Ухвала

іменем України

25 березня 2024 року

м. Київ

справа № 592/5378/23

провадження № 51-5506 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 липня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року відносно ОСОБА_4 ,

встановила:

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 липня 2023 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185; ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України, призначено покарання:

- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

- за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 27.01.2023 об 17 год. 23 хв. ОСОБА_8 перебуваючи у приміщенні магазину «Єва-906» ТОВ «РУШ», що розташований за адресою: м. Суми, вул. Засумська, 1, реалізуючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, таємно, повторно, в умовах воєнного стану, введеного в Україні Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, строк дії якого неодноразово продовжено, з корисливих мотивів та метою особистого збагачення, шляхом вільного доступу з полиці торгівельного стелажу взяв товар: лосьйон після гоління охолоджуючий для чутливої шкіри торгової марки «Nivea», об`ємом 100 мл. в кількості 3 шт., загальною вартістю 807,00 грн. та утримуючи вказаний товар під правою рукою попрямував в напрямку виходу з магазину.

Після чого ОСОБА_6 , не розрахувавшись за вказаний товар, пройшов касову зону, покинув приміщення магазину та мав можливість викраденим майном розпорядитися на власний розсуд.

Не зупинившись на вчиненому, 22.03.2023 приблизно о 16 год. 00 хв. ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , реалізуючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, таємно, повторно, в умовах воєнного стану, введеного в Україні Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, строк дії якого неодноразово продовжено, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, шляхом підбору ключа проник до багажного відділення транспортного засобу ВАЗ 2105, д.н.з. НОМЕР_1 , належного ОСОБА_7 , звідки викрав: компресор марки «Ураган», набір залізних ключів (гайкових) з 11 позиціями під ключі (від 6 до 19 розміру), набір залізних ключів (накид на гайкові/накиднорожкові) 30 одиниць, придбані за радянських часів, загальною вартістю 3082. 00 грн.

Розпорядитися викраденим майном ОСОБА_4 не зміг, оскільки був зупинений співробітником поліції, тобто не зміг довести свій злочинний намір до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 липня 2023 року залишено без змін.

У своїй касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, просить змінити рішення судів попередніх інстанцій в частині призначення покарання засудженому та призначити останньому покарання більш м`яке, ніж передбачено санкціями інкримінованих правопорушень, без реального позбавлення волі.

На обґрунтування своїх доводів захисник зазначає про те, що:

- покарання, призначене судом першої інстанції є явно несправедливим та жорстоким по відношенню до засудженого, з огляду на обставини вчинення кримінального правопорушення та розміру завданої матеріальної шкоди;

- судами попередніх інстанцій формально зазначено про наявність пом`якшуючих обставин, відсутність обтяжуючих обставин, натомість, безпідставно відхилено доводи сторони захисту про необхідність звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України;

- засуджений щиро покаявся та сприяв досудовому розслідуванню у розкритті кримінального правопорушення, що істотно знижує як ступінь суспільної небезпеки вчиненого так і особи засудженого;

- матеріальної шкоди кримінальним правопорушенням не завдано, оскільки така відшкодована шляхом повернення майна;

- при призначенні покарання судами взято до уваги тяжкість кримінального правопорушення та наявність судимостей у ОСОБА_4 , натомість проігноровано постанову ККС ВС від 06 серпня 2020 року у справі №759/13520/18, у якій висловлено позицію про те, що наявність непогашеної судимості не є перешкодою для застосування статті 75 КК України;

- у постанові ККС ВС від 22 січня 2024 року у справі №755/3235/23, сформовано позицію, у якій зазначено, що «ураховуючи мету покарання, яка полягає в необхідності виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, зважаючи, що об`єктами крадіжки були продукти харчування та засоби гігієни, невеликий розмір викраденого, тяжкість вчинених кримінальних правопорушень (санкцією ч. 4 ст. 185 КК передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років), Верховний Суд дійшов висновку, що обставини конкретного кримінального провадження, які підлягають обов`язковому врахуванню, і додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання слугували підставою для висновку колегії суддів про можливість досягти мети заходу примусу із звільненням особи від відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК, але в умовах здійснення контролю уповноваженим органом з питань пробації за його поведінкою протягом іспитового строку, який був би достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення, що не суперечить умовам застосування вказаної норми матеріального права.».

Враховуючи викладені обставини, захисник вказує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про неможливість призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень у касаційній скарзі не оспорюються, а тому касаційним судом не переглядаються.

Що стосується доводів захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, при призначенні покарання суд керується положеннями, передбаченими ст. 50, 65 КК України.

Зокрема, відповідно до положень, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Таким чином, при призначенні покарання більш м`якого, ніж передбачено законом, необхідна наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. При цьому, судом враховуються дані щодо особи винного.

Як вбачається зі змісту судових рішень попередніх інстанцій, при призначенні покарання ОСОБА_4 місцевий суд врахував наявність таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття та відшкодування завданого збитку шляхом повернення викраденого, а також відсутність обставин, які його обтяжують.

Разом із тим, судом враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального вчинених ним кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжких злочинів, а також дані про його особу, зокрема, те, що він офіційно непрацевлаштований, на обліку у МТЦК та СП не перебуває, на обліку у лікар нарколога не перебуває, натомість, перебуває під динамічним спостереженням у лікаря психіатра з відповідним діагнозом.

Місцевий суд додатково зауважив на дані щодо особи засудженого, який відбувши у період дії воєнного стану покарання у виді арешту за вчинення корисливих злочинів проти власності, маючи непогашену судимість за злочини проти власності, належних висновків не зробив, будучи особою працездатного віку не працював та постійного законного джерела прибутку не мав, що, на думку суду першої інстанції, і стало підґрунтям для вчинення корисливих злочинів, з урахуванням ступеню здійснення кримінально протиправного наміру та причини, внаслідок яких одне із вчинених кримінальних правопорушень правопорушення не було доведено до кінця.

Разом із тим, суд першої інстанції зауважив про відсутність підстав вважати, що обставини які пом`якшують покарання - визнання вини, розкаяння, відшкодування завданого збитку шляхом повернення викраденого істотно знизили тяжкість вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, у зв`язку із чим, не вбачав мотивів для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень статті 69 КК України, з чим погодився і суд апеляційної інстанції.

Саме з огляду на тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, з урахуванням зазначених даних про особу, та відсутністю даних про те, що такі пом`якшуючі обставини істотно знизили тяжкість вчинених ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, суди не знайшли підстав для застосування до останнього положень статті 69 КК України, призначивши покарання відповідно до санкції, передбаченої ч. 4 ст. 185 КК України, на строк, наближений до мінімального.

При цьому, в ухвалі суду апеляційної інстанції констатовано, що з урахуванням наведених пом`якшуючих обставин, судом першої інстанції ОСОБА_4 призначено покарання наближене до мінімального, а тому зазначені доводи сторони захисту не були взяті до уваги при вирішенні питань пов`язаних із застосуванням до обвинуваченого положень ст. 69, 75 КК України.

Такі висновки судів є законними, обґрунтованими та належним чином вмотивованими, та з ними у повній мірі погоджується і колегія суддів Верховного Суду, та з огляду на зазначене вище, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги щодо призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено санкцією інкримінованих кримінальних правопорушень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене судом покарання не буде становити «особистого надмірного тягаря для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи, оскільки відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципу індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості, а, серед іншого, і такій меті призначення покарання як виправлення особи.

Зокрема, виправлення як мета покарання - це той наслідок, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню, та Суд вважає призначене покарання таким, яке сприятиме зазначеній меті.

При цьому, як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, остаточне покарання ОСОБА_4 призначено на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Водночас, з огляду на положення передбачені ч. 1 ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

За таких обставин, враховуючи, що Суд не знайшов підстав для задоволення касаційної скарги в частині призначенні більш м`якого виду покарання, визнавши необхідним та вмотивованим призначення покарання у виді позбавлення волі на строк, що перевищує 5 років - відсутні підстави для застосування положень ст. 75 КК України у наведеному випадку.

Водночас, посилання захисника на позицію, висловлену у постанові ККС ВС від 22 січня 2024 року у справі №755/3235/23, колегія суддів вважає недоречними, оскільки вказане судове рішення були винесено за інших фактичних обставин, а саме, у зазначеній справі особа вчинила крадіжку продуктів унаслідок збігу тяжких особистих, сімейних та скрутних матеріальних обставин, мала на утриманні трирічну дитину та здійснювала догляд за інвалідом.

Також, доводи захисника щодо необхідності врахування позиції, наведеної у постанові ККС ВС від 06 серпня 2020 року у справі №759/13520/18, стосовно того, що наявність непогашеної судимості, відповідно до закону, не є перешкодою для застосування до нього ст. 75 КК України, є неспроможними, з огляду на те, що таку прийнято за інших обставин, оскільки у даній справі, з урахуванням тяжкості вчинених злочинів та даних щодо особи обвинуваченого, колегією суддів не встановлено підстав для застосування інституту звільнення від призначеного покарання, з огляду на строк остаточного покарання, призначеного з урахуванням положень, передбачених ч. 1 ст. 70 КК України.

Враховуючи викладені обставини, за результатом перевірки доводів захисника щодо оскарження зазначених вище судових рішень попередніх інстанцій стосовно ОСОБА_4 , колегія суддів не встановила підстав, які б свідчили про необхідність задоволення касаційної скарги сторони захисту.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 липня 2023 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року відносно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3