Справа № 756/5761/24
Номер провадження № 1-кс/756/1215/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва в складі слідчого судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 6 Оболонського районного суду міста Києва клопотання прокурора, яке подане в рамках кримінального провадження, внесеного 01.11.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002635, про накладення арешту на майно,

УСТАНОВИВ:

06.05.2024 до Оболонського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 , яке подане в рамках кримінального провадження, внесеного 01.11.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002635, про арешт майна.

В обґрунтування клопотання прокурор посилається на те, що група осіб в яку увійшла ОСОБА_4 , її донька ОСОБА_5 , приватний нотаріус ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та інші особи заволоділи квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_8 (російською згідно договору дарування - ОСОБА_8 ), РНОКПП НОМЕР_1 , (добросовісний власник), на підставі договору дарування, посвідченого Першою київською державною нотаріальною конторою 20.01.1995 року за р.№23-446, зареєстровано Київським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на нерухоме майно 27.02.1995 року за реєстровим номером 25462.

01.05.2022, тіло ОСОБА_9 було виявлено сусідами у зв`язку з трупним запахом, внаслідок чого двері було пошкоджено щоб потрапити в квартиру та в подальшому тіло направлено на розтин, після чого 28.05.2022 було складено актовий запис про смерть № НОМЕР_2 , та останнього було поховано державою, у зв`язку з тим що в нього не було родичів, що підтверджується копією вказаного актового запису. У зв`язку з тим, що у останнього не було родичів, вказана квартира, згідно ст.1277 ЦК України та ст.338 ЦПК України, мала бути визнана відумерлою спадщиною і перейти до територіальної громади міста Києва.

21.10.2022 року приватний нотаріус ОСОБА_6 зареєструвала фіктивний договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , ніби від власника, який на час укладання договору вже помер, на особу яка фактично незаконно заволоділа вказаною квартирою, а саме ОСОБА_5 , від імені якої по довіреності діяла її мати ОСОБА_4 .. Тобто з метою заволодіння квартирою було використано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, було допитано сусідку квартири якою незаконно заволоділи, а саме жительку квартири АДРЕСА_2 , яка повідомила що в кв. 55 самостійно проживав ОСОБА_11 , труп якого виявили сусіди через трупний запах, останній квартиру в якій проживав не продавав та після його смерті квартира не продавалась та вони не бачили щоб в квартиру приходили люди на перегляд. На даний час в квартирі ніхто не проживає та з моменту смерті ОСОБА_9 ніхто не проживав.

25.03.2024, на підставі ухвали про дозвіл на проведення обшуку, було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_3 , в ході якого було виявлено та вилучено документи що мають значення для кримінального провадження.

25.03.2024, на підставі ухвали про дозвіл на проведення обшуку, було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_4 , в ході якого було виявлено та вилучено документи що мають значення для кримінального провадження.

05.04.2024, на підставі ухвали про дозвіл на тимчасовий доступ до речей і документів, у приватного нотаріуса ОСОБА_6 , було вилучено оригінал договору купівлі-продажу квартири від 21 жовтня 2022 року, відносно квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 1048, та інші документи що мають значення для кримінального провадження.

05.02.2024, в якості свідка було допитано приватного нотаріуса ОСОБА_12 , яка відмовилась надавати покази.

Постановою старшого слідчого слідчого відділу, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ,- визнано речовим доказом в кримінальному провадженні.

22 березня 2024 ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м.Києва прийнчто рішення про арешт квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яку в подальшому було направлено для виконання.

Проте, у період часу до внесення даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказану квартиру 03.04.2024 було відчужено ОСОБА_5 громадянину ОСОБА_7 , на підставі договору дарування квартири за номером 3169 від 03.04.2024, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13 .

У судове засідання прокурор не з`явився, подав заяву про можливість проведення судового засідання за його відсутності, додав, що підтримує клопотання, просив задовольнити його в повному обсязі.

ОСОБА_7 викликався судом належним чином, однак в судове засідання не з`явився. На підставі ч. 1 ст. 172 КПК України, клопотання розглядається без власника майна.

Дослідивши клопотання, копії матеріалів, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання про арешт майна є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Водночас, відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до частин 1, 2 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до пунктів 1-3 ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як убачається із клопотання про накладення арешту на майно та матеріалів доданих в його обґрунтування, прокурором обґрунтована необхідність арешту вказаного у клопотанні майна, зокрема, вказано перелік і види майна, що належить арештувати та надано документи, які підтверджують право власності на майно.

Так, в силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСІ проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. The United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

У справі Раймондо проти Італії (Raimondo v. Italy, рішення 24.01.1994), в яких заявники скаржилася на контроль за використанням власності в зв`язку з провадженням кримінального розслідування, не знайшовши у цьому випадку порушення ст.1 протоколу № 1, Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (п.35).

Отже, судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є речовим доказом, так як відповідає ст. 98 КПК України, оскільки є об`єктом, які могли зберегти на собі сліди злочину, як і самостійно або у сукупності з іншими доказами доводити певні обставини чи вказувати на їх існування.

Але слідчим та прокурором не наведено підстави арешту вказаного майна шляхом позбавлення його власника користуватись ним. Оскільки, відповідно до вимог ч.4 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб, на думку суду, клопотання слідчого, яке подане в рамках кримінального провадження, внесеного 01.11.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002635, про арешт майна, слід задовольнити частково.

Керуючись ст. 7, 110, 131, 132, 167-168, 170-173, 175, 369-372, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора, яке подане в рамках кримінального провадження, внесеного 01.11.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002635, про арешт майна - задовольнити частково.

Накласти арешт у кримінальному провадженні, внесеного 01.11.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002635, на квартиру АДРЕСА_5 , яка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заборонити на час досудового розслідування розпоряджання та відчуження вказаного майна будь-яким особам і будь-яким чином.

В іншій частині клопотання відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Копію ухвали надати прокурору.

На ухвалу може бути подана апеляція безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1