Справа № 629/3453/21
Номер провадження 1-кп/629/15/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2024 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , представника потерпілого - адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Лозова Харківської області кримінальне провадження №0000106 від 23.01.2020, відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, громадянина України, з вищою освітою, оперуповноваженого СКР Лозівського РВП ГУНП в Харківській області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.1 КК України, -

встановив:

Органами досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.1 КК України.

10.05.2024 на адресу суду надійшло клопотання прокурора ОСОБА_3 про призначення комісійної судової автотехнічної експертизи, виконання якої доручити експертам Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім.Засл.проф.М.С.Бокаріуса» Міністерства юстиції України, з метою правильного встановлення обставин події ДТП, за яким ОСОБА_5 висунуте відповідне обвинувачення, оскільки у справі наявні два висновки експертизи №16776/17108/17109/5636/5637/5638 від 26.03.2021 та №24252 від 14.11.2023, які протирічать один одному. Зазначені обставини вказують на можливі недостовірні показання потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_8 , перекручування ними фактів, що мають значення для кримінального провадження. А тому необхідно з`ясувати який із вказаних висновків №16776/17108/17109/5636/5637/5638 від 26.03.2021 за результатами проведення комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної, фототехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису чи №24252 від 14.11.2023 за результатами проведення судової авто-технічної експертизи є більш достовірним з урахуванням всіх матеріалів справи.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні наполягав на призначенні комісійної судової автотехнічної експертизи у справі, з викладених у клопотання підстав.

Обвинувачений ОСОБА_5 , захисник ОСОБА_6 та представник потерпілого адвокат ОСОБА_4 заперечували проти призначення комісійної судової автотехнічної експертизи у справі за версією сторони обвинувачення, вважали, що відсутні підстави для її призначення, оскільки у справі вже закінчений етап дослідження доказів. Свідки, обвинувачений та експерти були допитані. Призначення експертизи призведе до затягування процесуальних строків. Матеріали справи містять усі висновки експертів, з врахуванням того, що один із яких не мав відповідної кваліфікації, відмови органом досудового розслідування в перевірці версії потерпілого та обвинуваченого. Також стороною обвинувачення до теперішнього часу не надано остаточного судового рішення про визнання осіб (потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_8 ) винуватими та доказів (показань, документів), які підтверджують репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність свідка, для доведення недостовірності показань свідка ОСОБА_8 на які посилається прокурор.

Суд звертає увагу учасників судового провадження на науковий висновок щодо застосування положень ч.4 ст.94 КПК України (до ухвали Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі №740/3597/17 (судове провадження №51-6070км19), згідно якого однією із найсуттєвіших вад радянського та пострадянського кримінального процесу була проблема тиску слідчих органів на підозрювану особу з метою отримання необхідних свідчень. Для спонукання особи до визнання вини у вчиненні злочину або до надання свідком показань проти підозрюваного використовувався обман, погрози та навіть катування. Про це доволі наглядно свідчить практика ЄСПЛ, серед яких й рішення «Каверзін проти України», де встановлено системний характер цієї проблеми. Психологічні маніпуляції, спрямовані на отримання зізнання, набули такого поширення, що донедавна описувались як найкращі практики й навіть рекомендувались у спеціальній методичній літературі для прокурорів та слідчих. На додаток до низки інших чинників, певної «привабливості» таким діям процесуальних фігур додавали законодавчі положення, згідно з якими протокол, одразу після його складання набував повноцінної доказової сили й міг бути представленим в суді без його підкріплення усними свідченнями особи. Значна поширеність порушень прав людини в кримінальному судочинстві України вплинула на радикальну зміну акцентів в концепті КПК 2012 року.

Важливим напрямом запроваджуваних змін стало максимальне розширення судового контролю на досудову стадію та унеможливлення використання зібраних із порушенням вимог КПК доказів в суді як недопустимих. Суттєвого наголосу при цьому в КПК 2012 року було надано ролі суду у сприйнятті та дослідженні свідчень. Безпосередність дослідження показань, речей і документів тепер закріплено в якості загальних засад кримінального провадження (п.16 ч.1 ст.7 КПК України).

Відповідно до ч.1 ст.23 КПК України, «суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно». Відповідно до ч.2 цієї ж статті, «не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом».

Безпосередність у дослідженні судом показань процесуалісти вбачають «в тому, що він у ході судового слідства особисто сприймає відомості щодо обставин кримінального провадження, які відомі обвинуваченому, потерпілому, свідкам, експерту та мають значення для цього кримінального провадження».

Деталізація засад безпосередності, за змістом КПК України, передбачає, безкомпромісну й категоричну заборону використання судом показань особи без їх безпосереднього сприйняття судом (слідчим суддею).

Зокрема, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України, «Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них».

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст.17 КПК України, що передбачають: «ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. … Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Це питання має бути вирішене на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Згідно статті 22 КПК України (Змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості), - «Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом».

Відповідно статті 2 (Завдання кримінального провадження), - «1.Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно статті 91 (Обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні), - «1.У кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення».

Частиною 1 статті 244 КПК України визначено, що у разі якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання, сторони кримінального провадження мають право звернутися з клопотанням про проведення експертизи до слідчого судді.

Відповідно п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб.

У судовому засіданні допитані потерпілий, свідки, досліджено матеріали кримінального провадження, висновки експертиз.

Згідно висновку комплексної судової транспортно-трасологічної, автотехнічної, фототехнічної експертизи та експертизи відео-, звукозапису №16776/17108/17109/5636/5637/5638 від 26.03.2021, з фототаблицями до нього, згідно якого, 1.Виходячи з наданого відеозапису «Дахуа_ch17_0011_0011.р4»), швидкість руху автомобіля ВА3-21101 становить приблизно 90 км/год. 3 причин, вказаних в дослідницькій частині висновку, встановити швидкість руху автомобіля ВА3-21101, з урахуванням пошкоджень, які утворились в результаті його наїзду на дерево, експертним шляхом не представляється можливим. На момент експертного огляду та до моменту ДТП робоча гальмівна система автомобіля ВА3-21101 виконувала свої основні функції та знаходилась в працездатному стані. На момент експертного огляду рульове керування автомобіля ВА3-21101 знаходилось в технічно несправному стані. Технічно несправний стан рульового керування автомобіля ВА3-21101 полягає в деформації рульового колеса. Технічна несправність рульового керування автомобіля ВА3-21101 у вигляді деформації рульового колеса утворилась в момент ДТП. На момент експертного огляду та до моменту ДТП рульове керування автомобіля ВА3-21101 знаходилось в працездатному стані та виконувало свої основні функції. На момент експертного огляду та до моменту ДТП ходова частина автомобіля ВА3-21101 знаходилась в технічно несправному стані. Технічно несправний стан ходової частини автомобіля ВА3-21101 полягає в розгерметизації шини правого переднього колеса та шини лівого заднього колеса, в залишковій висоті малюнка протектора шин передніх коліс, що менше мінімально допустимої, встановленням на кожній вісі шин з різним малюнком протектору. Розгерметизація шини правого переднього колеса та шини лівого заднього колеса автомобіля ВА3-21101 утворилась після ДТП, в результаті переміщення автомобіля або при його тривалому знаходженні на відкритому середовищі в різних погодних умовах. Технічна несправність ходової частини автомобіля ВА3-21101 у вигляді залишкової висоті малюнка протектора шин передніх коліс, що менше мінімально допустимої, встановлення на кожній вісі шин з різним малюнком протектору, з технічної точки зору, утворились до моменту ДТП, в процесі експлуатації автомобіля ВА3-21101. На момент експертного огляду та до моменту ДТП ходова частина автомобіля ВА3-21101 знаходилась в працездатному стані та виконувала свої основні функції. 3 технічної точки зору, технічну несправність ходової частини автомобіля ВА3-21101 у вигляді експлуатаційного зносу шин передніх коліс, а також встановлення кожного колеса з різним малюнком протектора водій ОСОБА_5 мав можливість виявити при проведенні щоденного візуального огляду автомобіля. В даній дорожній обстановці водій автомобіля ВА3-21101 ОСОБА_5 повинен був діяти у відповідності до вимог п.п.12.1,12.2,12.4,12.9 (б),31.4, п/п 31.41.5 (а), (г) Правил дорожнього руху України) . В даній дорожньо-транспортній ситуації технічна можливість запобігти даної дорожньо-транспортної пригоди для водія автомобіля ВА3-21101 ОСОБА_5 визначалась шляхом виконання ним вимог п.п.12.1,12,4,12.9 (6) Правил дорожнього руху України, для чого в нього не було перешкод технічного характеру. В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля ВА3-21101 ОСОБА_5 не відповідали вимогам п.п.12.1,12.4, 12.9(б) Правил дорожнього руху України та, з технічної точки зору, знаходились в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. В даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля ВА3-21101 ОСОБА_5 додатково до вищевказаного не відповідали вимогам п.31,4, п/п 31.4.5 (а),(г) Правил дорожнього руху України. Але невідповідності дій водія автомобіля ВА3-21101 ОСОБА_5 вимогам п.31.4, п/п 31.4.5 (а),(г) Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору, не знаходились в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, з мотивів, вказаних в дослідницькій частині висновку. З причин, вказаних в дослідницькій частині висновку, визначити чи маються в діях водія автомобіля ВА3-21101 ОСОБА_5 невідповідності вимогам п.12.2 Правил дорожнього руху України, які б, з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, на даному етапі дослідження, експертним шляхом не представляється можливим.

Допитані в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 , свідки ОСОБА_8 і ОСОБА_9 під час розгляду справи зазначили, що із-за втручання ОСОБА_7 у керування автомобілем сталась ДТП. Вказана версія органом досудового розслідування не перевірялась, внаслідок відмови в задоволенні клопотань потерпілого, обвинуваченого та їх адвокатів.

За клопотанням сторони захисту, з врахуванням показів наданих у судовому засіданні потерпілим ОСОБА_7 , свідками ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , експертами ОСОБА_10 . ОСОБА_11 їх твердження про розвиток подій за іншим сценарієм ніж ті, що надані стороною обвинувачення, з урахуванням відмови органом досудового розслідування в перевірці версії потерпілого та обвинуваченого, а також проведення експертизи експертами, один з яких не мав відповідної кваліфікації та обставин справи, ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 28.09.2023 було призначено судову автотехнічну експертизу.

Так, згідно висновку судової автотехнічної експертизи №24252 від 14.11.2023, по питанням 1,2,3,4 (Чи є невідповідності вимогам Правил дорожнього руху Україні в діях водія ОСОБА_5 , які знаходяться з технічної точки зору, у причинному зв`язку із подією дорожньо-транспортної пригоди? Чи була у водія ОСОБА_5 технічна можливість запобігти події даної дорожньо-транспортної пригоди? Як саме мав діяти водій ОСОБА_5 під час втручання потерпілим ОСОБА_7 у керування транспортним засобом? Чи є невідповідності вимогам Правил дорожнього руху Україні в діях пасажира ОСОБА_7 , які знаходяться, з технічної точки зору, у причинному зв`язку із настанням події дорожньо-транспортної пригоди?). В даній дорожній ситуації водій автомобіля ВА3-21101 ОСОБА_5 повинен був діяти згідно з вимогами п.п.12.1,12.2,12.3,12.4,12.9«б»,31.4, п/п 31.4.5 «а», «г» ПДР України. 3 мотивів, вказаних в дослідницькій частині висновку, питання про те, чи мав водій автомобіля ВАЗ-21101 ОСОБА_5 технічну можливість уникнути ДТП шляхом виконання ним вимог п.12.3 ПДР України та чи є в його діях невідповідності вимогам ПДР України, які б знаходилися, з технічної точки зору, у причинному зв`язку з ДТП, можуть бути вирішені судом самостійно на основі аналізу і оцінки всіх зібраних по справі доказів, а також з урахуванням того, що за вказаних в ухвалі умов, водій знаходився в аварійній ситуації. Дії водія ОСОБА_5 , який керував автомобілем НОМЕР_1 з технічно несправним станом ходової частини та зі швидкістю яка більша ніж дозволена в населеному пункті, не відповідали вимогам п.п.12.4 та 31.4. 31.4.5 «а» ПДР України, однак дані невідповідності, з технічної точки зору, не знаходилися у причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, з причин наведених у дослідницькій частині висновку. В діях водія ОСОБА_5 відсутні невідповідності вимог п.12.1 ат 12.2 ПДР України. Дії пасажира автомобіля ВА3-21101 ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.5.2 «г» та п.5.3 «а» ПДР України і знаходилися, з технічної точки зору, у причинному зв`язку з ДТП. Згідно ч.1 ст.332 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Відповідно до ч.1 ст.242 КПК України, експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, за дорученням слідчого судді чи суду, наданим за клопотанням сторони кримінального провадження або, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Якщо висновок експерта буде визначено неповним або не ясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам).

Якщо висновок експерта буде визначено необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Підставою призначення повторної експертизи є наявність істотних порушень процесуальних норм, які регламентують сам порядок призначення й проведення експертизи та які вплинули на обґрунтованість висновку, що захисником в судовому засіданні не доведено.

Комісійна експертиза - це судова експертиза, що проводиться двома чи більше експертами одного напряму знань.

Потреба у комісійній експертизі може бути викликана, зокрема, особливою складністю досліджень або неповнотою, неясністю, необґрунтованістю, сумнівністю або суперечністю іншим матеріалам справи попереднього висновку експерта з даних питань.

Судова експертиза призначається лише для встановлення даних, які входять в предмет доказування у справі, і не може стосуватися тлумачення і застосування правових норм, суди не повинні ставити судовому експерту питання правового характеру, які повинні вирішуватися самим судом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (рішення у справі «Мельник проти України» (Melnyk v.Ukraine) від 28 березня 2006 року, заява №23436/03, §22).

Згідно ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно ст.94 КПК України суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Пленум Верховного Суду України в постанові №8 від 30.05.97 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» роз`яснив, що у випадках, коли в справі щодо одного й того ж предмета проведено декілька експертиз, у тому числі комплексну, комісійну, додаткову чи повторну, суд повинен дати оцінку кожному висновку з точки зору всебічності, повноти й об`єктивності експертного дослідження. Такій оцінці підлягають також окремі висновки експертів - членів комісійної чи комплексної експертизи, які не підписали спільний висновок.

Не повинна віддаватись перевага висновку експертизи лише тому, що вона проведена комісійно, повторно, експертом авторитетної установи або таким, який має більший досвід експертної роботи, тощо.

При дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Крім цього, як зазначалося самим прокурором ОСОБА_3 в судовому засіданні, ним 27.09.2023 відносно потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_8 були внесені відомості в ЄРДР за ч.1 ст.384 КК України (дачу завідомо неправдивих показів у судовому засіданні, які відрізняються від тих, що були надані останніми на досудовому розслідуванні).

Відповідно до ч.2 ст.96 КПК України, для доведення недостовірності показань свідка сторона має право надати показання, документи, які підтверджують його репутацію, зокрема, щодо його засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність свідка.

Матеріали справи не містять та стороною обвинувачено не надано остаточного судового рішення про визнання осіб винуватими.

Як встановлено, жодних даних, які б свідчили про необґрунтованість проведених вище експертиз, на які посилається прокурор, або таких, які б викликали сумніви в їх правильності, матеріали справи не містять. Висновки проведених експертиз є достатньо обґрунтованими, логічними та об`єктивними, надані в межах компетенції експертів, істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи не встановлено, а тому не має підстав для проведення комісійної судової автотехнічної експертизи у справі з метою зазначених в клопотанні питань.

З огляду на вище викладене та, враховуючи, що у даному кримінальному провадженні вже проводились відповідні експертизи з означених питань, дослідженні інші докази, а оцінка їх висновків, показань, наданих в судовому засіданні, є, на ряду з іншими, окремими самостійними джерелами доказів, суд не вбачає підстав для задоволення заявленого клопотання.

Також суд наголошує, що в силу вимог ч.1 ст.318 КПК України, судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку, а призначення експертиз без достатніх на те підстав призведе до невиправданої тяганини та порушення прав і законних інтересів учасників кримінального провадження.

Необхідно наголосити, що в силу ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема, справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Керуючись ст.101,242,332,350 КПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_3 про призначення комісійної судової автотехнічної експертизи у справі відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає, проте заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч.1 ст.392 КПК України.

Суддя ОСОБА_13