УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року

м. Київ

справа № 754/11100/22

провадження № 51 - 4141 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 17 січня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 року, а також вирок Ватутінського районного суду міста Києва від 27 червня 1996 року щодо нього,

встановив:

Як вбачається з наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації, ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 17 січня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд вироку Ватутінського районного суду м. Києва від 27 червня 1996 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 травня 2024 залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4 , а зазначену ухвалу суду першої інстанції залишено без зміни.

ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з заявою, яка по суті є касаційною скаргою на вищезазначені судові рішення.

Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що скаргу подано без додержання вимог зазначеної статті.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 427 КПК у касаційній скарзі зазначається найменування суду касаційної інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга повинна містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, в чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).

Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, і які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи в обґрунтування кожної позиції.

При цьому слід враховувати, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Однак усупереч наведеним положенням процесуального закону ОСОБА_4 , не зазначив, які саме порушення допустили як місцевий суд, відмовляючи у задоволенні його заяви про перегляд вироку Ватутінського районного суду міста Києва від 27 червня 1996 року щодо нього за нововиявленими обставинами, так апеляційний суд, залишаючи вказане рішення місцевого суду без зміни. Зокрема скаржник не обґрунтовує, в чому саме ці порушення полягали, як вони вплинули на законність та обґрунтованість постановлених судами судових рішень, і чому їх слід відносити до підстав для скасування касаційним судом як ухвали місцевого суду, так і ухвали апеляційного суду згідно з ч. 1 ст. 438 КПК та з огляду на положення статей 404, 412, 459, 466, 419 цього Кодексу.

Крім того, касаційна скарга ОСОБА_4 не містить доводів щодо незаконності висновків суду апеляційної інстанції, наведених в ухвалі цього суду на спростування доводів його апеляційної скарги.

Відсутність у касаційній скарзі згаданого обґрунтування й недотримання положень ст. 427 КПК, перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.

Також вимоги до суду касаційної інстанції, викладені ОСОБА_4 у скарзі не відповідають змісту ст. 436 КПК щодо повноважень суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги.

Зокрема, цією нормою визначено, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення; скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; змінити судове рішення.

Крім того, усупереч положенням ч. 5 ст. 427 КПК скаржник не долучив до касаційної скарги копії оскаржуваних судових рішень. Це не лише становить формальне порушення ст. 427 КПК, але й по суті позбавляє Верховний Суд можливості перевірити дотримання суб`єктом подання касаційної скарги вимог статей 424, 426 КПК та розглянутийого касаційну скаргу по суті.

Щодо оскарження ОСОБА_4 вироку Ватутінського районного суду міста Києва від 27 червня 1996 року щодо нього, то зазначене рішення не може бути предметом перегляду Верховного Суду, з огляду на положення ст. 424 КПК.

Суд касаційної інстанції відповідно до ст. 433 КПК переглядає судові рішення у межах касаційної скарги, тому відсутність у ній чітко викладених вимог, які б узгоджувались з положеннями ст. 436 КПК, також перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.

Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, Верховний Суд

постановив:

Залишити касаційну скаргу ОСОБА_4 без руху і встановити п`ятнадцятиденний строк із дня отримання ухвали на усунення зазначених у ній недоліків.

У разі невиконання викладених в ухвалі вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3