УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року

м. Київ

справа № 1-655/11

провадження № 51- 3755км23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника в режимі відеоконференції ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Остапівки Варвинського району Чернігівської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 4, 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115, п.п. 6, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 262, ч. 1 ст. 263 (в редакції Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ), ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_7 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 2 травня 2023 року стосовно ОСОБА_6 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів передбачених п. п. 4, 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. п. 6, 13 ч. 2 ст. 115, п. п. 6, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 262, ч. 1 ст. 263 (в редакції від 5 квітня 2001 року Закону №2341-ІІІ), ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 289 КК, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі за:

- пунктами 4, 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК - на строк 15 років із конфіскацією майна;

- ч. 2 ст. 15 пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК - на строк 10 років із конфіскацією майна;

- пунктами. 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК - на строк 12 років із конфіскацією майна;

-ч. 2 ст. 146 КК - на строк 5 років;

-ч. 2 ст. 187 КК - на строк 8 років із конфіскацією майна;

-ч. 4 ст. 187 КК - на строк 13 років із конфіскацією майна;

-ч. 3 ст. 262 КК - на строк 12 років із конфіскацією майна;

-ч. 1 ст. 263 КК (в ред. Закону № 2341-ІІІ від 05квітня 2001 року) - на строк 5 років;

-ч. 3 ст. 289 КК - на строк 13 років із конфіскацією майна;

-ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 289 КК - на строк 10 років із конфіскацією майна.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 3 ч. 1 ст. 49 КК ОСОБА_6 звільнено від покарання за ч. 2 ст. 146 КК та ч. 1 ст. 263 (в ред. Закону від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ) у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 5 ст. 74, п. 4 ч. 1 ст. 49 КК ОСОБА_6 звільнено від покарання за ч. 2 ст. 187 КК у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 5 ч. 1 ст. 49 КК ОСОБА_6 звільнено від покарання за вчинення злочинів, передбачених у епізодах № 2, 3, 4 та 7 за ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 262, ч. 3 ст. 289 КК у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності.

За ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією усього належного йому майна.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Апеляційного суду Одеської області від 23 червня 2010 року, з наступними змінами, більш суворим ОСОБА_6 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна.

На підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, ОСОБА_6 зараховано відбуте покарання за попереднім вироком.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме з 28 серпня 2007 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону № 838-VIIІ) ОСОБА_6 у строк відбуття покарання зараховано строк його утримання в Одеській установі виконання покарань у період з 28 серпня 2007 року до 2 лютого 2010 року та з 4 липня 2015 року до 11 липня 2022 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований до ОСОБА_6 , скасовано у зв`язку з відбуттям покарання, та звільнено його з-під варти у залі суду.

За обставин, детально викладених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 14 та 15 червня 2007 року, діючи у співучасті з особою, кримінальна справа стосовно якої закрита у зв`язку зі смертю, прибули до будинку АДРЕСА_2 , де вчинили розбійний напад і умисне вбивство потерпілого ОСОБА_8 . Крім того, незаконно заволоділи вибуховими речовинами (порохом) та мисливською рушницею марки «ІЖ 54», які знаходилися у сейфі в одній з кімнат указаного будинку.

Після розбійного нападу та вбивства потерпілого ОСОБА_8 . ОСОБА_6 й інша особа заволоділи автомобілем ВАЗ 21063, д.н.з. НОМЕР_1 , що належав ОСОБА_8 , вартістю 7191 грн. Втікаючи на цьому автомобілі від працівників міліції, ОСОБА_9 не впорався з керуванням і вчинив наїзд на колію навпроти будинку АДРЕСА_3 , в результаті чого автомобілю було спричинено механічні пошкодження. Розбійним нападом на ОСОБА_8 було заподіяно матеріальної шкоди на загальну суму 23722 грн.

Крім того, ОСОБА_6 разом з іншою особою, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, 15 червня 2007 року в м. Краматорську Донецької області вчинили розбійний напад на водія таксі ОСОБА_10 , під час якого незаконно заволоділи автомобілем ZAZ-DAEWOO, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 25 423 грн, що належав ВАТ «Краматорське АТП-11410», і майном потерпілого на суму 590 грн.

20 червня 2007 року ОСОБА_6 неподалік селища Комишуваха Донецької області умисно за допомогою пили з полотном для різки металу переробив з мисливської рушниці марки ІЖ-54 обріз та виготовив мисливські набої, котрі носив та зберігав без передбаченого законом дозволу.

Крім того, 21 липня 2007 року об 11:00 на вул. Шахтарській у м. Дружківка ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_11 , групою осіб із використанням обріза рушниці здійснили розбійний напад на водія автомобіля ВАЗ-21112, д.н.з. НОМЕР_3 ОСОБА_12 , під час чого заволоділи майном останнього на загальнусуму 680 грн та згаданим автомобілем, вартістю 42 000 грн.

Крім того, у ніч з 31 липня на 1 серпня 2007 року більш точного часу не встановлено, у районі ринку «Малиновський» у м. Одесі ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_11 , групою осіб, повторно, зупинили автомобіль ВАЗ 2105, д.н.з. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_13 , та, вдаючи із себе подружжя, за грошову винагороду домовилися поїхати в селище Чорноморка. Надалі ОСОБА_6 і ОСОБА_11 на АДРЕСА_4 , діючи за заздалегідь розробленим планом, використовуючи обріз мисливської рушниці, здійснили розбійний напад на потерпілого ОСОБА_13 , внаслідок чого незаконно заволоділи його майном на загальну суму 190 грн, а також згаданим автомобілем, вартістю 8640 грн, чим спричинили потерпілому ОСОБА_14 матеріальну шкоду на цю суму.Також обвинувачені незаконно позбавили волі потерпілого ОСОБА_13 , а саме, погрожуючи застосуванням вогнепальної зброї, змусили його залызти у багажник автомобіля.

Надалі 1 серпня 2007 року приблизно о 16:50 на польовій дорозі поблизу лісосмуги автодороги Київ - Одеса біля с. Червонознам`янка Іванівського району Одеської області ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_11 , групою осіб, повторно, використовуючи обріз мисливської зброї, вчинили розбійний напад на потерпілих ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , чим заподіяли матеріальні збитки ОСОБА_16 на загальну суму 3095,17 грн та ОСОБА_15 на загальну суму 9062,60 грн. При цьому ОСОБА_6 , виходячи за межі домовленості, намагався позбавити життя потерпілого ОСОБА_15 , але не зміг довести свого злочинну наміру до кінця, оскільки потерпілий втік. Надалі нападники намагалися заволодіти автомобілем ОСОБА_15 Ауді А- 4, д.н.з НОМЕР_5, вартістю 7 700 дол. США, що згідно з курсом НБУ станом на 1 серпня 2007 року становило 38 692,5 грн, але не змогли цього зробити з причин, які не залежали від їхньої волі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 03:00на вул. Катерининській у м. Одесі ОСОБА_11 за попередньою змовою з ОСОБА_6 здійснили розбійний напад та вбивство потерпілого ОСОБА_17 , заволоділи його грошима на суму 1 500 грн та транспортним засобом «Тойота «Кемрі», який належав ТОВ «УНСК», вартістю 84 290,24 грн.

Одеський апеляційний суд ухвалоювід 2 травня 2023 року вирок щодо ОСОБА_6 скасував, звільнив його від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності на підставі п. 5 ч. 1 ст. 49 КК, а кримінальне провадження щодо нього закрив на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінально-процесуального кодексу України (1960 року) та неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати ухвалу щодо ОСОБА_6 на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року і направити справу на новий апеляційний розгляд.

Обґрунтовуючи свої доводи, прокурор посилається на те, щосуд апеляційної інстанції:

- закриваючи справу щодо ОСОБА_6 , мав керуватися вимогами статей 7, 7- 1, 11- 1, 376 КПК 1960 року, однак керувався КПК 2012 року, який набув чинності вже після надходження кримінальної справи до суду. У резолютивній частині ухвали також є посилання на п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК 2012 року;

- не роз`яснив ОСОБА_6 наслідків закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав та його право заперечувати проти закриття кримінальної справи за ч. 1 ст. 49 КК;

- належним чином не обґрунтував застосування до ОСОБА_6 положень ст. 49 КК, не мотивував свого рішення з огляду на його особу останнього, тяжкість вчинених ним злочинів та їх наслідків, а саме смерть двох осіб, чим допустив застосування закону, який не підлягав застосуванню;

- усупереч вимогам ст. 12 КПК 1960 року не з`ясував думку потерпілого щодо закриття справи на підставі ст. 49 КК, не повідомив про таке рішення потерпілого і його представника;

- не дотримався приписів ст. 365, п. 1 ч. 1 ст. 366, ст. 377 КПК 1960 року, не навів жодних підстав, з яких апеляцію прокурора визнано необґрунтованою, та взагалі не прийняв рішення за апеляцією прокурора, а скасував вирок суду першої інстанції лише за клопотанням сторони захисту.

З урахуванням наведеного, на переконання прокурора, рішення апеляційного суду стосовно ОСОБА_6 не може вважатися таким, що постановлено з додержанням вимог статей 370, 371 КПК 1960 року, а тому на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 398 цього Кодексу підлягає скасуванню.

Позиції учасників судового розгляду

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_5

частково підтримали подану касаційну скаргу касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінальної справи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 1 ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними в справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржене.

Згідно з ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку місцевого суду, постанови суду апеляційної інстанції судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину й особі засудженого.

З урахуванням наведеного, касаційний суд не перевіряє вироку місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо неповноти й однобічності досудового і судового слідства, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею особливо тяжкого злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 15 років. Відповідно до ч. 4 цього Кодексу, питання про застосування давності до особи, що вчинила особливо тяжкий злочин, за який згідно із законом може бути призначено довічне позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути призначено і заміняється позбавленням волі на певний строк.

У касаційній скарзі прокурор твердить, що суд апеляційної інстанції належним чином не обґрунтував застосування до ОСОБА_6 приписів ст. 49 КК, не мотивував свого рішення з огляду на його особу, тяжкість вчинених ним злочинів та їх наслідків, а саме смерть двох осіб, чим допустив застосування закону, який не підлягав застосуванню.

Так, на обґрунтування висновків про необхідність скасування вироку і закриття справи щодо ОСОБА_6 у зв`язку із закінченням строків давності суд апеляційної інстанції зазначив, що із часу вчинення останнім кримінального правопорушення на день розгляду судом апеляційної інстанції оскарженого вироку, минуло понад 15 років, матеріали кримінальної справи не містять відомостей про те, що протягом цього часу ОСОБА_6 був засуджений за вчинення нового кримінального правопорушення чи ухилявся від слідства та суду, чого не заперечує прокурор.

За загальним розумінням застосування інституту давності обумовлене зменшенням суспільної небезпечності злочину та особи, яка його вчинила, внаслідок спливу певного проміжку часу, що істотно позначається на досягненні мети покарання, виконанні завдань загальної і спеціальної превенції.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 перебував під вартою з моменту його фактичного затримання, а саме з 28 серпня 2007 року, і був звільнений з-під варти у залі суду 11 липня 2022 року. Крім того, на підставі ч. 5 ст. 72 КК (в ред. Закону № 838-VIIІ) у строк відбуття покарання йому було зараховано строк утримання в Одеській установі виконання покарань у період з 28 серпня 2007 року по 2 лютого 2010 року та з 4 липня 2015 року по 11 липня 2022 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Отже, на час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_6 був позбавлений свободи тривалий проміжок часу, а саме близько 15 років та з урахуванням застосування положень, передбачених ч. 5 ст. 72 КК (в ред. Закону № 838-VIIІ), строк відбутого покарання перевищує 15 років.

З урахуванням вищенаведеного та з огляду на тривалість перебування ОСОБА_6 під вартою у межах обраного запобіжного заходу, доводи прокурора щодо безпідставного застосування до ОСОБА_6 приписів ст. 49 КК є непереконливими.

Необґрунтованими є і твердження прокурора про те, що суд не роз`яснив ОСОБА_6 наслідків закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав та права заперечувати проти такого закриття, оскільки, як убачається з матеріалів справи обвинувачений у судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтвердив своє розуміння згаданих норм права, підтримав клопотання захисника, просив суд скасувати вирок, звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК, а справу закрити. Крім того, інтереси ОСОБА_6 представляв захисник, з котрим і було узгоджено позицію захисту.

Стосовно доводів у касаційній скарзі прокурора про те, що суд апеляційної інстанції всупереч ст. 12 КПК 1960 року не з`ясував думку потерпілих щодо закриття справи та не направив їм свого рішення, колегія суддів зазначає таке.

Попри те, що конституційне право особи на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

У рішенні ЄСПЛ від 04 жовтня 2001 року в справі «Тойшлер проти Германії» наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Водночас в Україні створено інформаційне поле, де зацікавлена особа може знайти інформацію про судову справу. Функціонує Єдиний державний реєстр судових рішень. На сайті судової влади доступні персоналізовані відомості про автоматичний розподіл справ та розклад засідань. Доступи до вказаних ресурсів є безкоштовними і відкритими.

Як убачається з наявних матеріалів, зазначене кримінальне провадження триває з 2007 року.

З матеріалів справи вбачається, що потерпілі не були присутні в судових засіданнях судів як суду першої, так і апеляційної інстанцій, апеляційних скарг на вирок місцевогосуду не подавали, не зверталися вони і з оскарженням судових рішень у порядку касаційної процедури.

Суд касаційної інстанції вжив усіх можливих заходів для належного повідомлення учасників справи про дату і час касаційного розгляду (поштові повідомлення на всі відомі суду адреси та оголошення на сайті Верховного Суду), однак лише потерпілий ОСОБА_18 надіслав до суду повідомлення, у якому висловив свою схвальну позицію щодо застосування до ОСОБА_6 положень ст. 49 КК, решта повідомлень повернулася через неотримання адресатами та у зв`язку із закінченням термінів їхнього зберігання.

Водночас за змістом ст. 49 КК та статей 7-1, 11, 282 КПК 1960 року підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності під час розгляду справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, обставин. які відповідають цій нормі закону, клопотання сторони про звільнення особи від кримінальної відповідальності та згода особи на закриття справи на цих підставах.

Отже, наявність таких умов є правовою підставою для ухвалення судом рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності. Тож думка потерпілих під час прийняття судом рішення про закриття справи у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності з підстав закінчення строків давності (ст. 49 КК) хоча і повинна з`ясовуватись, проте з огляду на положення ст. 49 КК не є визначальною.

З урахуванням наведеного навіть у разі незгоди потерпілих із застосуванням до ОСОБА_6 положень ст. 49 КК в апеляційного суду були відсутні правові підстави для незастосування інституту звільнення від відповідальності.

Крім того, прокурор ОСОБА_4 у суді касаційної інстанції не підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення у частині скасування ухвали суду апеляційної інстанції.

Тому, з огляду на вищезазначене доводи прокурора у цій частині не є такими, що свідчать про наявність безумовних підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

У касаційній скарзі прокурор посилається на те, що суд апеляційної інстанції не дотримався приписів ст. 365, п. 1 ч. 1 ст. 366, ст. 377 КПК 1960 року не навів жодних підстав, з яких апеляцію прокурора визнано необґрунтованою, а скасував вирок суду першої інстанції лише за клопотанням сторони захисту.

Однак, як убачається з матеріалів провадження, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції від 2 травня 2023 року прокурор ОСОБА_7 просив закрити кримінальну справу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 49 КК і не підтримав апеляційної скарги сторони обвинувачення у частині невідповідності призначеного покарання тяжкості злочинів та особі обвинуваченого, вказавши, що з огляду на закінчення строків притягнення до кримінальної відповідальності та приписів ч. 4 ст. 49 КК призначення покарання у виді довічного позбавлення волі (про що ставилось питання у апеляційній скарзі сторони обвинувачення) є неможливим. Натомість просив виключити з резолютивної частини вироку пункт 3 абзацу 1 як помилково зазначений.

Щодо залишення судом апеляційної інстанції без уваги доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення про необхідність виключення з резолютивної частини вироку як помилково зазначеногоп. 3 абз. 1 (засудження ОСОБА_6 за п. 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК), прокурор не обґрунтовує в касаційній скарзі, яким чином це істотно вплинуло на законність постановленого судового рішення з огляду на його позицію у суді апеляційної інстанції щодо закриття справи стосовно ОСОБА_6 та, як наслідок, скасування вироку місцевого суду (до резолютивної частини якого прокурор просив внести зміни). Крім того, за змістом ч. 3 ст. 398 КПК 1960 року касаційний суд не вправі скасувати рішення про закриття справи лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.

Не є істотним порушенням норм КПК вказівка суду апеляційної інстанції у мотивувальній частині ухвали на ч. 1 ст. 417, п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК 2012 року, оскільки під час апеляційного розгляду згаданий суд застосовував норми кримінально-процесуального закону в редакції 1960 року та керувався вимогами статей 365, 366, 367 КПК 1960 року з посиланням на приписи ч. 1 ст. 282, п. 5 ч. 1, частин 2, 3 11-1 КПК 1960 року.

Разом із цим заслуговують на увагу доводи у касаційній скарзі прокурора про те, що суд апеляційної інстанції, пославшись у резолютивній частині ухвали як на підставу закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_6 на п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК 2012 року, допустив порушення процесуального закону, а саме п. 11 розділ XІ«Перехідних положень» КПК 2012 року, відповідно до яких кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій в порядку, що діяв до набуття чинності цим Кодексом, з урахуванням положень, передбачених § 3 розділу 4 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

З урахуванням наведеного та з огляду на повноваження суду касаційної інстанції, визначені у п. 4 ч. 1 ст. 396 КПК (1960 року), згідно з якими касаційний суд вправі змінити судові рішення, ухвала суду апеляційної інстанції у частині закриття справи підлягає зміні.

Керуючись статтями 379, 394-396, 400-2 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України, пунктами 4, 6 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд

постановив:

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, задовольнити частково.

Ухвалу Одеського апеляційного суду від 2 травня 2023 року щодо ОСОБА_6 змінити, кримінальну справу стосовно ОСОБА_6 закрити на підставі ч. 1 ст. 282 КПК 1960 року.

У решті ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3