УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня2024 року

м. Київ

справа № 643/1701/23

провадження № 51-2802 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Московського районного суду м. Харковавід 12 грудня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 15 травня 2024 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Московського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 15 травня 2024 року, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та на підставі статей 65, 69 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Відповідно до статей 62, 69 КК України замінено ОСОБА_5 призначене покарання у виді позбавлення волі на тримання у дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 роки.

Строк відбування покарання вирішено рахувати з моменту виконання вироку.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 26 жовтня 2022 року, приблизно о 09 год 25 хв., керуючи технічно-справним автомобілем «BMW-187», р. н. з. НОМЕР_1 (литовської реєстрації), рухався по вул. Академіка Павлова у м. Харкові в напрямку з вул. Героїв Праці до вул. Бучми зі швидкістю близько 89 км/год, що суперечить вимогам п. 12.4 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) та під час наближення до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого напроти будинку № 162, по якому справа наліво відносно напрямку руху автомобіля «BMW» рухався пішохід ОСОБА_6 , не зменшив швидкості, а в разі потреби не зупинив автомобіль перед переходом, щоб дати дорогу пішоходу, продовжував рух з постійною швидкістю, виїхав на пішохідний перехід, створивши небезпеку для ОСОБА_6 , чим грубо порушив вимоги п. 18.1 ПДР та скоїв наїзд на потерпілого, в результаті чого останній помер на місці події.

Дії ОСОБА_5 , які не відповідають вимогам п. 18.1 ПДР, з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з подією та її наслідками.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити вирок місцевого суду і ухвалу суду апеляційної інстанції в частині призначеного покарання та на підставі ст. 58 КК України призначити покарання у виді 2 років службового обмеження із відрахуванням у дохід держави 10 відсотків грошового забезпечення ОСОБА_5 .

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 зводяться до того, що призначене засудженому покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 роки є надто суворим й таким, що не відповідає особі винного. На думку захисника, суди попередніх інстанцій не взяли до уваги наявність підстав для застосування ст. 58 КК України, у зв`язку з чим допустили порушення вимог ст. 414 КПК України, що призвело до призначення покарання, яке за своїм видом є явно несправедливим через суворість. Також наголошує, що судами не було враховано заяву потерпілого ОСОБА_7 , який просив призначити засудженому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його діяння за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Стосовно доводів захисника ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то вони, на думку колегії суддів касаційного суду, є безпідставними з огляду на таке.

Згідноз ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як слідує зі змісту вироку, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким необережним злочином, дані про особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за час проходження військової служби характеризується позитивно. Окрім цього, судом було враховано як обставини, що пом`якшують покарання, - визнання ОСОБА_5 своєї вини у повному обсязі, щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування потерпілому матеріальної шкоди, а також те, що з 24 лютого 2022 року він приймає безпосередню участь у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі та стримуванні збройної агресії РФ, захищаючи територіальну цілісність України. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, врахувавши особу винного, призначив ОСОБА_5 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді 2 років позбавлення волі та на підставі ст. 62 цього Кодексу замінив покарання у виді позбавлення волі на покарання у виді тримання в дисціплінарному батальйоні на строк 2 роки.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, захисник звернувся із апеляційною скаргою, яка за своїм змістом є аналогічною його касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що при призначенні ОСОБА_5 покарання судом враховано всі обставини, які передбачені вимогами статей 50, 65 КК України, зокрема і ті, на які посилався захисник ОСОБА_4 , а покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про особу обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначив, що з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, а саме відсутності у ОСОБА_5 посвідчення водія, грубого порушення Правил дорожнього руху та наслідку таких порушень - смерті потерпілого, підстав для застосування ст. 58 КК України не вбачається.

Разом з тим, апеляційний суд спростував твердження захисника стосовно безпідставного неврахування заяви потерпілого ОСОБА_7 та зазначив, що під час судового розгляду, як в суді першої, так і апеляційної інстанцій останній не заперечував щодо призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, однак наполягав на покаранні, яке пов`язане із позбавленням волі.

Колегія суддів касаційного суду погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів ст. 414 КПК України. На думку Суду, за встановлених обставин, та враховуючи особу засудженого, призначене ОСОБА_5 покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 роки, не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через суворість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Вагомих аргументів, які б свідчили про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, та які були б підставами для зміни оскаржуваних рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Московського районного суду м. Харковавід 12 грудня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 15 травня 2024 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3