КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

представника власника майна ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 04 січня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 04.01.2024 задоволено клопотання старшого слідчого слідчого управління ГУ СБ України у м. Києві та Київській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Сквирського відділу Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_8 , та накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_6 , а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, в якій просив частково скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого в частині заборони до завершення досудового розслідування та судового розгляду користуватися та розпоряджатися арештованим майном. В решті ухвалу залишити без змін.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представник власника майна зазначав, що оскаржувану ухвали ОСОБА_6 отримав 30.01.2024.

На переконання апелянта, виходячи із фактичних обставин справи та обсягу наданих прокурором доказів, у інкримінованому ОСОБА_6 діянні відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 27. ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України, оскільки версія слідства, зокрема в частині існування його

______________________________________________________________________________

Справа 760/26/24 Слідчий суддя - ОСОБА_9

Апеляційне провадження № 11-сс/824/2000/2024 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

об`єктивної сторони, не підтверджується зібраними у справі доказами.

У клопотанні від 01.01.2024 року слідчим не розкрито зміст ризиків, передбачених абзацом 2 ч. 1 ст. 170 КПКУкраїни, які обгрунтовують необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження та не доведено існування жодного з них.

Захисник зазначав, що стороною обвинувачення під час розгляду клопотання не доведено наявність достатніх підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, та на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна для виконання завдань кримінального провадження.

Застосований ухвалою слідчого судді спосіб арешту призвів до фактичного позбавлення права власності ОСОБА_6 на квартиру із цілковитою забороною володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Проте прокурором не наведено підстав для застосування найбільш обтяжливого способу арешту майна в частині заборони користуватись ним. Натомість, користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , є необхідним ОСОБА_6 для потреб сім`ї, зокрема через те, що разом з ним проживають малолітні діти. Крім того, відповідна адреса вказана в ухвалі слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва, якою відносно ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід, як місце проживання та реєстрації останнього.

Прокурора та власник майна ОСОБА_6 у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, причини неприбуття в судове засідання не повідомили та клопотань про відкладення судового розгляду не подавали.

З урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України, заслухавши думку представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності власника майна та прокурора, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, СУ ГУ СБ України у м. Києві та Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000475 від 30.11.2022 за підозрою ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України, за підозрою ОСОБА_15 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 27 ч. 2 ст.28 ч. 1 ст. 111-2 КК України, за підозрою ОСОБА_6 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 27 ч.2 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України, а також за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 110-2, ч. 2 ст.111, ч. 2 ст. 28 ч.1 ст. 111-2, ч. 2 ст.366 КК України.

Згідно долучених до клопотання матеріалів, 29.12.2023 ОСОБА_6 вручено повідомлення про підозру, у вчиненні за попередньою змовою групою осіб пособництва державі-агресору, тобто у вчиненні умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору (пособництво), вчинених громадянином України з метою завдання шкоди Україні шляхом добровільної передачі інших активів представникам держави-агресора, з правовою кваліфікаціє таких дій за ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ст. 111-2 КК України.

Згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, підозрюваному ОСОБА_6 належить на праві власності квартира (розмір частки - 1) за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, санкція ст. 111-2 КК України, за якою підозрюється ОСОБА_6 , передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

01.01.2024 слідчий слідчого управління ГУ СБ України у м. Києві та Київській області ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва із клопотанням, погодженим прокурором Сквирського відділу Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_8 , в якому просив накласти арешт на майно, яке належить підозрюваному ОСОБА_6 , а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, із забороною до завершення досудового розслідування та судового розгляду відчужувати, користуватися та розпоряджатися ним у будь-який спосіб.

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 04.01.2024 задоволено клопотання старшого слідчого та накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_6 , а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погоджується частково.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора у частині накладення арешту на належну підозрюваному ОСОБА_6 на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ,з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, у випадку визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, та призначення йому покарання у виді конфіскації майна.

Крім того, висновок слідчого судді у частині накладення арешту на вищевказану квартиру фактично не оспорюється і представником власника майна в апеляційній скарзі, та питання про скасування арешту на квартиру ОСОБА_6 апелянтом не порушувалось, а відтак, з урахуванням положень ч. 1 ст. 404 КПК України, ухвала слідчого судді в частині питання законності та обґрунтованості накладення арешту на вищезазначений об`єкт нерухомого майна, колегією суддів не перевіряється.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обгрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, посилання апелянта на недоведеність наявності у діях ОСОБА_6 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, є передчасними.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, а питання наявності події та складу кримінального правопорушення підлягає вирішенню під час судового розгляду справи по суті.

Разом з тим, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апеляційної скарги представника власника майна про те, що прокурором не доведено наявності підстав для застосування найбільш обтяжливого способу арешту майна в частині заборони користуватись ним.

Так, згідно ч. 4 ст. 173 КПК, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 173 КПК, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

Як встановлено колегією суддів, у поданому прокурором клопотанні порушувалось питання про накладення арешту на вищевказану квартиру шляхом заборони до завершення досудового розслідування та судового розгляду відчужувати, користуватися та розпоряджатися вказаним майном у будь-який спосіб, із посиланням на необхідність запобігання ризикам пошкодження, псування, перетворення, передачі майна.

Розглядаючи вказане клопотання, слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі не надав оцінку доводам прокурора про накладення арешту на майно у такий спосіб, та не зазначив висновок щодо клопотання прокурора у частині необхідності накладення заборони відчужувати, користуватися та розпоряджатися об`єктом нерухомого майна. При цьому, в резолютивній частині ухвали вказав про задоволення зазначеного клопотання прокурора у повному обсязі, що дає підстави для висновку про накладення слідчим суддею арешту на нерухоме майно із заборонами відчужувати, користуватися та розпоряджатися вказаним майном.

Однак колегія суддів не убачає підстав у даному кримінальному провадженні для накладення заборони користування належною ОСОБА_6 квартирою.

Як убачається зі змісту ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.

Згідно положень ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Разом з тим, клопотання прокурора не містить обґрунтування існування передбачених ч. 11 ст. 170 КПК України обставин для накладення заборони користування належним ОСОБА_6 об`єктом нерухомого майна - квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, прокурор при зверненні із клопотанням та слідчий суддя при розгляді даного клопотання залишили поза увагою, що відповідно до вимог ч. 12 ст. 170 КПК України, заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

Наведене дає колегії суддів підстави вважати, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді заборони права користування належним ОСОБА_6 майном, у даному випадку не відповідає вимогам закону, а відтак клопотання прокурора у частині накладення вказаної заборони щодо нерухомого майна ОСОБА_6 , задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, виходячи з положень ч. 3 ст. 407 КПК України, якими не передбачено можливість часткового скасування ухвали слідчого судді, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого - скасуванню із постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на належне для ОСОБА_6 майно із забороною його відчуження та розпорядження.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 04 січня 2024 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого слідчого управління ГУ СБ України у м. Києві та Київській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Сквирського відділу Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_8 , про накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, із забороною відчужувати та розпоряджатися вказаним майном у будь-який спосіб.

В решті вимог клопотання старшого слідчого слідчого управління ГУ СБ України у м. Києві та Київській області ОСОБА_7 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3