Справа №336/583/24
Пр. 1-кп/336/697/2024
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретарки судового засідання ОСОБА_2 , в режимі відеоконференцзв`язку, розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000416 від 22.09.2022, яке надійшло до суду на підставі обвинувального акта, складеного відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який отримав вищу освіту, розлученого, має на утриманні малолітню доньку, військовослужбовця по мобілізації, який займає посаду командира мінометного взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , має звання старшого лейтенанта, адреса реєстрації та фактичного проживання до затримання: АДРЕСА_1 , раніше не судимого:

за ознаками скоєння кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст.408 КК України, -

за участі сторін кримінального провадження: з боку обвинувачення: прокурора ОСОБА_4 , з боку захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 , захисниці обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,-

ВСТАНОВИВ:

21.03.2022 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) НОМЕР_2 ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення та призначено на посаду командира мінометного взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший лейтенант».

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року N64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов?язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Так, будучи військовослужбовцем військової служби по мобілізації, старший лейтенант ОСОБА_3 згідно з вимогами ст. ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

В свою чергу, старший лейтенант ОСОБА_3 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

Так 28 липня 2022 року старшому лейтенанту ОСОБА_3 надано короткострокову відпустку для відновлення до 30 липня 2022 року включно.

31 липня 2022 року старший лейтенант ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилитися від військової служби, діючи в умовах воєнного стану, після закінчення короткострокової відпустки, не з`явився до місця служби, а саме місця розташування мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , в район АДРЕСА_2 , при цьому, ОСОБА_3 свої службові обов?язки не виконував, час проводив на власний розсуд, та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв до 02 грудня 2023 року, коли був затриманий співробітниками Державного бюро розслідувань.

Таким чином, ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи її на посаді командира мінометного взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший лейтенант», 31 липня 2022 року в умовах воєнного стану, діючи умисно, з метою ухилитися від військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в порушення вимог ст. ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не з?явився з відпустки до місця несення служби, а саме до місця розташування мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , в район АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення беззаперечно визнав, надав пояснення, які відповідають тим, що викладені в обвинувальному акті, підтвердив фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, дату, час, місце й спосіб його скоєння, щиро розкаявся.

Так, у судовому засіданні ОСОБА_3 показав суду, що завершив військову кафедру за спеціальністю «артилерист» під час отримання вищої освіти у Запорізькому національно-технічному університеті м.Запоріжжя, має звання старшого лейтенанта. У зв`язку із повномасштабним вторгненням рф у березні 2022 року добровільно з`явився до військкомату та був мобілізований до Збройних Сил України, точної дати не пам`ятає. Про існування воєнного стану в Україні з 24.02.2024 обізнаний. Зміст Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України знає.

З часу мобілізації перебував на посаді командира мінометного взводу мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 , яка у липні 2022 року тимчасово дислокувалась у районі АДРЕСА_2 . З 28 липня по 30 липня 2022 року обвинувачений перебував у короткостроковій відпустці, яку взяв з метою перевірити стан квартири та побачитись із донькою. Під час відпустки він проживав вдома у м.Запоріжжі, був у місті у власних справах (зокрема, 30.07.2023 купував речі разом із однокласниками), спілкувався із донькою та її матір`ю, з якою посварився під час зустрічі з особистих причин, тому суду їх не повідомляв. Так, обвинувачений додатково показав, що мав з`явитись до місця розташування військової частини до вечора 31.07.2022. Зазвичай, як пояснив ОСОБА_3 , він прямував з м.Запоріжжя до військової частини автобусом, весь маршрут займав біля трьох годин, планував повернутись 30.07.2022, але у вказаний день, та день, наступний за днем закінчення відпустки, до він військової частини не з`явився, відповідного наміру не мав. 30.07.2022 вжив невелику кількість пива із вмістом алкоголю. Рішення не повертатись на військову службу прийняв після обіду 30.07.2022.

Крім того, 31.07.2022 або наступного дня, точно не пам`ятає, обвинувачений вимкнув особистий мобільний телефон з метою уникнення спілкування із керівництвом з приводу його нез`явлення до військової частини, достеменно розуміючи наслідки ухилення від військової служби. Протягом кінця липня 2022 року грудня 2022 року двічі змінював номер сім-картки мобільного телефону (з оператора «Київстар» на оператор «Київстар»), до цього користувався одним номером протягом п`яти років. Напередодні відпустки ОСОБА_3 отримав грошову виплату у зв`язку із військовою службою, відповідно, мав засоби для існування, адже мешкав один та у власній квартирі. Місце проживання у вказаний період відсутності у військовій частині не змінював, мешкав за місцем реєстрації, про причини нез`явлення до військової частини, ухилення від військової служби та своє місце перебування до грудня 2022 року представникам військової частини самостійно не повідомляв та не намагався цього зробити. Місце перебування обвинуваченого відповідно до його свідчень встановлено у грудні 2023 року представниками ДБР, яких він зустрів біля свого будинку, прямуючи до магазину.

Обвинувачений також підтвердив, що надавав пояснення щодо ухилення від військової служби під час службового розслідування, із висновками якого обізнаний.

Відповідно до свідчень ОСОБА_3 щодо стану здоров`я з 2017 року він є носієм ВІЛ-інфекції, саме з цього часу він дізнався про вказаний діагноз, у зв`язку із чим перебував на обліку у медичному закладі, отримував ліки, під час проходження військової служби періодично пропускав прийом препаратів, що могло впливати на його самопочуття (відчував слабкість), був на зв`язку із своїм лікарем, але про свій стан нікому не повідомляв. Медичну комісію пройшов пізніше ніж мобілізувався.

Згідно з ч.2 ст.27 КПК України рішення про здійснення кримінального провадження у закритому судовому засіданні у зв`язку зі станом здоров`я обвинуваченого та необхідністю дослідження відповідних медичних документів судом не ухвалювалось, ставилось на обговорення учасників кримінального провадження, обвинувачений проти відкритого судового розгляду заперечень не висловив та клопотань про його закриття не заявляв.

Судом роз`яснено ОСОБА_3 під час підготовчого судового засідання 05.02.2024 положення ч.2 ст.31, ч.4 ст.315 КПК України щодо права заявити клопотання про розгляд даного провадження колегіально у складі трьох суддів, яке він реалізувати не виявив бажання, про що повідомив під час засідання особисто та подав відповідну письмову заяву.

Враховуючи думку учасників кримінального провадження, судом визнано за можливе провести розгляд провадження із застосуванням норми ч.3 ст.349 КПК України в судовому засіданні, а саме, за згодою всіх учасників судового провадження, судом не досліджувався повний обсяг доказів щодо фактичних обставин кримінального провадження, оскільки вони ніким не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, що їх позиція є добровільною та істинною, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Так, згідно з встановленим порядком судового розгляду кримінального провадження судом досліджено визначений обсяг доказів, а саме надані стороною обвинувачення матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, письмові докази, а також здійснено допит обвинуваченого.

Відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Рішення про припинення або скасування воєнного стану відповідно до ст.7 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» не приймалось.

За даними військового квитка серії НОМЕР_3 ОСОБА_3 дійсно проходив військову підготовку під час набуття вищої освіти, що узгоджується із його показами під час розгляду справи та додатково свідчить про обізнаність із військовими статутами. Судом досліджено й відомості щодо проходження військової служби, вказані у військовому квитку.

Крім того, згідно з витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_1 №16 від 21.03.2022 ОСОБА_3 відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію» призваний на військову службу за мобілізацією з 21.03.2022 на посаду командира мінометного взводу мінометної батареї НОМЕР_4 окремого батальйону територіальної оборони, зарахований до списків особового складу з вказаної дати, звання «старший лейтенант».

За змістом копії рапорта ОСОБА_6 від 01.08.2022 ОСОБА_3 не прибув зі звільнення 31.07.2022 о 19-00 вечора, місцезнаходження невідоме, відпустку проводив за місцем проживання. На підставі даного рапорта винесено наказ ОСОБА_7 №161 від 04.08.2022 про призначення службового розслідування за фактом відсутності старшого лейтенанта ОСОБА_3 на службі з 31.07.2022. Відповідні копії досліджено судом. Фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, неповажність причин нез`явлення обвинуваченого з відпустки під час воєнного стану, підтверджені доповіддю про факт неприбуття з вихідного дня старшого лейтенанта ОСОБА_3 від 05.08.2022 №1301 та актом службового розслідування від 07.08.2022, витягом про результати службового розслідування №163 від 07.08.2022, що повністю визнаються стороною захисту.

Відповідно до положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке затверджено Наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800, придатність чи непридатність особи до військової служби визначається медичною (військово-лікарською) комісією. Так, даних, що свідчили би про непридатність особи до військової служби на час вчинення кримінального правопорушення у матеріалах справи немає, відповідних доводів стороною захисту не висловлено.

Самовільне ухилення від військової служби ОСОБА_3 припинено саме у зв`язку з затриманням співробітниками Державного бюро розслідувань, що визнається стороною захисту.

За приписами ч.1 ст.84, ч.1 ст.86 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є, зокрема, показання, документи та висновки експертів. Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні: джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. Тобто, надаючи оцінку доказам, суд перевіряє дотримання передбаченого кримінальним процесуальним законом порядку їх отримання (постанова Верховного Суду від 06.06.2023 у справі №293/1947/20, провадження № 51-2110км23).

Так, оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані відповідно до чинного кримінального процесуального законодавства. Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості не викликають, підтверджують вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого правопорушення.

Отже, аналізуючи за своїм внутрішнім переконанням наведені докази, з урахуванням їх допустимості, належності, достатності, об`єктивності та достовірності, враховуючи встановлення всіх необхідних фактичних обставин вчинення злочину, суд дійшов висновку про доведеність вищевикладеного судом обвинувачення у повному обсязі.

Суд при розгляді кримінального провадження враховує висновки Верховного Суду, здійснені у Постанові від 30 січня 2024 року у справі №336/5209/22, пр.51-4750км23, відповідно до яких за своєю суттю та змістом кваліфікація кримінальних правопорушень завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Об`єктом цього кримінального правопорушення є встановлений законодавством України порядок проходження військової служби.

Суб`єктом злочину може бути лише військовослужбовець, тобто той, хто проходить військову службу.

Об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення полягає у: 1.самовільному залишенні військової частини або місця служби; 2. нез`явленні на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу.

У першій формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.

Суб`єктивна сторона дезертирства завжди характеризується прямим умислом. Крім того, обов`язковою ознакою цього складу кримінального правопорушення є мета: при дезертирстві військовослужбовець має намір ухилитися від військової служби не тимчасово, а назавжди.

Фактичний термін відсутності військовослужбовця в місці служби при дезертирстві може не перевищувати навіть і однієї доби, але це має значення лише для призначення покарання.

Від злочину, передбаченого ст. 407 КК України, злочин, передбачений ст. 408 КК України, відрізняється в основному за своєю суб`єктивною стороною. Обов`язковою ознакою дезертирства є мета: військовослужбовець має намір ухилятися від військової служби протягом не трьох діб, місяця, двох місяців тощо, тобто не тимчасово, а ухилитися від військової служби взагалі, назавжди. При цьому військовослужбовець може заявляти про свій намір ухилитися від військової служби взагалі або ухилятися від неї протягом невизначеного часу (наприклад, доки його не затримають).

Для наявності складу дезертирства немає значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби - безпосередньо в момент самовільного залишення частини або вже в період незаконного перебування за її межами. Коли військовослужбовець після самовільного залишення частини приймає рішення ухилитися від військової служби, його дії слід кваліфікувати як дезертирство, оскільки будь-яке за способом самовільне залишення частини може виступати і способом дезертирства, а отже, поглинається останнім і не утворює множинності злочинів.

Так, дослідивши визначений обсяг доказів та надавши їм належну оцінку, вислухавши покази обвинуваченого, суд вважає, що його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) при вище викладених обставинах повністю доведена, а дії ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч.4 ст.408 КК України, як нез?явлення з відпустки до місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує такі обставини.

За змістом ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Конституційний Суд України у рішенні від 02.11.2004 №15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Так, у рішенні ЄСПЛ у справі «Scoppola v. Italy (№2) (Заява №10249/03)» від 17.09.2009, констатовано, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66-67 КК України), визначенні «інші обставини справи» або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України, тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта (постанова Верховного Суду від 30.03.2023 у справі №373/870/22, провадження № 51-4235 км 22).

Так, діяння, передбачене ч.4 ст.408 КК України згідно зі ст.12 КК України віднесено до особливо тяжких злочинів.

Відповідно до ст.66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, визнається щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких обставин. Так, щодо останньої обставини суд враховує стан здоров`я обвинуваченого, що, із врахуванням характеру захворювання, безумовно мало вплив на його поведінку, моральний стан та самопочуття.

Так, за даними консультаційного висновку спеціаліста від 12.04.2023 ОСОБА_3 з 01.03.2018 отримує лікування пожиттєво, повторно призначено антиретровірусну терапію з 12.04.2023.

За приписами ч.2 ст. 66-2 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті. Так, суд бере до уваги безпосередню участь ОСОБА_3 у відсічі збройної агресії рф в період з березня 2022 року по кінець липня 2022 року, який відповідно до дослідженого судом акта службового розслідування від 07.08.2022 не мав дисциплінарних стягнень до вчинення кримінального правопорувщення та має позитивну характеристику.

Обставин, які обтяжують покарання особи відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено.

Також, суд враховує й відомості про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання (до затримання), раніше не судимий, розлучений, під наглядом лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За даними довідки військово-лікарської комісії від 17.05.2023 ОСОБА_3 обмежено придатний до військової служби, частина виявлених захворювань (діагнозів) пов`язана із проходженням військової служби. Відповідно до службової характеристики ОСОБА_3 , наданої 07.08.2022 т.в.о.командира мінометної батареї в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_6 обвинувачений за час проходження військової служби зарекомендував себе з позитивної сторони, дисциплінований, при організації поставлених завдань складностей не відчуває. Має добрі професійні навички, ділові та морально-вольові якості. Над вдосконаленням своїх професійних знань постійно працює. Поважає командира та начальників. Керівні документи знає задовільно, керується ними у повсякденній діяльності. Працездатність середня. Стройова виправка задовільна. Користується повагою серед спів службовців. Здатний до самокритичної оцінки своїх дій. Стан здоров`я добрий.

Згідно з ч.2 ст.4, ч.1 ст.5 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Так, за приписами ч.3 ст.65, ст.69 КК України (станом на 06.11.2022, в редакції Закону України від № 1576-IX від 29.06.2021, тобто у редакції на час вчинення кримінального правопорушення) підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу. За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Зважаючи на дату вчинення правопорушення, оскільки у справі встановлено декілька обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, за відсутності обтяжуючих покарання обставин та з урахуванням особи винного, який висловив критику до своєї неправомірної поведінки, судом встановлено достатньо підстав для застосування при призначенні покарання ОСОБА_3 положень ст. 69 КК України.

Альтернативного виду покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, ніж позбавлення волі, чинним законом не встановлено.

Тому за результатами розгляду справи, беручи до уваги тяжкість та фактичні обставини вчиненого правопорушення, вищенаведені чинники, форму вини та мотиви вчиненого, суд вважає за необхідне призначити покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі відповідно до санкції ч.4 ст.408 КК України, застосувавши норму ст.69 КК України, на строк чотири роки, що відповідає загальним засадам призначення покарання та є нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції названої норми особливої частини КК України.

Визначене покарання є необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень, тобто, відповідає меті, передбаченій ст.50 КК України, із дотриманням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання, на переконання суду, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Суд наголошує, що на території України триває воєнний стан, а обвинувачений, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, зобов`язаний був непорушно дотримуватися Конституції України і законів України, військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свої навички і майстерність, а також твердо знати й зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, дотримуватися правил забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, внутрішнього порядку, у службовий час постійно перебувати у розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без відповідного дозволу командира (начальника).

Проте, будучи військовослужбовцем, обвинувачений тривалий час (протягом чотирьох місяців) був відсутній у військовій частині та не вживав жодних дій для повернення на службу, натомість, був затриманий за обставин, які не залежали від волі ОСОБА_3 . Зазначене, на переконання суду, свідчить про негативне ставлення до служби та виконання військових обов`язків, й, більш того, в умовах повномасштабного вторгнення країни-агресора подає іншим військовослужбовцям вкрай негативний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, порушення Статутів, що в цілому підриває боєздатність Збройних Сил України. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Відповідно, з врахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та мети покарання підстав для висновку суду про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання та прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75, 76 КК України судом не встановлено.

Таким чином, звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, за обставин цього кримінального провадження, триваючого характеру злочину, не зможе забезпечити реалізацію приписів статей 50, 65 КК України, адже призначення покарання зі звільненням із випробуванням здатне демотивувати та суттєво знизити рівень військової дисципліни, що є неприпустимим наслідком правозастосування норм кримінального права.

Редакція ч.5 ст.72 КК України в актуальній на час постановлення вироку суду редакції передбачає, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у ч.1 цієї статті. Тому період попереднього ув`язнення обвинуваченого по дату ухвалення вироку суду включно необхідно зарахувати обвинуваченому у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Так, відповідно до ухвали слідчого судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя у справі №333/10843/23, пр. 1-кс/333/3867/23 від 04.12.2023, яка не оскаржена в апеляційному порядку, до ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з моменту фактичного затримання з 11-00 години 02.12.2023 із визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, яка обвинуваченим або іншим заставодавцем не внесена.

Оскільки в матеріалах кримінального провадження не міститься даних, які б свідчили про відсутність або зміну ризиків, що виправдовують обрання відносно обвинуваченого найбільш суворого запобіжного заходу, на думку суду, такий запобіжний захід до набрання вироком законної сили є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а строк відбування покарання необхідно рахувати із дня фактичного затримання, тобто, з 02.12.2023.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування й судового розгляду, що підлягають вирішенню судом, не застосовувались.

Процесуальні витрати та речові докази у даному провадженні відсутні.

Відповідно до ч.15 ст.615 КПК України, враховуючи умови дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд вважає за доцільне обмежитися проголошенням його резолютивної частини у судовому засіданні у режимі відеоконференції (з урахуванням відсутності клопотання обвинуваченого про його доставку до суду в день проголошення судового рішення) з обов`язковим врученням (надісланням) учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст. 2, 7, 17, 84-86, 89, 91-95, 98-99, 131, 349, 367-371, 373-374, 376, 392, 394, 395, 615 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_3 винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст.408 КК України, та призначити йому покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

До набрання даним вироком законної сили запобіжний захід, застосований до ОСОБА_3 , у вигляді тримання під вартою, - залишити без змін.

Початок строку відбування ОСОБА_3 призначеного покарання обчислювати від дня його фактичного затримання з 02.12.2023, зарахувавши період попереднього ув`язнення обвинуваченого з 02.12.2023 по дату ухвалення вироку суду включно у строк призначеного судом покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 цього Кодексу.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а для особи, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Роз`яснити, що обвинувачений, захисник мають право подати клопотання про помилування, ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Обвинуваченому роз`яснити право заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити прокурору та іншим учасникам справи в разі їх присутності під час проголошення вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення за допомогою засобів електронного листування та засобів поштового зв`язку надіслати для вручення обвинуваченому через адміністрацію ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Відповідно до ч.15 ст.615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку проголосити його резолютивну частину з обов`язковим врученням (надісланням) учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Суддя ОСОБА_1