Справа № 161/7319/23 Провадження №11-кп/802/146/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000314 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Ковеля, Волинської області, громадянин України, з вищою освітою, вдівець, працює лікарем травматологом дитячої КП «Волинське обласне територіальне медичне об`єднання захисту материнства і дитинства» Волинської обласної ради, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий

засуджений за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з іспитовим строком на три роки, якщо він під час цього строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст.76 КК України в період іспитового строку покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 500,000 (п`ятсот тисяч) грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади КП «МО ЛМТГ» витрати на лікування ОСОБА_9 у розмірі 43752,69 грн.

Вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат та арештованого майна.

ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 25 січня 2023 року, о 20 год. 05 хв, в місті Луцьку, Луцького району, Волинської області, по вулиці Конякіна, поруч перехрестя з вулицею Федорова, керуючи технічно справним транспортним засобом «Volvo XC 60» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку вулиці Карпенка-Карого, зі швидкістю 50 км/год, в порушення п.п. 2.3 (б), 12.1, 12.3 та 18.1 Правил дорожнього руху України, проявив безпечність та неуважність, неправильно урахував дорожню обстановку, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка переходила проїжджу частину з ліва на право відносно руху транспортного засобу, несвоєчасно вжив заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу, щоб дати дорогу пішоходу, для якого може бути створена перешкода чи небезпека і скоїв наїзд на останню, внаслідок чого ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження.

Внаслідок грубих порушень вищевказаних Правил дорожнього руху України водій ОСОБА_7 спричинив пішоходу ОСОБА_9 , згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи №19 від 28 квітня 2023 р., тілесні ушкодження у вигляді закритих переломів кісток тазу, а саме крила здухвинної кістки справа, сідничної та лонної кісток справа, перелому суглобової западини справа з пролабуванням голівки стегнової кістки з приводу чого проведено оперативне втручання - металоостеосинтез (пластини та гвинти) та в подальшому призвело до розвитку постравматичної згинально-розгинальної контрактури правого кульшового суглобу в значній степені з порушенням функції ходи в значній степені (хода на вилицях без опори на оперовану ногу) та порушення функції тазових органів по типу нетримання сечі, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою розладу здоров`я, поєднаного зі стійкою втратою працездатності не менше ніж на одну третину (не менше 33%), забою лівого плеча, що в подальшому ускладнився травматичною контрактурою лівого плечового суглобу другого ступеня та порушенням функції лівого плеча в середній степені, який відноситься до категорії середнього ступеню тяжкості за ознакою стійкої втрати працездатності менше як на одну третю (від 10% до 33%), закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку з підшкірною гематомою лобної ділянки голови та розвитком стійкого цефалічного синдрому по типу гемікранії, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки струс головного мозку є найлегшою черепно-мозковою травмою і для його лікування необхідний час більше 6 діб.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 2.3 (б), 12.1, 12.3 та 18.1 Правил дорожнього руху України.

Прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, правильності кваліфікації дій обвинуваченого, подав апеляційну скаргу у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Посилається на те, що судом першої інстанції належним чином не враховано думку потерпілої, яка наполягала на призначенні обвинуваченому сурового покарання. Також, з часу вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 оплатив потерпілій лише вартість матеріалів необхідних для проведення операції, в подальшому її станом здоров`я не цікавився. Внаслідок отриманих в ДТП тяжких тілесних ушкоджень, потерпіла втратила працездатність та стала інвалідом 2 групи.

Крім того, судом не враховано того факту, що ОСОБА_7 раніше притягався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, перебував на стаціонарному лікуванні у ВОНД з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності».

Зазначає, що наведені судом підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробовуванням враховані також і при визначені виду та розміру покарання, що є недопустимим.

З урахуванням наведеного, прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В поданих змінах і доповненнях до апеляційної скарги прокурор вказує про некоректний виклад змісту ст.75 КК України, а саме судом в оскаржуваному вироку покладено на обвинуваченого обов`язок не вчиняти під час іспитового строку нового злочину, однак вказана норма передбачає не вчинення нового кримінального правопорушення. Таким чином суд безпідставно зменшив обсяг обов`язків, які повинен виконувати обвинувачений.

У свою чергу, потерпіла ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, правильності кваліфікації дій обвинуваченого, подала апеляційну скаргу, в якій вказує про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення й особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, а також визначеного судом розміру моральної шкоди.

Вважає, що суд необґрунтовано відніс до обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , - щире каяття, адже обвинувачений крім визнання вини у вчиненому будь-яких інших активних дій на усунення завданих збитків не вчиняв. Так, ОСОБА_7 відшкодовано шкоду лише у сумі 3000 грн. та оплачено вартість титанових пластин необхідних для операції у розмірі 43000 грн. Також як і прокурор зазначає про притягнення ОСОБА_7 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП та перебування останнього на лікуванні у Волинському медичному центрі терапії залежності. Враховуючи вказане, на переконання потерпілої, звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України є безпідставним та надто м`яким покаранням, у зв`язку з чим просить призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Крім зазначеного, потерпіла вказує, що судом першої інстанції безпідставно ухвалено стягнути з обвинуваченого завдану ним моральну шкоду на її користь в розмірі, що є суттєво меншим від того який був нею заявлений в позові. Відповідно до висновку судово-психологічної експертизи отримані потерпілою тяжкі тілесні ушкодження під час ДТП завдали їй істотних та тривалих психологічних травм. На підставі зазначеного, потерпіла просить стягнути з обвинуваченого на її користь моральну шкоду в сумі 1 447 200,00 грн.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає оскаржуваний вирок необґрунтованим, винесеним без урахування дійсних обставин справи, а саме неправомірних дій потерпілої, які потягли за собою ДТП. На переконання обвинуваченого, саме порушення потерпілою правил ПДР, зокрема, остання різко вийшла на дорогу, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, лежать в прямому причинно-наслідковому зв`язку з ДТП. Місцевим судом при винесені вироку вказані обставини не встановлювалися та не досліджувалися, у зв`язку з чим його висновки не відповідають фактичним обставинам справи.

Щодо відшкодування матеріально та моральної шкоди ОСОБА_7 зазначає, що взяв на себе всі витрати на лікування потерпілої та її реабілітацію. Крім того, звертає увагу суду, що на його утриманні знаходяться двоє непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, у зв`язку з чим стягнення з нього моральної шкоди у сумі 500 000,00 грн. є непосильним для нього тягарем.

Враховуючи вказане, обвинувачений просить оскаржуваний вирок щодо нього змінити. Постановити стягнути з нього на користь потерпілої моральну шкоду у розмірі 75 000,00 грн., призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст.75 КК України звільнити від відбування даного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України. В решті вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідача, який виклав суть обвинувачення, доводи апеляційної скарги, прокурора та потерпілу, які подані ними апеляційні скарги, кожен зокрема, підтримували та просили вирок суду скасувати і ухвалити новий, а апеляційну скаргу сторони захисту вважали безпідставною, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу сторони захисту підтримували в повному обсязі, просили оскаржуваний вирок змінити в частині покарання, а апеляційні скарги сторони обвинувачення та потерпілої заперечували, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 подану ним апеляційну скаргу підтримав лише в частинні зміни призначеного йому покарання та суми цивільного позову.

Оскільки кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності винуватості першого у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині - відсутні.

В апеляційних скаргах прокурор та потерпіла вказують про безпідставне застосованння до обвинуваченого положень ст.75 КК України, у свою чергу, обвинувачений вважає призначене йому покарання суворим, однак апеляційний суд вказані твердження апелянтів вважає необгрунтованими.

Так, відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Положеннями ст.414 КПК України регламентовано, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Апеляційний суд вважає, що вищевказані вимоги матеріального права при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції, а також в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційних скаргах, поданих прокурором, потерпілою та обвинуваченим.

Так, при визначенні ОСОБА_7 виду та розміру покарання суд першої інстанції, з дотриманням положень ст.65 КК України, врахував характер, обставини та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, а також підвищений характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення.

Місцевим судом враховано, що обвинувачений раніше не судимий, з 1997 року по даний час працює на посаді лікаря-ортопеда травматолога дитячого відділення КП «Волинського обласного територіального медичного об`єднання захисту материнства і дитинства, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, а саме: обвинувачений має загальний медичний стаж 27 років, кваліфікований, є лікарем першої кваліфікаційної категорії, грамотний спеціаліст добре знаючий симптоматику та діагностику хірургічних та педіатричних захворювань, відмінно орієнтується в питаннях невідкладної травматології, володіє сучасними методиками діагностики та лікування ортопедичних захворювань та травм, методами проведення різноманітних складних медичних маніпуляцій та оперативних втручань, надає консультативну та організаційно - методичну допомогу лікарям ортопедо-травматологам дитячим з районів та міст області, користується повагою та заслуженим авторитетом серед колег та співробітників установи, шанують та поважають його маленькі пацієнти та їх батьки, дітей неповнолітніх на утриманні немає, в установах міста на обліку не перебуває, має на утриманні батька інваліда.

До обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Поряд з цим судом першої інстанції було прийнято до уваги тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, необережну форму вини, та обставини його вчинення.

Посилання прокурора та потерпілої щодо невиправданої м`якості покарання призначеного обвинуваченому з мотивів неврахування судом того, що ОСОБА_13 притягався до адміністративнї відповідальності, передбаченої ч.1 ст.130 КУпАП, та перебував у 2021 році на стаціонарному лікуванні у ВОНД з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності» вважає безпідставними. Так суду першої інстанції дані обставини були відомі та достатньою мірою взяті до уваги при призначенні обвинуваченому покарання.

Твердження сторони обвинувачення щодо наполягання потерпілої на призначення ОСОБА_7 суворого покарання не є безумовною підставою для скасування судового рішення, оскільки думка потерпілого може бути врахована судом в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

Аналогічна думка викладена і в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 березня 2019 року, де зазначено, що кримінальне правопорушення, передбачене ст.286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху. Тому думка потерпілого, щодо виду та розміру покарання, сама по собі не є вирішальною в цьому питанні.

У свою чергу, щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного основного покарання слід наголосити, що положеннями ч.1 ст.75 КК України визначено - якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Реалізація даної норми становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності вказують на можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Так обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, працює дитячим лікарем ортопедом-травматологом, вдівець, працевлаштований, за місцем роботи характеризується позитивно, на утриманні має двох непрацездатних батьків. Також необхідно зважити на те, що під час проведення досудового розслідування, судового розгляду, відсутні будь-які відомості, які б свідчили про ухилення обвинуваченого ОСОБА_7 від органів досудового розслідування або суду, належне виконання ним виконання процесуальних обовязків.

При розгляді в місцевому суді обвинувачений жалкував про вчинене, засуджував свої дії та просив надати можливість виправитись без відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства. Зазначене, на думку апеляційного суду, свідчать про усвідомлення протизаконності вчинених ним злочинних дій.

Також, відповідно до службової записки, долученої стороною захисту, ОСОБА_7 , будучи дитячим лікарем ортопедом-травматологом, впродовж 2023 року надавалася медична допомога дітям з патологією опорно-рухового апарату та травмами, зокрема проліковано 265 хворих, прооперовано особисто 199 хворих, в якості асистенат - 795 хворих.

Отже, наведені вище обставини в їх сукупності, та з огляду на те, що обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства і така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням на обвинуваченого відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК України, які з достатнью мірою забезпечать належну поведінку першого в суспільстві.

Крім того, застосування до ОСОБА_7 звільнення від покарання з випробуванням є більш дієвим заходом впливу на обвинуваченого, оскільки, перебуваючи під наглядом уповноваженого органу з питань пробації, він відчуватиме відповідний тиск відповідальності, при цьому залишаючись соціально адаптованою особою, яка є такою, що має позитивне ставлення до праці, тобто, працюючи забезпечить своє утримання та непрацездатних батьків, зможе здійснювати відшкодування потерпілій моральної шкоди, відповідно зменшивши ймовірний тягар його утримання у місцях позбавлення волі.

Покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 , судом першої інстанції, апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості, співмірності та індивідуалізації покарання, яке в даному випадку є адекватним характеру вчинених обвинуваченим дій, їх небезпечності та даним про особу винного є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, і не є і не є надто м`яким чи суворим, як про це зазначено в апеляційних скаргах.

На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Те, що ОСОБА_7 лише частково відшкодував завдану злочином шкоду та не примирився з потерпілою, з огляду на обставини вчинення злочину, а також на дані про особу обвинуваченого, на переконання апеляційного суду, не дають підстав для призначення більш суворого покарання, ніж визначеного судом.

З огляду на тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, його обставини та наслідки, призначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.

Таким чином доводи прокурора та потерпілого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченого через м`якість, а обвинуваченого через його суровість апеляційний суд розцінює як необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.

Доводи потерпілої про те, що місцевий суд безпідставно зменшив суму моральної шкоди ніж ту яку вона заяляла в позовній заяві, а також твердження обвинуваченого щодо непомірного тягар у виді стягнення з нього на користь потерпілої моральної шкоди у сумі 500 000 грн., є необґрунтованими.

Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у її душевних стражданнях через протиправну поведінку щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених ч. 2 цієї статті.

При цьому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) і з урахуванням інших обставин.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди цим судом зроблено обґрунтований висновок про те, що з огляду на ступінь впливу наслідків отриманих травм на працездатність і загальний стан здоров`я потерпілої та враховуючи обсяг її моральних страждань, порушення її звичайного способу життя, укладу і побуту, тяжкість вимушених змін у життєвих обставинах, які унеможливлюють ведення повноцінного способу життя у зв`язку з тривалим лікуванням та реабілітацією, а також беручи до уваги посттравматичний емоційно-психологічний стан потерпілої, на засадах розумності і справедливості, відповідатиме глибині душевних страждань потерпілої сума компенсації моральної шкоди у розмірі 500 000 грн.

Таким чином судом першої інстанції розглянув цивільний позов потерпілої щодо відшкодування моральної шкоди, з дотримання вимог кримінального процесуального та цивільного законодавства.

Окрім того, прокурор в апеляційній скарзі вказує про те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. Так, у вироку суд при застосуванні інституту умовного звільнення допустив некоректний виклад змісту ст.75 КК України зазначивши про не вчинення обвинуваченим протягом іспитового строку нового злочину, а не кримінального правопорушення.

Проте, апеляційний суд таку обставину жодним чином не вважає такою, що може слугувати безумовною правовою підставою для зміни чи скасування вироку, оскільки місцевий суд належним чином послався на положення ст.75 КК України, яка сама по собі передбачає можливість звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить саме кримінального правопорушення.

А тому, апеляційні доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність з огляду на зміст положень ст.413 КПК України в цій частині є безпідставними і до уваги не приймаються.

Зважаючи на вказне вище, підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційних скаргах, апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді