УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року

м. Київ

справа № 757/32884/20-к

провадження № 51 - 2995 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,

встановив:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року задоволені клопотання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про звільнення їх від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 Кримінального кодексу України (далі - КК) та закрито кримінальне провадження №0000482 від 05 червня 2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК (в редакції Закону України № 2341-14 від 05 квітня 2001 року); ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК (в редакції Закону України № 746-VII від 21 лютого 2014 року), ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК (в редакції Закону України № 3207-VI від 07 квітня 2011 року).

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року вищевказану ухвалу місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_5 , не погоджуючись із ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року та ухвалою Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , просить скасувати їх та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. На думку скаржника, судові рішення підлягають скасуванню через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. На переконання представника потерпілого, суд звільняючи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, повинен був з`ясувати те, що діяння, які поставлені обвинуваченим у провину, дійсно мали місце, що вони містять склад злочину, а ОСОБА_6 та ОСОБА_7 винні у вчиненні цих діянь.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши оскаржувані судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Доводи касаційної представника потерпілого- адвоката ОСОБА_5 про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, є необґрунтованими.

За вимогами ч. 4 ст. 286 КПК якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень слідує, що в судовому засіданні місцевого суду обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожен окремо, заявили клопотання про закриття провадження у зв`язку із закінченням строків притягнення їх до кримінальної відповідальності.

Як видно з копій судових рішень, судом було роз`яснено обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про те, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до відповідальності не відноситься до реабілітуючих обставин за якими особа визнається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а також не тягне за собою відшкодування (компенсацію) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожен окремо, надали згоду на закриття кримінального провадження з цих підстав, вказавши, що розуміють наслідки.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК (в редакції Закону України № 2341-14 від 05 квітня 2001 року), за якою обвинувачуються ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відповідно до ст. 12 КК відноситься до нетяжкого злочину; ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону України № 746-VII від 21 лютого 2014 року) - відноситься до тяжкого злочину; ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК (в редакції Закону України № 3207-VI від 07 квітня 2011 року)- відноситься до нетяжкого злочину.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п. 2 цієї частини; десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Тому, оскільки вчинення кримінальних правопорушень, згідно зміненого обвинувального акта, обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 інкриміновано 30 листопада 2013 року, та з часу вчинення кримінальних правопорушень на час заявлення обвинуваченими клопотання про закриття кримінального провадження з незалежних від суду причин сплинуло 10 років, тобто строк давності притягнення до кримінальної відповідальності закінчився, місцевий суд прийняв правильне рішення про задоволення клопотання обвинувачених та закрив кримінальне провадження.

Переглянувши ухвалу місцевого суду в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги представника потерпілого, які є аналогічними доводам касаційної скарги та, вказавши відповідні мотиви, обґрунтовано залишив ухвалу місцевого суду без змін, зазначивши в своїй ухвалі підстави прийняття такого рішення.

Що стосується того, що обвинувачені протягом всього судового розгляду кримінального провадження №0000482 від 05 червня 2020 року вину у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень не визнавали, слід зазначити наступне.

Положеннями статтей 284-288 КПК встановлено сукупність підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді, а саме: наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Таким чином, звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності за наявності сукупності вказаних умов є обов`язковим.

При цьому згода сторони обвинувачення на задоволення клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК чи визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення, кримінальним процесуальним законом не передбачено.

До того ж, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання.

Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 липня 2021 (справа № 552/5595/18).

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3