Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

25 січня 2024 року м. Рівне

Справа № 561/1626/23

Провадження № 11-сс/4815/32/24

Колегія суддів Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

підозрюваного ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 грудня 2023 року про обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000210 від 25.12.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 грудня 2023 року задоволено клопотання начальника СВ ВП №2 Вараського районного відділу поліції ГУНП в Рівненській області ОСОБА_10 та обрано щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 23 лютого 2024 року без визначення розміру застави.

Не погодившись з рішенням суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що оскільки процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів, то лікарське свідоцтво про смерть не може бути доказом у кримінальному провадженні, тому що воно не є висновком експерта, тобто не дає конкретні відповіді на питання, поставлені у постанові про призначення судово-медичної експертизи. Вважає, що дії ОСОБА_6 необхідно було кваліфікувати за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, як вбивство з необережності, оскільки підозрюваний визнає свою вину повністю, згідний відшкодувати збитки та всіляко допомагати родині потерпілого. Вказує, що ризики, наведені в клопотанні, є недоведеними, зокрема, ризик переховування від органу досудового розслідування та суду, на думку захисника, не знайшов свого підтвердження, оскільки підозрюваний добровільно з`явився до районного відділення поліції для надання пояснень про обставини, що мали місце 24.12.2023 року, а після надання пояснень ще півдня перебував на свободі, вільно пересувався та мав змогу здійснити втечу, однак цього не зробив. Також вважає відсутнім ризик впливу на потерпілого, свідка, інших учасників кримінального провадження, оскільки останній сам зацікавлений у встановленні більшої кількості свідків та допиті їх про обставини події.

Наголошує, що ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки, постійне місце реєстрації та проживання, є інвалідом ІІІ групи, як потерпілий від наслідків ЧАЕС, потребує лікування у невролога, нейрохірурга, також в нього присутнє порушення функції ходи у зв`язку з пухлиною в голові. Крім того, в нього на утриманні перебуває двоє дітей, які є інвалідами дитинства та матір пенсійного віку, яка потребує постійного стороннього догляду не здатна до самообслуговування.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді від 26 грудня 2023 року та обрати підозрюваному ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, доводи підозрюваного та його захисника про задоволення апеляційної скарги та обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, думку прокурора, потерпілої та її представника, які просили залишити оскаржувану ухвалу без зміни, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 інкримінується вчинення 24.12.2023 року близько 16.00 год. в магазині «Берізка», який розташований по вул. Центральна, 4 в с. Тиховиж, Вараського району Рівненської області, кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, а саме умисного нанесення потерпілому ОСОБА_11 одного удару кулаком в голову, який спричинив тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, внаслідок якої ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер в КНП «Зарічненська БЛ».

26.12.2023 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Частиною 1 ст.131 КПК України передбачено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм застосуванням більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного і його поведінки.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Однак, під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_6 не були дотримані в повному обсязі.

Задовольняючи клопотання слідчого про застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя не в повній мірі врахував обставини, передбачені ст.178 КПК України та не належним чином оцінив їх в сукупності, мотивуючи своє рішення наявністю виправданих та необхідних елементів, які визначають потребу у застосуванні стосовно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою, зазначивши, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити запобігання ризикам, зазначених у клопотанні. При цьому слідчий суддя врахував обґрунтовану підозру у вчиненні ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, який згідно ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів.

Однак, на думку колегії суддів, слідчий суддя, приймаючи рішення в порядку ч.4 ст.194 КПК України про застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не врахував належним чином положення ст.183 КПК України та практики Європейського суду, прийшовши до передчасного висновку про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).

Так, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови). Крім того, сама по собі тяжкість кримінальних правопорушень не може бути підставою для тримання особи під вартою, що слідує із усталеної практики Європейського суду з прав людини.

Також, згідно з матеріалами провадження та протоколами допитів свідків, зокрема свідка ОСОБА_12 (а.с.35), ОСОБА_13 (а.с.40), ОСОБА_14 (а.с.42) вбачається, що підозрюваний ОСОБА_6 після вчинення інкримінованого злочину надавав потерпілому первинну медичну допомогу, а саме: робив масаж серця, штучне дихання, поливав водою, тобто намагався привести ОСОБА_11 до свідомості. Крім того, від моменту події до моменту фактичного затримання працівниками поліції останній мав достатньо часу та реальну можливість здійснити переховування від правоохоронних органів, натомість він добровільно прибув до районного відділу поліції для надання пояснень про обставини події, які мали місце 24.12.2023 року, що, на думку колегії суддів, не було враховано ні слідчим при поданні клопотання, ні слідчим суддею при його розгляді. Така поведінка підозрюваного свідчить про те, що посилання слідчого судді на ризик переховування від органу досудового розслідування на даний час відсутній.

Передчасним, на думку колегії суддів, є й висновок про існування ризику впливу на потерпілу чи свідків, оскільки потерпіла ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду вказала, що тиску на неї та її родину підозрюваний чи його родичі не чинили, погроз не здійснювали, навпаки приходили домовитись щодо суми для відшкодування завданої шкоди.

Обравши підозрюваному ОСОБА_6 найбільш суворий запобіжний захід, судом не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. Даний висновок слідчого судді носить формальний характер, оскільки суд обмежився лише посиланням на те, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать запобіганню визначених ризиків.

В апеляційному суді прокурор також підтвердив, що факти впливу підозрюваного на свідків та потерпілу відсутні, зареєстрованих кримінальних проваджень за місяць часу по даному факту немає.

Захисник підозрюваного наголосив, що за місцем проживання останній характеризується позитивно, скарг від сусідів немає, чинити тиск на свідків також не має потреби, оскільки їх покази співпадають з показами ОСОБА_6 ..

Підозрюваний ОСОБА_6 просив застосувати відносно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, щоб мати змогу доглядати матір, яка є особою пенсійного віку та потребує стороннього догляду, за дітьми, двоє з яких є інвалідами дитинства та перебувають на його утриманні. Вказав, що він на даний час не працює, так як є особою з інвалідністю ІІІ групи, пов`язаною з впливом аварії на ЧАЕС, однак має авто, яке хоче продати, щоб відшкодувати потерпілій завдану шкоду.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, раніше не судимий, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, що також підтвердив і прокурор в апеляційному суді, дані про те, що останній схильний до антисоціальної поведінки відсутні, що свідчить про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризикам, встановленим судом першої інстанції.

З огляду на наведене, застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою колегія суддів вважає занадто суворим та приходить до висновку, що у даному випадку зазначені слідчим у клопотанні доводи не дають підстав вважати, що належну поведінку ОСОБА_6 неможливо забезпечити шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Відповідно ст.181 КПК України, домашній арешт полягає у забороні підозрюваному залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Оскільки протягом апеляційного розгляду провадження не було обґрунтовано наявність виняткових обставин, які дають можливість для обмеження права ОСОБА_6 на свободу, то колегія суддів вважає, що забезпечити належну поведінку останнього можливо шляхом застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який полягає у забороні залишати житло цілодобово з покладанням на нього процесуальних обов`язків.

Однак, в разі недотримання підозрюваним умов запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, орган досудового розслідування не позбавлений права звернутися до слідчого судді з клопотанням про зміну запобіжного заходу на більш суворий.

За таких обставин апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню з постановленням згідно п.2 ч.3 ст.407 КПК України нової ухвали апеляційного суду.

Керуючись ст.ст.405, 407, 409, 422 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Зарічненського районного суду Рівненської області від 26 грудня 2023 року скасувати.

Клопотання начальника СВ ВП №2 Вараського районного відділу поліції ГУНП в Рівненській області ОСОБА_10 задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, одруженого, не працюючого, раніше не судимого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на підозрюваного ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- прибувати до слідчого, прокурора та суду за першою вимогою;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- заборонити спілкуватися з потерпілою та свідками у даному кримінальному провадженні;

- носити електронний засіб контролю.

Звільнити підозрюваного ОСОБА_6 з-під варти.

Виконання ухвали доручити відділенню поліції №2 Вараського районного відділу поліції ГУНП в Рівненській області.

Строк дії ухвали до 23 лютого 2024 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2