Номер провадження 1-кп/243/397/2024
Номер справи 243/793/22
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 01 » липня 2024 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області, у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

- секретаря судового засідання ОСОБА_2

- прокурора ОСОБА_3

- обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5

- захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує функціонування електронного судочинства в Україні, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, продовженням строку дії воєнного стану в Україні, відповідно до Рішення зборів суддів Слов`янського міськрайонного суду Донецької області № 6 від 05 травня 2022 року поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів на підставі Наказу № 29-к «Про впровадження дистанційної роботи Слов`янського міськрайонного суду Донецької області» від 10 травня 2022 року, кримінальне провадження за № 0000780, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань 26 травня 2021 року з Обвинувальним актом та додатками, яке надійшло з Відділу нагляду за додержанням законів територіальними управліннями Державного бюро розслідувань Донецької обласної прокуратури 19 січня 2022 року по обвинуваченню:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янська Донецької області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, на утриманні малолітніх дітей та непрацездатних осіб не має, інвалідом не являється, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 частина 2 КК України.

В С Т А Н О В И В:

Угода про визнання винуватості досягнута під час судового розгляду справи.

Наказом начальника Головного управління Національної поліції в Донецькій області № 82 о/с від 29 січня 2021року сержанта поліції ОСОБА_4 призначено поліцейським-водієм логістики Відділу поліції № 4 Краматорського районного управління поліції.

Обіймаючи вказану вище посаду, відповідно ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», ОСОБА_4 на момент вчинення кримінального правопорушення був працівником правоохоронного органу, та здійснював функції представника влади, тобто будучи службовою особою в силу статей 3, 7, 18 Закону України «Про Національну поліцію», повинен був неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського, професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати права і свободи людини, а згідно вимог ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», володіючи повноваженнями здійснювати превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; вживати заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняти виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення тощо.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

За таких обставин, відповідно до ст. ст. 1, 17, 62 Закону України «Про Національну поліцію» та п. 1 примітки ст. 364 КК України, ОСОБА_4 перебуваючи на займаній посаді, є службовою особою та постійно виконує функції офіційного представника державного органу виконавчої влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про національну поліцію» основним завданням поліції є забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави та протидії злочинності.

Частиною 1 статті 3 Закону України «Про національну поліцію» визначено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про національну поліцію» на працівників поліції (поліцейських та державних службовців) поширюється дія Закону України "Про запобігання корупції".

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про національну поліцію» поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про національну поліцію» під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського, професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

До основних повноважень поліції відповідно до ст. 23 Закону України «Про національну поліцію» належить:

здійснення превентивної та профілактичної діяльності, спрямованої на запобігання вчиненню правопорушень;

виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вжиття у межах своєї компетенції заходів для їх усунення;

вжиття заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень та припинення виявлених кримінальних та адміністративних правопорушень.

Відповідно до п. 3 ч. 10 ст. 62 Закону України «Про національну поліцію» поліцейський користується повноваженнями, передбаченими Законом «Про національну поліцію», незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу.

Розділом ІІ Правил етичної поведінки поліцейських, затверджених наказом МВС України № 09.11.2016 № 1179 встановлено норми поведінки поліцейського під час виконання ним службових обов`язків, зокрема, неухильно дотримуватися положень Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського, професійно виконувати свої службові обов`язки, діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що визначені Конституцією, законами України, іншими нормативно правовими актами, прийнятими відповідно до Конституції та Законів України, міжнародними договорами України, а також поважити і не порушувати права та свободи людини.

Проте, ОСОБА_4 , в порушення вищевказаних нормативних актів та службових обов`язків, які регламентують його діяльність, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, став на шлях злочинної діяльності та вчинив умисне кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, 25 травня 2021 року о 09 годині 54 хвилин, слідчо-оперативною групою Відділу поліції № 4 Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області у складі слідчого ОСОБА_9 , оперуповноваженого сектору кримінальної поліції ОСОБА_5 та поліцейського-водія логістики ОСОБА_4 , на службовому автомобілі марки Рено Дастер, здійснено виїзд за викликом, за фактом смерті ОСОБА_10 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Під час перебування у домоволодінні за адресою АДРЕСА_2 , 25 травня 2021 року у період часу з 10 години 50 хвилин по 11 годину 15 хвилин, більш точного часу в ході судового розгляду кримінального провадження не встановлено, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , зайшли всередину будинку вказаного домоволодіння, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_10 , де провели огляд речей, з метою відшукання документів, що посвідчують особу померлого. Під час вказаного огляду, у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 спільно виник злочинний умисел на заволодіння чужим майном.

Так, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , проводячи вищевказаний огляд речей у кімнаті будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , 25 травня 2021 року у період часу з 10 години 50 хвилин по 11 годину 15 хвилин, більш точного часу в ході судового розгляду кримінального провадження не встановлено, до безпосереднього початку крадіжки домовилися про спільне її вчинення, діючи спільно та узгоджено, передбачаючи суспільну небезпечність своїх протиправних дій та бажаючи настання, внаслідок цих дій, суспільно небезпечних наслідків, а саме передбачаючи спричинення матеріальної шкоди і бажаючи завдати таку шкоду, маючи спільний злочинний умисел на заволодіння чужого майна, бажаючи незаконно збагатитися за рахунок чужого майна, діючи з корисливою метою збагатитися самим, вчинили крадіжку чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел на заволодіння чужого майна, діючи з корисливою метою збагатитися самим, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , 25 травня 2021 року у період часу з 10 години 50 хвилин по 11 годину 15 хвилин, більш точного часу в ході судового розгляду кримінального провадження не встановлено, перебуваючи у будинку, який на праві приватної власності належить ОСОБА_10 , що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , вважаючи, що за їх діями ніхто не спостерігає, відшукали у кімнаті вказаного будинку кредитну банківську картку АТ КБ Приватбанк за номером НОМЕР_1 оформлену на ім`я померлого ОСОБА_10 , разом із записником в якому зазначені пароль для авторизації у мобільному додатку Приват24, а також пароль для здійснення операцій з грошовими коштами по вказаній картці.

У подальшому, у вищевказаний час та місці, реалізуючи спільний та узгоджений з ОСОБА_5 злочинний умисел, ОСОБА_4 , з метою забезпечення вчинення крадіжки чужого майна, перебуваючи у товариських відносинах з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим будучи обізнаним про реквізити банківської картки ОСОБА_11 , надав своєму співучаснику ОСОБА_5 інформацію про реквізити банківської картки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за номером НОМЕР_2 оформлену на ім`я ОСОБА_11 , який у свою чергу не був обізнаний в злочинних намірах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

У свою чергу, у вищевказаний час та місці, ОСОБА_5 реалізуючи спільний та узгоджений з ОСОБА_4 злочинний умисел, використовуючи надані ОСОБА_4 реквізити банківської картки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за номером НОМЕР_2 оформлену на ім`я ОСОБА_11 , виявлену спільно з ОСОБА_4 банківську картку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за номером НОМЕР_1 оформленої на ім`я померлого ОСОБА_10 , паролі для авторизації у мобільному додатку Приват24 і здійснення операцій по кредитній банківській картці АТ КБ Приватбанк за номером НОМЕР_1 оформленої на ім`я померлого ОСОБА_10 , а також мобільний телефон померлого ОСОБА_10 марки «Redme 7A» із сім-картою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «Водафон» номер НОМЕР_3 , який ОСОБА_5 взяв під приводом огляду, вважаючи, що за його діями ніхто не спостерігає, за допомогою вищевказаного мобільного телефону, здійснив від імені померлого ОСОБА_10 авторизацію мобільного додатку Приват24 та об 11 годині 15 хвилин 25.05.2021 здійснив транзакцію у сумі 12 000 гривень по переведенню грошових коштів з кредитної банківської картки АТ КБ Приватбанк за номером НОМЕР_1 оформлену на ім`я ОСОБА_10 на банківську картку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за номером НОМЕР_2 оформлену на ім`я ОСОБА_11 , який не був обізнаний щодо вказаного злочину, чим ОСОБА_5 та ОСОБА_4 таємно, за попередньою змовою групою осіб, викрали кошти в розмірі 12 000 гривень, які є власністю АТ КБ «ПРИВАТБАНК» () та які були нараховані на банківську картку АТ КБ ПРИВАТБАНК за номером НОМЕР_1 оформлену на ім`я ОСОБА_10 , для їх можливого використання останнім в якості кредитних коштів, чим спричинили матеріальні збитки АТ КБ ПРИВАТБАНК () на суму 12 000 гривень.

У подальшому, ОСОБА_4 з метою фактичного обертання вказаних грошових коштів на свою власну користь та користь ОСОБА_5 , а саме безпосередньо отримати їх у своє володіння та розпорядження, 25.05.2021 у період часу з 10 години 50 хвилин по 11 годину 15 хвилин, більш точного часу в ході судового розгляду кримінального провадження не встановлено, за допомогою додатку мессенджера «Telegram» повідомив ОСОБА_11 , що протягом декількох мінут на його банківську картку надійде грошовий переказ у сумі 12000 гривень та, що ця транзакція не є протиправною та попросив зняти вказані грошові кошти у сумі 12 000 гривень з банківської картки останнього за номером НОМЕР_2 та передати вказані грошові кошти ОСОБА_4 , що у свою чергу й виконав ОСОБА_11 , не будучи обізнаним у протиправності дій ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а саме зняв грошові кошти у сумі 12 000 гривень зі своєї банківської картки за номером НОМЕР_2 , трьома транзакціями: 25.05.2021 о 12 годині 09 хвилин у сумі - 4000 гривень з банкомату АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що розташований за адресою: Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Шевченко, буд. 9; 25 травня 2021 року о 12 годині 59 хвилин у сумі - 4000, з банкомату АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що розташований за адресою: Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Комунарів (Банківська), буд. 77 та 25 травня 2021 року о 13 годині 01 хвилину у сумі - 3800 гривень з банкомату АТ КБ «Приватбанк», який розташованого за адресою: Донецька область, м. Слов`янськ, вул. Комунарів (Банківська), буд. 77, сплативши за зняття готівки комісію банку у сумі 120 гривень 02 копійки.

У подальшому, ОСОБА_11 , не будучи обізнаним у протиправній діяльності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , діючи за вказівкою ОСОБА_4 , яку останній раніше надав ОСОБА_11 , 25 травня 2021року приблизно о 13 годині 05 хвилин, більш точного часу в ході судового розгляду кримінального провадження не встановлено, перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_3 , передав ОСОБА_4 зняті ОСОБА_11 грошові кошти у сумі 11 800 гривень, які ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розподілили між собою.

У подальшому, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 усвідомлюючи, що вчинені ними протиправні дії отримали розголос у засобах масової інформації, бажаючи укрити факт вчинення ними крадіжки та уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин, 26 травня 2021 року у період часу з 14 годині 00 по 15 годин 00 хвилин, більш точного часу в ході судового розгляду кримінального провадження не встановлено, біля будівлі житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , зустрілись з ОСОБА_11 , якому передали грошові кошти у сумі 12 000 гривень, пояснивши що транзакція, пов`язана з даними грошовими коштами, була помилковою і що дані кошти ОСОБА_11 необхідно здати до Відділу поліції № 4 Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області, що ОСОБА_11 , виконуючи вказівки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , і зробив, передавши 26 травня 2021 року, у період часу з 15 годин 00 хвилин по 15 годин 45 хвилин, вказані грошові кошти дізнавачу Сектору дізнання Відділу поліції № 4 Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області ОСОБА_12 при проведенні ним огляду ОСОБА_11 . Таким чином, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розпорядились вищевказаними викраденими грошовими коштами на свій розсуд.

ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене статтею 185 частиною 2 КК України таємне викрадення чужого майна ( крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб.

21 червня 2024 року між Прокурором Відділу нагляду за додержанням законів територіальними управліннями Державного бюро розслідувань Донецької обласної прокуратури ОСОБА_3 , якій на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000780, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань 26 травня 2021 року та обвинуваченим ОСОБА_4 , з участю його захисника адвоката ОСОБА_6 укладено Угоду про визнання винуватості у відповідності до вимог ст. 472 КПК України.

Згідно наданої суду разом з Обвинувальним актом Угоди про визнання винуватості обвинувачений ОСОБА_4 під час судового розгляду справи повністю визнав свою винуватість у зазначеному діянні і зобов`язується: а) беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у судовому провадженні і б) сторони погоджуються на призначення покарання ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 185 частиною 2 КК України у виді обмеження волі на строк три роки. На підставі ст.ст. 75,76 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробувальним терміном із встановленням іспитового строку.

Згідно даної угоди Прокурор Відділу нагляду за додержанням законів територіальними управліннями Державного бюро розслідувань Донецької обласної прокуратури ОСОБА_3 , якій на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000780, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань 26 травня 2021 року та обвинувачений ОСОБА_4 , з участю його захисника адвоката ОСОБА_6 дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за статтею 185 частина 2 КК України, істотних для даного кримінального провадження обставин, обвинувачений визнав свою винуватість у зазначеному кримінальному правопорушенні. Також вказаною Угодою визначено покарання, яке повинен понести ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 частиною 2 КК України у виді обмеження волі на строк три роки. На підставі ст.ст. 75,76 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробувальним терміном із встановленням іспитового строку.

В Угоді передбачені наслідки укладення та затвердження Угоди про визнання винуватості, встановлені статтею 473 КПК України та наслідки її невиконання.

Прокурор у судовому засіданні зазначила, що при укладенні Угоди про визнання винуватості дотримані вимоги та правила КПК України і КК України, та просила суд Угоду про визнання винуватості затвердити та призначити узгоджене в Угоді про визнання винуватості покарання.

Представник потерпілої юридичної особи - Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - ОСОБА_13 , який діє на підставі Довіреності № 3063-К-О від 10 серпня 2020 року підтвердив, що надає згоду на укладення Угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 . Прокурором надано Заяву Представника потерпілої юридичної особи - Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - ОСОБА_13 , відповідно до якої він надає згоду на укладення угоди між прокурором та обвинуваченим. Також вказав, що ОСОБА_4 у повному обсязі відшкодував підприємству спричинену матеріальну шкоду шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 15 грудня 2023 року.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 185 КК України, в обсязі підозри, та пояснив, що під час укладення угоди діяв добровільно, розуміє свої права та наслідки укладення Угоди про визнання винуватості, дав згоду на призначення узгодженого виду та міри покарання у разі затвердження Угоди про визнання винуватості та заявив, що здатен реально виконати взяті на себе відповідно Угоди про визнання винуватості зобов`язання. Розуміє, що умисне невиконання Угоди є підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за ст. 389-1 КК України. Укладаючи відповідну Угоду про визнання винуватості, він цілком розумів надані йому законом права, а також роз`яснені судом наслідки укладення та затвердження вказаної Угоди, визначені ст. 473 КПК України і щодо відмови від здійснення прав, передбачених п. 1ст. 474 КПК України, в тому числі і наслідки невиконання вказаної Угоди, визначені ст. 476 КПК України. Крім того, обвинувачений вказав, що вищезазначена Угода про визнання винуватості укладена ним з прокурором добровільно без застосування будь якого насильства, примусу, погроз.

Просив Угоду про визнання винуватості затвердити та призначити узгоджене покарання.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 підтримав позицію свого підзахисного, та просив призначити йому узгоджену міру покарання, зазначив, що будь-якого тиску на обвинуваченого вчинено не було, всі дії є добровільними, укладення угоди відбувалося в його присутності, просив затвердити Угоду про визнання винуватості.

Розглядаючи питання про затвердження Угоди про визнання винуватості суд виходить з наступного.

У відповідності до вимог частини 5 статті 469 КПК України укладення Угоди про примирення або про визнання винуватості може ініціюватися в будь який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Перед ухваленням рішення про затвердження Угоди про визнання винуватості суд під час судового засідання з`ясував в обвинуваченого чи цілком він розуміє: 1) що він має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, а також він має такі права:

- мовчати і факт мовчання не матиме для суду жодного доказового значення;

- мати захисника у тому числі на отримання правової допомоги безоплатно у порядку та випадках, передбачених законом або захищатися самостійно;

- допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь.

Суд роз`яснив ОСОБА_4 наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України та характер кожного обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим, а також вид покарання та інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Сторони просять затвердити Угоду про визнання винуватості.

Відповідно ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена Угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно частини 4 ст. 469 КПК України, Угода про визнання винуватості між прокурором, підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода, завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обгрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 185 частина 2 КК України, яке згідно ст. 12 КК України є не тяжким кримінальним правопорушенням, що в силу вимог частини 4 ст. 469 КПК України передбачає можливість укладення Угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права визначені п.п. 1.4 п.1 ч.4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч.2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження Угоди судом.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Також судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам Кримінального процесуального Кодексу України та Кримінального Кодексу України.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що укладення даної угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді і що угода відповідає вимогам закону і вважає можливим затвердити Угоду про визнання винуватості між Прокурором Відділу нагляду за додержанням законів територіальними управліннями Державного бюро розслідувань Донецької обласної прокуратури ОСОБА_3 , якій на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000780, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань 26 травня 2021 року та обвинуваченим ОСОБА_4 , з участю його захисника адвоката ОСОБА_6 , так як дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за статтею 185 частина 2 КК України, і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» від 11 грудня 2015 року № 13, сторони угоди (незалежно від її виду) зобов`язані, крім іншого, узгоджувати міру покарання.

У відповідності до вимог статті 50 КК України « Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні кримінального правопорушення і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.»

Домовленості сторін угоди при узгодженні покарання не мають виходити за межі загальних та спеціальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність. Зокрема, сторони мають узгоджувати покарання, враховуючи: - положення пунктів 1 - 2 ч. 1 ст. 65 КК, тобто 1) у межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК, та 2) відповідно до положень Загальної частини КК. Зокрема, у випадку, коли в санкції статті (санкції частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, не встановлено мінімальної межі покарання, сторони мають виходити із положень розділу X Загальної частини КК; - ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п. 3 ч. 1 ст. 65 КК). За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного сторони угоди з огляду на положення статей 65, 75 КК мають право, використовуючи положення ст. 69 КК, узгоджувати: а) основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, або б) інше основне покарання, більш м`який його вид, не зазначений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК за цей злочин; в) не визначати додаткове покарання, передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК як обов`язкове, за винятком випадків, встановлених ч. 2 ст. 69 КК України.

Врахування зазначених вимог кримінального закону має бути відображено у змісті угоди, а узгоджена міра покарання повинна мати конкретний вираз.

Із Постанови Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 23 січня 2014 року (справа № 5-48 кс13) вбачається, що загальні засади призначення покарання (ст.65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд виходить із фактичної тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, зокрема, характеру діяння, обстановки, способу і місця його вчинення, з урахуванням форми, виду, ступеня вини, обставин, що характеризують поведінку обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, обставин, що безпосередньо пов`язані із вчиненням кримінального правопорушення, та характеризують поведінку останнього після вчинення кримінального правопорушення, та індивідуальних особливостей обвинуваченого, зокрема способу життя, характеризуючих його даних, його вік, стан здоров`я.

Приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини по справі, ступень тяжкості скоєного кримінального правопорушення, характер та мотиви протиправних дій, враховуючи вищенаведені дані характеристики особи обвинуваченого і попередню позитивну соціальну поведінку, які знижують ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення і ступінь небезпеки особи обвинуваченого для суспільства, суд, всебічно оцінюючи викладені обставини, приходить до переконання про можливість виправлення ОСОБА_4 без реального виконання покарання у виді обмеження волі, безпосередньо під наглядом державних органів влади і вважає можливим звільнити обвинуваченого від відбуття покарання з випробуванням у відповідності до положень ст. 75 КК України.

На підставі ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Речові докази по справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 369-370, 373, 374, 475 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Затвердити Угоду про визнання винуватості від 21 червня 2024 року між Прокурором Відділу нагляду за додержанням законів територіальними управліннями Державного бюро розслідувань Донецької обласної прокуратури ОСОБА_3 , якій на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000780, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань 26 травня 2021 року та обвинуваченим ОСОБА_4 , з участю його захисника адвоката ОСОБА_6 .

Визнати ОСОБА_8 винуватим за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 частина 2 КК України.

Призначити ОСОБА_14 узгоджене сторонами покарання за ст. 185 частина 2 КК України у виді обмеження волі на строк три роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю один рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Відповідно до частини 1 статті 165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку.

Виконання Вироку доручити Відділу № 12 філії Державної установи «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях.

Захід забезпечення кримінального провадження відповідно до видів, передбачених ст. ст. 131, 176 КПК України не обирався та не застосовувався.

Роз`яснити, що у разі невиконання Угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з Клопотанням про скасування вироку. Клопотання про скасування вироку, яким затверджена угода, може бути подано протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Дніпровського апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції на підставі Угоди про визнання винуватості може бути оскаржений в апеляційному порядку:

-обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначеного судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою ст. 474 КПК України, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди.

-прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди, затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 КПК України Угода не може бути укладена.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Вирок постановлено, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Головуючий суддя ОСОБА_1