розумним сумнівом.

2.1. Позиції сторони обвинувачення та захисту.

2.1.1. Прокурор у судовому засіданні зазначив, що у судовому засіданні достеменно встановлено, що інкримінований злочин вчинено обвинуваченим, тому просить визнати ОСОБА_4 винуватим та призначити покарання за ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

При цьому прокурор просив урахувати, що обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, на його думку, є щире каяття.

2.1.2. У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро покаявся, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, які відповідають дійсності, він їх у повному обсязі підтверджує та надав показання, що був мобілізований 25.04.2022 у зв`язку із запровадженням воєнного стану. 19.06.2022 вирішив залишити місце несення військової служби. 16.05.2023 повернувся до військової частини, але пізніше вирішив знову її покинути. Розуміє протиправність своїх дій їх наслідки. Між тим готовий знов долучитися до лав ЗСУ.

2.1.3. Захисник ОСОБА_5 не заперечував щодо обставин, за яких обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою винуватість, а також просив суд призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк передбачений санкцією ч. 5 ст. 407 КК України, зі звільненням від відбуття покарання з іспитовим строком. Бо на думку захисника, обставини в цьому кримінальному провадження вказують на можливість перевиховання обвинуваченого без призначення більшого строку покарання у виді позбавлення волі.

2.2. Підстави, за яких суд не досліджує докази сторони обвинувачення та захисту, а також уважає доведеною винуватість поза розумним сумнівом.

2.2.1. У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому органом досудового слідства кримінальних правопорушеннях при обставинах, викладених у обвинувальному акті. Тож, беручи до уваги, що прокурор та захисник не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, у тому числі обвинувачений ОСОБА_4 , правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції. При цьому суд роз`яснив обвинуваченому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку.

2.2.2. Вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстави вважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає під примусом.

2.2.3. Ураховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особистість обвинуваченого, дійшов висновку, щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 поза розумним сумнівом у вчиненні інкримінованих злочинів, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України, а саме залишення місця служби без поважних причин військовослужбовцем, учиненому в умовах воєнного стану.

2.2.4. Суд зазначає, що ним було виключено з формулювання обвинувачення посилання на розташування військових підрозділів, де обвинувачений проходив службу. Оскільки наразі триває воєнний стан, а вироки суду підлягають обов`язковій публікації в Єдиному державному реєстрі судових рішень. А отже, публікація вироку суду із посиланням на місця розташування військових підрозділів може завдати шкоди національній безпеці та обороні держави. Тому замість розташування військового підрозділі судом вказано «у військовій частині НОМЕР_1 ».

3. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

3.1. Вивченням обставин справи, оцінкою особистості ОСОБА_4 установлено, що обставиною, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання останнього є щире каяття, та отримання статусу учасника бойових дій, відсутність обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують його покарання.

3.2. Ці висновки суду ґрунтуються на тому, що як свідчать матеріали досудового розслідування, ОСОБА_4 беззаперечно визнавав свою винуватість, співпрацював з органом досудового розслідування, повністю повідомив про обставини учинення ним кримінального правопорушення. Наведені відомості є достатніми, аби вважати дії ОСОБА_4 як каяття, а отже підставою для врахування їх як обставину, що пом`якшує покарання.

Також суд бере до уваги, що і державне обвинувачення в особі прокурора ОСОБА_3 , уважає наявність такої обставини, що пом`якшує покарання, - щире каяття та вказана в обвинувальному акті.

Крім того, надані матеріали та пояснення ОСОБА_4 в судовому засіданні доводять, що останній отримав статус учасника бойових дій в 2018 році за проходження військової служби в лавах ЗСУ.

3.3. Між тим, судом не встановлено обставин, які обтяжують покарання згідно зі ст. 67 КК України обвинуваченого .

4. Мотиви призначення покарання.

4.1. Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, а індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, що покарання є необхідним у тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

4.2. Отже, обираючи вид та строк покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відносяться до категорій тяжких злочинів відповідно до ст. 12 КК України, їх вид та суспільна небезпечність. Наслідки вчинення злочинів, зокрема, що матеріальна шкода не завдана.

4.3. Слід урахувати, що дезертирство має значну суспільну небезпечність, бо полягає в спричиненні шкоди, загрози охоронюваним кримінальним законом інтересам особи, суспільства, держави, зокрема в умовах в умовах воєнного стану. Тому дезертирства, як і будь-яке інше військове кримінальне правопорушення, обов`язково спричиняє шкоду та приховує в собі загрозу спричинення шкоди військовій безпеці України. Оскільки у результаті дезертирства не лише порушується громадський порядок, характерний для цивільної злочинності, а й ослабляє військову дисципліну та правопорядок в ЗСУ, що є найважливішою складовою їх бойової готовності.

Отже, від належного виконання ЗСУ та іншими військовими формуваннями покладених на них державою та суспільством обов`язку щодо оборони й захисту залежить забезпечення національної безпеки та оборони держави, тож суспільна небезпека військових кримінальних правопорушень об`єктивно впливає на бойову готовність військових частин і з`єднань, на відміну від більшості злочинних діянь цивільних осіб.

4.4. Також суд бере до уваги вже наведені відомості про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, має професійно-технічну освіту, був мобілізований та проходив службу під час воєнного стану.

4.5. При цьому в судовому засіданні при дослідженні особистості обвинуваченого відповідно до положень ст. 50 КК України, підстав для призначення покарання в порядку передбаченому статями 69, 69-1 КК України, не встановлено.

4.6. Суд також ураховує, що згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13.12.2022 № 2839-ХІ були внесені зміни до ст. 75 КК України, згідно із яким, звільнення від відбування покарання з випробуванням можливе лише за умови засудження особи за кримінальне правопорушення не пов`язане із статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

4.6. Отже, при призначенні покарання суд урахував, що ОСОБА_4 вчинив два тотожні злочини, зокрема один в період з 19.06.2022 до 16.05.2023, а другий в період з 12.06.2023 до 07.11.2023. Указані обставини виключають застосування до ОСОБА_4 кримінального закону, який діяв до змін, які внесені Законом № 2839-ХІ від 13.12.2022, а отже ОСОБА_4 не може бути звільненим від відбуття призначення покарання з іспитовим строком, а саме в порядку передбаченому ст. 75 КК України.

4.5. Ураховуючи наведені особистісні відомості щодо обвинуваченого суд вважає, що ОСОБА_4 слід призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

4.6. Призначення ОСОБА_4 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів рівних можливостей та справедливого судового розгляду, є необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особистості обвинуваченого та є достатнім, для досягнення, відповідно до ст. 50 КК України мети покарання.

5. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

5.1. У рамках вказаного кримінального провадження щодо ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а саме з моменту затримання - 07.11.2023. У зв`язку з чим, на думку суду, слід відповідно до вимог ст. 377 КПК України запобіжний захід в вид тримання під вартою залишити без змін до набуття вироком законної сили.

5.2. Крім того, відповідно до ст. 72 КК України слід зарахувати в якості відбутого ОСОБА_4 за цим вироком покарання, строк попереднього ув`язнення, а саме з 07.11.2023 і до набуття вироком законної сили, виходячи з того, що 1 (одному) дню попереднього ув`язнення відповідає 1 (один) день позбавлення волі.

5.3. Цивільний позов у рамках даного кримінального провадження не заявлено. Речові докази в провадженні відсутні. Процесуальні витрати у провадженні відсутні.

Керуючись статтями 7, 100, 124, 128, 349, 368-370, 373, 374, 376, 394, 395, 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання в виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Зарахувати в якості відбутого за цим вироком покарання, строк попереднього ув`язнення ОСОБА_4 , починаючи з 07.11.2023 до дня набуття вироком законної сили, виходячи з положень ст. 72 КК України, що 1 (одному) дню попереднього ув`язнення відповідає 1 (один) день позбавлення волі.

Строк покарання рахувати із дня набуття вироком законної сили.

Запобіжний захід ОСОБА_4 в виді триманні під вартою із утриманням на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 - залишити без змін до набуття вироком законної сили.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення, а обвинуваченим - з моменту його отримання.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору в порядку, визначеному статтями 376, 615 КПК України.

Суддя ОСОБА_1