Cправа №751/1931/24
Провадження №1-кп/750/293/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2024 року Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря: ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 (дистанційно), ОСОБА_8

(дистанційно), ОСОБА_9 (дистанційно),

перекладача ОСОБА_10 (дистанційно)

обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

ОСОБА_15 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000087 від 24.05.2022, за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 189, ч.1 ст. 255-1, ч.2 ст. 255-1 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 189, ч.2 ст. 255-1 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 189 КК України, ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27 ч.4 ст. 189 КК України, ОСОБА_15 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27 ч.4 ст. 189 КК України

В С Т А Н О В И В:

Вказаний обвинувальний акт щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 надійшов з Чернігівського апеляційного суду до Деснянського районного суду м. Чернігова, на підставі ухвали про зміну територіальної підсудності.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду у відкритому судовому засіданні, з викликом свідків, вказавши, що під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КПК України, підстав для закриття кримінального провадження чи повернення обвинувального акту не вбачає.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні заперечував щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду, подав письмове клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, яке підтримав під час засідання. Клопотання мотивоване тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства та порушує право його підзахисного на захист. Так, виходячи з тексту обвинувального акту: « ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 189, ч.1 ст. 255-1, ч.2 ст. 255-1 КК України, однак в такому обвинувальному акті формулювання обвинувачення за ч.1 ст. 255-1, ч.2 ст. 255-1 КК України викладено не конкретно, зокрема зазначено, що ОСОБА_11 обвинувачується в тому, що будучи раніше засудженим за вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, протягом тривалого часу перебував у місцях позбавлення волі, отримавши певний життєвий досвід при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах (таких як: дата, час, місце, спосіб тощо), був визначений так званим «смотрящим» за м. Чернігів кримінальним авторитетом, який уповноважений вирішувати питання віднесені до ведення «ворів в законі» та відповідає за ситуацію в м. Чернігові, здійснює контроль та координацію діяльності злочинного середовища на конкретній території м. Чернігова, встановивши в підпорядкування осіб, які утримуються в ДУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », підтримавши призначення «смотрящим» за «Чернігівський слідчий ізолятор» ОСОБА_12 , підтримуючи відносини, виконуючи повноваження, делеговані особами, які перебувають в статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу, у тому числі у статусі «вора в законі» ОСОБА_16 (кримінальне прізвисько « ОСОБА_17 ») та ОСОБА_18 (кримінальне прізвисько « ОСОБА_19 »), а відтак встановив та поширив злочинний вплив на території м. Чернігів та у ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор». Одночасно з цим, отримавши статус «смотрящего за м. Черніговом», ОСОБА_11 зобов`язувався дотримуватися чітко визначених правил особистісної поведінки (так званих «злодійських понять») щодо взаємовідносин з іншими категоріями криміногенного світу та поширення свого злочинного впливу на території м. Чернігова та в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор», зокрема взяв на себе повноваження: контролював накопичення та утримував так званий «общак» (фонд взаємодопомоги серед кримінального середовища); вирішувати спори, які виникали між особами зі злочинного середовища, використовуючи неписані кримінальні закони («поняття»), вступаючи в таких випадках у ролі «мирового судді» та визначав обґрунтованість претензій, а також приймав рішення про покарання винуватця; слідкування за дотриманням правил поведінки відповідно до «злодійських традицій» і дотримання їх засудженими та особами, які утримуються в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор»; підтримувати міжрегіональні кримінальні зв`язки (як в інших місцях позбавлення волі, так і на волі). Метою підтримання «злодійських понять» було створення сприятливих умов впливу на злочинну діяльність. Будучи «смотрящим за м. Черніговом» ОСОБА_11 підтримав призначення та в подальшому контролював виконання покладених на нього обов`язків «смотрящим» за ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» ОСОБА_12 , який визначив та запровадив власні «неписані правила поведінки» (які відповідають так званим «злодійським поняттям»), а також виконував функції, направлені на встановлення та поширення злочинного впливу. Поряд з цим, у криміногенному середовищі, ОСОБА_11 , також визнавався «смотрящим за м. Черніговом», в тому числі і серед осіб, які встановлюють та поширюють в суспільстві злочинний вплив, в тому числі і особами в статусі «ворів в законі». Таким чином, ОСОБА_11 , завдяки авторитету, іншим особистим якостям та можливостям, за вищевказаних обставин, протиставляючи себе поняттям законності, ігноруючи дотримання вимог самокерованої правослухняної поведінки, маючи певний життєвий досвід та розуміння принципів діяльності криміногенних елементів, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах (таких як: дата, час, місце, спосіб тощо) отримав статус «смотрящего за м. Черніговом», встановлював та поширював злочинний вплив, зокрема: 24.04.2023 залучив ОСОБА_20 до отримання грошових коштів в результаті вимагання від ОСОБА_21 та ОСОБА_22 ; 12.05.2023 та 07.06.2023 залучив ОСОБА_14 до вимагання грошових коштів в ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , при цьому особисто перебував на відстані для здійснення належного контролю за виконання його вказівок; в період часу з 12.05.2023 по 16.05.2023, виконуючи покладені на нього обов`язки «смотрящего», здійснив перерахування грошових коштів особі, яка перебуває у статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу, у тому числі у статусі «вора в законі» ОСОБА_18 (кримінальне прізвисько - « ОСОБА_19 »); у період час з 22.02.2023 по 27.02.2023 надав вказівку ОСОБА_12 для повідомлення ОСОБА_25 щодо заборони будь-якого контакту осіб з касти «бродяг» з особами, які поміщалися до установи, затриманими за фактами збуту наркотичних засобів; у період часу з 22.02.2023 по 07.06.2023 надавав вказівки ОСОБА_12 та іншим особам, які утримуються в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» на вимагання грошових коштів у осіб з касти «непорядні» («бариги») та їх близьких осіб; 16.05.2023 на підставі так званих «злодійських традицій» прийняв рішення по «пред`явленню претензії» щодо зміщення «смотрящего» ОСОБА_12 та передачі «списків» (чорнових записів щодо дій з «общаком») особами з касти «бродяг». У подальшому, з метою реалізації злочинного умислу, ОСОБА_11 , використовуючи свій статус «смотрящего», переслідуючи корисливий мотив, з метою заволодіння грошовими коштами осіб, які утримуються в слідчому ізоляторі, а також їх родичів шляхом вимагання, для незаконного особистого збагачення та поповнення так званого «общака», а також поширення злочинного впливу на території м. Чернігова та території ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор», створив та очолив організовану злочинну групу». Захисник вказує, що відповідно до положень п.1 ч.1 ст. 91 КПК України до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні , серед іншого відносяться подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). Статтею 255-1 КК України передбачена відповідальність за поширення злочинного впливу в суспільстві, та, як було зазначено вище, під злочинним впливом слід розуміти будь-які дії особи, яка завдяки авторитету, іншим особистим якостям чи можливостям сприяє, спонукає, координує або здійснює інший вплив на злочинну діяльність інших осіб. Вчинення злочину особисто обвинуваченим без залучення до нього інших осіб, не утворює складу злочину, передбаченого ст. 255-1 КК України. Частиною 1 ст. 255-1 КК України передбачена відповідальність за умисне встановлення або поширення в суспільстві злочинного впливу за відсутності ознак, зазначених у частині п`ятій статті. Відповідно до ч.2 ст. 255-1 КК України, за якою обвинувачується ОСОБА_11 , передбачена відповідальність за дії, передбачені частиною 1 цієї статті, вчинені повторно або в ізоляторах тимчасового тримання, слідчих ізоляторах чи установах виконання покарань. Відповідно до ст. 255 КК України під злочинним впливом у цій статті та статтях 255-1, 255-3 цього Кодексу слід розуміти будь-які дії особи, яка завдяки авторитету, іншим особистим якостям чи можливостям сприяє, спонукає, координує або здійснює інший вплив на злочинну діяльність, організовує або безпосередньо здійснює розподіл коштів, майна чи інших активів (доходів від них), спрямованих на забезпечення такої діяльності. Пунктом 2 Примітки до ст. 255 КК України визначено, що під особою, яка перебуває у статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу, у тому числі у статусі «вора в законі», у цій статті та статтях 255-1, 255-3 цього Кодексу слід розуміти особу, яка завдяки авторитету, іншим особистим якостям чи можливостям здійснює злочинний вплив і координує злочинну діяльність інших осіб, які здійснюють злочинний вплив. Об`єктивною стороною кримінального правопорушення, передбаченого ст. 255-1 КК України, є встановлення в суспільстві злочинного впливу, яке може виражатися у будь-яких діях, спрямованих на: сприяння злочинної діяльності; спонукання до злочинної діяльності; координування злочинної діяльності, здійсненні іншого впливу на злочинну діяльність, а також виражається в організації розподілу коштів, майна чи інших активів (доходів від них), спрямованих на забезпечення злочинної діяльності та здійсненні розподілу коштів, майна чи інших активів (доходів від них), спрямованих на забезпечення злочинної діяльності. Таким чином, відповідальність настає не за будь-які дії, а за дії, спрямовані на сприяння, спонукання, координування та здійснення іншого впливу саме на злочинну діяльність, а також за організацію або безпосереднє здійснення розподілу коштів, майна чи інших активів (доходів від них), спрямованих на забезпечення саме злочинної діяльності, а не будь-якої іншої діяльності. Міжнародне співтовариство ставить доволі високі вимоги до якості законів, ясності їхнього формулювання, правильного тлумачення та коректного застосування. Венеціанська комісія у своїй доповіді від 04 квітня 2011 року «Верховенство права» вказала, що правова визначеність є елементом верховенства права та є істотно важливою для питання довіри до судової системи. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону легко доступним, закон має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку. Як вказав Європейський Суд у рішенні по справі «Ольссон проти Швеції», норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки. Згідно з усталеною практикою Європейського суду поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії» та ін). Окрім того, Європейський суд зазначає, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах «Вєренцов проти України», «Кантоні проти Франції»). Згідно з усталеною судовою практикою, під словосполученням «злочинна діяльність» розуміється, не будь-яка протиправна діяльність, за яку особу може бути притягнуто до іншої, а не кримінальної відповідальності, а діяльність за яку особу може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, зокрема за вчинення відповідних злочинів чи готуванням до їх вчинення. Крім того, звертає увагу на те, що відповідно до ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом. Таким чином, сам по собі факт наявності будь-якого статусу у особи не є наслідком притягнення її до кримінальної відповідальності. Окрім того, законодавство не дає визначення поняття «смотрящий» або «смотрящий за містом Черніговом», та відповідно, відсутні будь-які критерії за якими б можна було стверджувати про наявність у особи вказаного статусу. Аналіз змісту пред`явленого ОСОБА_11 обвинувачення за ч.1, 2 ст. 255-1 КК України зводиться до того, що він обвинувачується в тому, що за невстановлених органом досудового розслідування обставин (дата, час, місце склад осіб, тощо) його начебто було призначено так званим «смотрящим за містом Чернігів», що по суті не утворює складу злочину, передбаченого ч. 1, 2 ст. 255-1 КК України. З огляду на зазначене, за умови призначення обвинувального акту до розгляду суд буде позбавлений можливості в повному обсязі виконати вимоги ч.1 ст. 348 КПК України в частині роз`яснення ОСОБА_11 суті пред`явленого обвинувачення за ч.1,2 ст. 255-1 КК України та провести судовий розгляд кримінального провадження по суті в межах пред`явленого обвинувачення, що є окремою підставою для повернення обвинувального акту прокуророві. Також захисник вказує, що обвинувальний акт окремо містить фактичні обставини, пов`язані з діями інших осіб ОСОБА_16 та ОСОБА_18 , які в даному провадженні не мають статусу обвинувачених, але їх діяння зазначені в обвинувальному акті в твердженні «… виконуючи повноваження, делеговані особами, які перебувають в статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу…», тобто виходячи з аналізу положень КК України мають ознаки кримінальних правопорушень, передбачених особливою частиною КК України. У відповідності до усталеної практики Верховного Суду, в разі виділення матеріалів кримінального провадження стосовно інших співучасників кримінального правопорушення в окреме провадження, посилання в обвинуваченні на прізвища вказаних осіб є неприпустимим. В даному випадку вбачається порушення презумпції невинуватості при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, зокрема щодо ОСОБА_11 , оскільки, викладаючи в обвинувальному акті фактичні обставини вчинення ним інкримінованих злочинів, прокурором у обвинуваченні на підставі фактичних обставин, які він вважає встановленими, зазначені інші особи, а саме ОСОБА_16 (кримінальне прізвисько « ОСОБА_17 ») та ОСОБА_18 (кримінальне прізвисько « ОСОБА_19 »), які не є обвинуваченими в цьому провадженні і які фактично позбавлені права на особисту присутність при розгляді цього кримінального провадження, що свідчить про порушення права цих осіб на захист. Неприпустимість зазначення у формулюванні обвинувачення осіб, яким не пред`явлено обвинувачення, узгоджується із практикою ЄСПЛ, у висновках якого відображений принцип, що забороняє формування передчасної позиції суду, яка б відображала думку про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону. Зокрема у справі «Хужін та інші проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що положення ч.2 ст. 6 Конвенції (презумпція невинуватості) спрямоване на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий суд упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Вказує, що ОСОБА_16 та ОСОБА_18 , не є сторонами вказаного кримінального провадження, у розумінні ст. 3 КПК України, і у відповідності до даних реєстру матеріалів досудового розслідування навіть не допитувались в якості свідків. Таким чином, формулювання в обвинувальному акті фактичних обставин справи, які прокурор вважає встановленими, визначених в твердженні «… підтримуючи відносини та виконуючи повноваження, делеговані особами, які перебувають в статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу, у тому числі у статусі «вора в законі» ОСОБА_16 (кримінальне прізвисько « ОСОБА_17 ») та ОСОБА_18 (кримінальне прізвисько « ОСОБА_19 »», що не містить чіткого твердження (даних) щодо статусу кожного із зазначених осіб як суб`єкта підвищеного злочинного впливу, з посиланням на дані, які цю обставину підтверджуть, а також в твердженнях: «… при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах (таких як: дата, час, місце, спосіб тощо) був визначений так званим «смотрящим» за м. Чернігів кримінальним авторитетом, який уповноважений вирішувати питання віднесені до ведення «ворів в законі»», та «… та виконуючи повноваження, делеговані особами, які перебувають в статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу, у тому числі у статусі «вора в законі» ОСОБА_16 (кримінальне прізвисько « ОСОБА_17 ») та ОСОБА_18 (кримінальне прізвисько « ОСОБА_19 »)» вже з його змісту вказує на наявність припущень щодо існування наведених прокурором обставин, що є окремою підставою для повернення обвинувального акту прокурору (п.5 ч.1 ст. 291 КПК України). Крім того, зазначивши в обвинувальному акті прізвища зазначених осіб і вказавши на діяння, які містять ознаки кримінальних правопорушень, передбачених особливою частиною КК України, орган досудового розслідування мав би, за умови їх встановлення, виконати щодо таких осіб вимоги ст. 290 КПК України, висунути обвинувачення, а в обвинувальному акті зазначити їх повні анкетні дані та формулювання такого обвинувачення, однак обвинувачення зазначеним особам в межах обвинувального акту не пред`явлено. Наголошує на тому, що за існуючих обставин ОСОБА_16 та ОСОБА_18 за умови, що такі особи реальні та існують, фізично позбавлені можливості реалізувати право на особисту присутність в судовому засіданні та право на захист, а прийняте рішення по справі без їх участі, що набуде законної сили, стосуватиметься їх безпосередньо. Таким чином, захисник зазначає, що обвинувальний акт в чинній редакції не містить обов`язкових складових, передбачених кримінальним процесуальним законом, та є не конкретним. До того ж ухвалення судового рішення за таких обставин у будь-якому разі може бути визнане незаконним у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Захисник ОСОБА_7 підтримав заявлене клопотання адвокатом ОСОБА_4 .

Обвинувачений ОСОБА_11 підтримав клопотання свого захисника.

Захисник ОСОБА_6 також підтримав заявлене клопотання, вказав, що названі недоліки дійсно існують.

Обвинувачений ОСОБА_14 підтримав заявлене клопотання.

Захисник ОСОБА_5 також підтримав заявлене клопотання, вказавши що обвинувальний акт містить недоліки, обвинувачення викладено не чітко.

Обвинувачений ОСОБА_12 підтримав заявлене клопотання.

Захисник ОСОБА_8 підтримав клопотання, вказав, що вимоги КПК, передбачені ч.3 ст. 3, ст.ст. 110, 291 КПК України, не виконані, немає правової кваліфікації щодо дій ОСОБА_13 , оскільки зазначено виклад обставин, а потім обвинувачення за статтею, однак правова кваліфікація відсутня, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_13 підтримав заявлене клопотання.

Захисник ОСОБА_9 підтримав заявлене клопотання щодо повернення обвинувального акту прокурору.

Обвинувачений ОСОБА_15 також підтримав клопотання.

Прокурор, вислухавши клопотання захисника щодо повернення обвинувального акту, заперечував проти його задоволення, вважає обвинувальний акт таким, що відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Заслухавши думку учасників процесу, перевіривши обвинувальний акт з додатками, суд приходить до наступного висновку.

Так, відповідно до ст. 2 КПК України - завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до п.13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ч.4 ст. 110 КПК України - обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Вимоги до складання обвинувального акту та матеріалів, які до нього додаються, визначені ст. 291 КПК України, які є вичерпними та розширеному тлумаченню не підлягають.

Відповідно ст. 291 КПК України - обвинувальний акт має містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); розмір пропонованої винагороди викривачу; дату та місце його складення та затвердження.

Частиною 4 ст. 291 КПК України визначено, що до обвинувального акта додається: реєстр матеріалів досудового розслідування; цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу); розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного; довідка про юридичну особу, щодо якої здійснюється провадження, у якій зазначаються: найменування юридичної особи, її юридична адреса, розрахунковий рахунок, ідентифікаційний код, дата і місце державної реєстрації. Надання суду інших документів до початку судового розгляду забороняється.

Відповідно до положень ч.3 п. 3 ст. 314 КПК України, обвинувальний акт має відповідати вимогам закону, а в разі невідповідності підлягає поверненню прокурору.

Вимоги до обвинувального акту, які регламентовані ст. 291 КПК України, відносно ОСОБА_11 , а також відносно ОСОБА_12 не відповідають таким, виходячи з наступного.

Відповідно до положень п.5 ч.2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. З аналізу вказаної норми слід розуміти, що обвинувачення має бути чітким і зрозумілим.

У свою чергу, пунктом 1 ч.1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та інші обставини, які мають значення для кримінального правопорушення. Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, які, виходячи зі змісту закону, має містити обвинувальний акт в формулюванні обвинувачення, з посиланням на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими - покладається на слідчого, прокурора.

Отже, системний аналіз положень кримінального процесуального законодавства свідчить, що обвинувальний акт є результатом оцінки прокурором отриманих протягом досудового розслідування доказів вчинення кримінального правопорушення, які будуть перевірені судом в межах судового розгляду.

А тому обвинувальний акт повинен містити деталізований опис фактичних обставин кримінального правопорушення, що були встановлені органом досудового розслідування та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі.

Такі вимоги до вказаного процесуального документа закон визначив з тією метою, щоб обвинувачена особа мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту; дотримання таких вимог; також це дозволить компетентному суду прийняти рішення про призначення судового розгляду на підставі цього обвинувального акта.

Слід також зазначити, що формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватись на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості тощо.

Зазначені вимоги узгоджуються з висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року у справі №5-328кс16, у якій суд звернув увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 712/13361/15 (провадження51-1604км18) судове рішення за відсутності конкретного обвинувачення не може бути законним і обґрунтованим.

Таким чином, особа, якій висунуте обвинувачення, повинна бути детально поінформована про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення, а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 255-1, ч.2 ст. 255-1, ч.4 ст. 189 КК України.

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 255-1, ч.4 ст. 189 КК України.

Щодо пред`явлення обвинувачення ОСОБА_11 за частинами 1 та 2 ст. 255-1 КК України та ОСОБА_12 за ч.2 ст. 255-1 КК України, то згідно диспозиції статті це є: умисне встановлення або поширення в суспільстві злочинного впливу за відсутності ознак, зазначених у частині п`ятій статті 255 цього Кодексу (дії, передбачені частинами першою, другою або четвертою цієї статті, вчинені особою, яка здійснює злочинний вплив або є особою, яка перебуває у статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу, у тому числі у статусі «вора в законі») (ч.1 ст. 255-1 КК України), а також ті самі дії вчинені повторно або в ізоляторах тимчасового тримання, слідчих ізоляторах чи установах виконання покарань (ч.2 ст. 255-1 КК України).

Об`єктивною стороною кримінального правопорушення, передбаченого ст. 255-1 КК України, є встановлення в суспільстві злочинного впливу, яке може виражатися у будь-яких діях, спрямованих на: сприяння злочинної діяльності; спонукання до злочинної діяльності; координування злочинної діяльності, здійсненні іншого впливу на злочинну діяльність, а також виражається в організації розподілу коштів, майна чи інших активів (доходів від них), спрямованих на забезпечення злочинної діяльності та здійсненні розподілу коштів, майна чи інших активів (доходів від них), спрямованих на забезпечення злочинної діяльності.

Так, викладаючи в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення ОСОБА_11 за ч.1 ст. 255-1, ч.2 ст. 255-1 КК України в обвинувальному акті вказано (дослівно): « ОСОБА_11 , будучи раніше засудженим за вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, протягом тривалого часу перебував у місцях позбавлення волі, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив нові умисні злочини за наступних обставин. Отримавши певний життєвий досвід, маючи організаторські здібності, лідерські якості, здобувши відповідний «авторитет» та «визнання» серед криміногенного елементу (осіб, що вчиняли злочини, притягувалися до кримінальної відповідальності тощо), що утримувалися в місцях позбавлення волі та знаходилися на волі, ОСОБА_11 при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах (таких як: дата, час, місце, спосіб тощо) був визначений так званим «смотрящим» за м. Чернігів кримінальним авторитетом, який уповноважений вирішувати питання віднесені до ведення «ворів в законі» та відповідає за ситуацію в м. Чернігові, здійснює контроль та координацію діяльності злочинного середовища на конкретній території м. Чернігова, встановивши в підпорядкування осіб, які утримуються в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор» (далі ДУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), підтримавши призначення «смотрящим» за ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» ОСОБА_12 , підтримуючи відносини, виконуючи повноваження, делеговані особами, які перебувають в статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу, у тому числі у статусі «вора в законі» ОСОБА_16 (кримінальне прізвисько « ОСОБА_17 ») та ОСОБА_18 (кримінальне прізвисько « ОСОБА_19 »), а відтак встановив та поширив злочинний вплив на території м. Чернігів та у слідчому ізоляторі ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор». Одночасно з цим, отримавши статус «смотрящего за м. Черніговом», ОСОБА_11 зобов`язувався дотримуватися чітко визначених правил особистісної поведінки (так званих «злодійських понять») щодо взаємовідносин з іншими категоріями криміногенного світу та поширення свого злочинного впливу на території м. Чернігова та в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор», зокрема взяв на себе повноваження: контролював накопичення та утримував так званий «общак» (фонд взаємодопомоги серед кримінального середовища); вирішувати спори, які виникали між особами зі злочинного середовища, використовуючи неписані кримінальні закони («поняття»), вступаючи в таких випадках у ролі «мирового судді» та визначав обґрунтованість претензій, а також приймав рішення про покарання винуватця; слідкування за дотриманням правил поведінки відповідно до «злодійських традицій» і дотримання їх засудженими та особами, які утримуються в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор»; підтримувати міжрегіональні кримінальні зв`язки (як в інших місцях позбавлення волі, так і на волі). Метою підтримання «злодійських понять» було створення сприятливих умов впливу на злочинну діяльність. Будучи «смотрящим за м. Черніговом», ОСОБА_11 підтримав призначення та в подальшому контролював виконання покладених на нього обов`язків «смотрящим» за ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» ОСОБА_12 , який визначив та запровадив власні «неписані правила поведінки» (які відповідають так званим «злодійським поняттям»), а також виконував функції, направлені на встановлення та поширення злочинного впливу. Поряд з цим, у криміногенному середовищі, ОСОБА_11 , також визнавався «смотрящим за м. Черніговом», в тому числі і серед осіб, які встановлюють та поширюють в суспільстві злочинний вплив, в тому числі і особами в статусі «ворів в законі». Таким чином, ОСОБА_11 , завдяки авторитету, іншим особистим якостям та можливостям, за вищевказаних обставин, протиставляючи себе поняттям законності, ігноруючи дотримання вимог самокерованої правослухняної поведінки, маючи певний життєвий досвід та розуміння принципів діяльності криміногенних елементів, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах (таких як: дата, час, місце, спосіб тощо) отримав статус «смотрящего за м. Черніговом», встановлював та поширював злочинний вплив, зокрема: 24.04.2023 залучив ОСОБА_20 до отримання грошових коштів в результаті вимагання від ОСОБА_21 та ОСОБА_22 ; 12.05.2023 та 07.06.2023 залучив ОСОБА_14 до вимагання грошових коштів в ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , при цьому особисто перебував на відстані для здійснення належного контролю за виконання його вказівок; в період часу з 12.05.2023 по 16.05.2023, виконуючи покладені на нього обов`язки «смотрящего», здійснив перерахування грошових коштів особі, яка перебуває у статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу, у тому числі у статус «вора в законі» ОСОБА_18 (кримінальне прізвисько - « ОСОБА_19 »); у період час з 22.02.2023 по 27.02.2023 надав вказівку ОСОБА_12 для повідомлення ОСОБА_25 щодо заборони будь-якого контакту осіб з касти «бродяг» з особами, які поміщалися до установи, затриманими за фактами збуту наркотичних засобів; у період часу з 22.02.2023 по 07.06.2023 надавав вказівки ОСОБА_12 та іншим особам, які утримуються в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» на вимагання грошових коштів у осіб з касти «непорядні» («бариги») та їх близьких осіб; 16.05.2023 на підставі так званих «злодійських традицій» прийняв рішення по «пред`явленню претензії» щодо зміщення «смотрящего» ОСОБА_12 та передачі «списків» (чорнових записів щодо дій з «общаком») особами з касти «бродяг». У подальшому, з метою реалізації злочинного умислу, ОСОБА_11 , використовуючи свій статус «смотрящего», переслідуючи корисливий мотив, з метою заволодіння грошовими коштами осіб, які утримуються в слідчому ізоляторі, а також їх родичів шляхом вимагання, для незаконного особистого збагачення та поповнення так званого «общака», а також поширення злочинного впливу на території м. Чернігова та території ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор» створив та очолив організовану злочинну групу».

Викладаючи в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення ОСОБА_12 за ч.2 ст. 255-1 КК України в обвинувальному акті на сторінці 21-22 вказано: « ОСОБА_12 , будучи раніше засудженим за вчинення різного роду злочинів, з 05.10.2019 постійно утримувався в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор» (далі ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор»), маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив нові умисні злочини за наступних обставин. Перебуваючи у ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор», ОСОБА_12 , будучи засудженим за вчинення умисних тяжких злочинів, підтримуючи злодійські традицій, не бажаючи ставати на шлях виправлення, тобто блокував набуття процесу позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої законослухняної поведінки, не підкорюючись вимогам чинного законодавства України, що визначають порядок утримання та відбуття покарань ув`язненими в місцях позбавлення волі, правилам поведінки в місцях позбавлення волі, а також загальноприйнятим правилам поведінки в суспільстві, використовуючи свої особисті якості та можливості, здобув повагу та авторитет серед засуджених та осіб із схильністю до вчинення правопорушень та злочинного способу життя у суспільстві.».

Суд констатує, що в обвинувальному акті, складеному стосовно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , загалом зазначено фактичні відомості про обставини кримінальних правопорушень, які прокурор вважає встановленими, також вказана правова кваліфікація вчинених ними кримінальних правопорушень з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, суд погоджується із захисником обвинуваченого та вважає, що сформоване у ньому обвинувачення стосовно ОСОБА_11 , а також ОСОБА_12 , не є конкретним, в порушення вимог п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, оскільки у такому зазначаються узагальнені фрази, зокрема щодо обвинувачення стосовно ОСОБА_11 : «будучи раніше засудженим за вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, протягом тривалого часу перебував у місцях позбавлення волі, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість», «отримавши певний життєвий досвід, маючи організаторські здібності, лідерські якості, здобувши відповідний «авторитет» та «визнання» серед криміногенного елементу (осіб, що вчиняли злочини, притягувалися до кримінальної відповідальності тощо), що утримувалися в місцях позбавлення волі та знаходилися на волі», при цьому у обвинуваченні взагалі не зазначено за вчинення яких саме злочинів (тяжких та особливо тяжких) та відповідно до вироків яких судів було засуджено ОСОБА_11 , до якого покарання, фактичного періоду перебування в місцях позбавлення волі, конкретизації обставин, за яких такий попередньо здобув серед криміногенного елементу «авторитет», хоча саме ці обставини і повинні в першу чергу свідчити про набуття ним вказаного в обвинувальному акті «статусу»; щодо обвинуваченого ОСОБА_12 : «будучи раніше засудженим за вчинення різного роду злочинів, маючи не зняту та не погашену у встановленому порядку судимість, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив нові умисні злочини за наступних обставин», при цьому у обвинуваченні також не зазначено за вчинення яких саме «різного роду злочинів», «тяжких злочинів» було засуджено ОСОБА_12 , за вироками яких судів того було засуджено і до якого покарання.

Тобто вищевикладене свідчить про те, обвинувальний акт не містить всіх обов`язкових, передбачених Кримінальним кодексом України, ознак складу злочину.

Законодавець свідомо розділяє обвинувальний акт на ту частину, де зазначаються фактичні обставини, і на ту, де має бути чітко викладене формулювання кримінально карного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого одною із диспозицій статті Особливої частини Кримінального кодексу України.

Таким чином, закон уповноважує прокурора (процесуального керівника) на викладення в обвинувальному акті обставин справи так, як вони ним встановлені на досудовому розслідування (п. 5 ч.2 ст. 291 КПК України) і, окремо, викладення формулювання обвинувачення.

Суд звертає увагу, що наявність в обвинувальному акті неконкретного формулювання обвинувачення може стати перешкодою у виконанні вимог статті 348 КПК України, а саме в роз`ясненні обвинуваченому суті обвинувачення та є очевидним недоліком тексту обвинувального акта, враховуючи, що зміна обвинувачення в суді є лише правом прокурора, а не його обов`язком.

Крім того, в обвинувальному акті вживається ряд понять притаманні певній субкультурі, таких як: «бродяга», «злодійські поняття», «смотрящий», «общак», «мировий суддя», «мужики», «козли», «принижені» тощо, котрі не мають відповідного визначення у кримінальному праві, і за своїм змістом є оціночними поняттями та можуть мати різне тлумачення.

Не вдаючись до аналізу доказів у справі, не оцінюючи правильність кваліфікації дій обвинувачених та не вирішуючи питань, що притаманні для судового розгляду, дослідивши виключно обвинувальний акт та додатки до нього, суд вважає, що вказаний процесуальний документ не відповідає вимогам закону, а призначення судового розгляду за ним буде порушенням права обвинувачених на захист, оскільки у такому не визначена правова кваліфікація кримінальних правопорушень за вчинення обвинуваченим конкретних дій, що є важливим елементом кримінального переслідування, оскільки це впливає на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення знати, в яких конкретно діях його обвинувачують, та за якими фактичними обставинами.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що викладене щодо ОСОБА_11 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 255-1, ч.2 ст. 255-1 КК України, та викладене щодо ОСОБА_12 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 255-1 КК України, є неконкретним, що позбавляє можливості обвинувачених захищатися належним чином, і в подальшому позбавить суд можливості належним чином роз`яснити обвинуваченим суть обвинувачення на виконання вимог ст. 348 КПК України, та розглянути кримінальне провадження в його межах, у зв`язку з чим обвинувальний акт не відповідає вимогам закону та підлягає поверненню його разом з додатками прокурору Чернігівської обласної прокуратури.

Законодавчо передбачене право прокурора на зміну обвинувачення під час судового розгляду не може бути гарантією справедливого правосуддя та ставити обвинуваченого та потерпілого в залежність від реалізації цього права прокурором, а тим більше слугувати виправданням у випадку невжиття судом, передбачених КПК України заходів, спрямованих на усунення недоліків обвинувального акта до початку судового розгляду.

Повернення обвинувального акту прокурору з вказівкою на його недоліки є процесуальним заходом, спрямованим на відновлення порушених та уникнення майбутніх порушень прав учасників кримінального провадження, насамперед їх права на справедливий та безсторонній суд.

До того ж, суд вважає слушним і посилання захисника на ту обставину, що в обвинувальному акті, в описі фактичних обставин вказано про дії не лише обвинуваченого ОСОБА_11 , а й про дії інших конкретних осіб ОСОБА_16 (кримінальне прізвисько « ОСОБА_17 ») та ОСОБА_18 (кримінальне прізвисько « ОСОБА_19 »).

Проте ОСОБА_16 та ОСОБА_18 в обвинувальному акті по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за №0000087 від 24.05.2022, по обвинуваченню ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 189, ч.1 ст. 255-1, ч.2 ст. 255-1 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 189, ч.2 ст. 255-1 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 189 КК України, ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27 ч.4 ст. 189 КК України, ОСОБА_15 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27 ч.4 ст. 189 КК України, - в якості обвинувачених не зазначені, обвинувачення таким особам, в межах обвинувального акту, не пред`явлено, щодо наявності вироку стосовно таких осіб також не зазначено.

Таке формулювання обвинувачення в обвинувальному акті є неприйнятним.

Згідно із усталеною практикою у разі виділення матеріалів провадження при вчиненні злочинів у співучасті кількома особами до моменту засудження інших співучасників в обвинувальному акті про таких співучасників має бути зазначено так, щоб не порушувати право особи на презумпцію невинуватості (наприклад, у співучасті з іншою особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження).

Відповідно до ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ч.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч.1 ст.11 Загальної декларації прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у встановленому законом порядку.

У національному законодавстві презумпцію невинуватості як один з основних конституційних принципів судочинства відображено в ч.1 ст. 62 Конституції України та ч.1 ст. 17 КПК України.

Посилання в обвинувальному акті на осіб, яким не пред`явлено обвинувачення в даному кримінальному провадженні, порушує принцип невинуватості та не узгоджується із практикою ЄСПЛ, у висновках якого відображена заборона формування передчасної позиції, яка б відображала думку про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону.

Недотримання вказаних вимог закону при складанні обвинувального акту порушує засади кримінального провадження, зокрема принципу верховенства права та законності, які застосовуються з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також виключає можливість визначення судом меж пред`явленого обвинувачення та роз`яснення обвинуваченому суті обвинувачення до початку дослідження доказів у судовому засіданні.

Таким чином, при затвердженні прокурором обвинувального акту в кримінальному провадженні №0000087 від 24.05.2022 за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 189, ч.1 ст. 255-1, ч.2 ст. 255-1 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 189, ч.2 ст. 255-1 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 189 КК України, ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27 ч.4 ст. 189 КК України, ОСОБА_15 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27 ч.4 ст. 189 КК України, стосовно інших конкретних осіб, а саме ОСОБА_16 та ОСОБА_18 - порушено вимоги ст. 17 КПК України, ч.1 та ч.5 якої передбачено, що: «1. Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. 5. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою».

Тобто, ОСОБА_16 та ОСОБА_18 не є сторонами кримінального провадження №0000087 від 24.05.2022 року (у розумінні ст. 3 КПК України), і даних, відповідно до яких досудове розслідування відносно зазначених осіб здійснюється в окремому провадженні чи, що вина останніх за вчинення вказаних у обвинувальному акті кримінально протиправних діянь доведена у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, в обвинувальному акті не міститься. Вказавши в обвинувальному акті прізвища ОСОБА_16 та ОСОБА_18 , які в даному провадженні не мають статусу обвинувачених, але їх діяння зазначені в обвинувальному акті в твердженні «… виконуючи повноваження, делеговані особами, які перебувають в статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу…», що виходячи з аналізу положень КК України мають ознаки кримінальних правопорушень, передбачених особливою частиною КК України, орган досудового розслідування мав би виконати з ними вимоги ст. 290 КПК України, висунути обвинувачення, а в обвинувальному акті зазначити їх повні анкетні дані.

За таких обставин суд вважає, що невідповідність обвинувального акта вимогам ст.17 та п.2 ч.2 ст.291 КПК України, свідчить про існування перешкод для призначення кримінального провадження до судового розгляду, що також є підставою для повернення обвинувального акту прокурору.

Недоліки обвинувального акту, вказані в ухвалі, не можуть бути усунуті в ході судового розгляду, оскільки відповідно до частини 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише щодо особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Суд наголошує, що на стадії підготовчого провадження не розглядались та не вирішувались питання щодо доведеності вини обвинувачених та достатності зібраних для цього доказів, а також не вирішувалось та не з`ясовувалось наперед питання про кваліфікацію дій обвинувачених. Суд лише констатував, що для вирішення цих питань в обвинувальному акті відсутні необхідні відомості, наявність яких вимагає КПК України, встановлені порушення права на захист обвинувачених, та порушення презумпції невинуватості відносно інших осіб, прізвища яких зазначено в обвинувальному акті, однак таким в рамках даного кримінального провадження не було висунуто обвинувачення, а тому відповідно до ч.3 ст. 314 КПК України повертає обвинувальний акт прокурору.

Керуючись ст.ст. 314, 315, 372, 395 КПК України

У Х В А Л И В:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_4 про повернення обвинувального акта задовольнити.

Обвинувальний акт з додатками щодо ОСОБА_11 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 189, ч.1 ст. 255-1, ч.2 ст. 255-1 КК України, ОСОБА_12 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 189, ч.2 ст. 255-1 КК України, ОСОБА_13 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 189 КК України, ОСОБА_14 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27 ч.4 ст. 189 КК України, ОСОБА_15 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27 ч.4 ст. 189 КК України, повернути прокурору Чернігівської обласної прокуратури як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

На ухвалу протягом семи днів може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Чернігівської області через Деснянський районний суд.

Суддя Людмила САМУСЬ