Справа № 751/7357/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/107/24
Категорія - ч.1 ст. 190 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001117 від 25 липня 2023 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 вересня 2023 року,

щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Стольне Менського району Чернігівської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, який має двох малолітніх дітей, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , фактично проживаючого по АДРЕСА_2 , який 14 лютого 2023 року був засуджений Новозаводським районним судом м. Чернігова за ст. 198 КК України до двох років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України був звільнений від покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_6 засуджений за ч. 1 ст. 190 КК України до 1 року 6 місяців обмеження волі.

На підставі ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднане не відбуте покарання за вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14 лютого 2023 року і за сукупністю вироків остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді 2 років 1 місяця обмеження волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 обчислюється з дня прибуття та взяття на облік у кримінально-виконавчій установі.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 955 грн. 92 коп. процесуальних витрат на залучення експерта.

Питання про долю речових доказів і документів вирішене у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Як установив суд, ОСОБА_6 у період часу з 08 год. 20 хв. до 09 год., більш точного часу органом досудового розслідування не встановлено, 24 липня 2023 року, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_3 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, шляхом обману потерпілого ОСОБА_9 , під приводом отримання у тимчасове користування для особистих потреб та не маючи наміру повертати майно, отримав від потерпілого дриль-шуруповерт марки «Vorskla ПМЗ 820», вартістю 531 грн. та зварювальний апарат, марки «GerrardMMA-200», вартістю 3 000 грн., а всього заволодів майном на загальну суму 3 531 грн., яке у подальшому реалізував шляхом продажу до ломбарду ПТ «ДОНКРЕДИТ», чим спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду.

В апеляційні скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок змінити, застосувати до нього положення ст. 75 КК України та звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з визначенням іспитового строку або ж призначити іншу міру покарання, не пов`язана із обмеженням волі.

Аргументує, що його призначаючи йому реальну міру покарання, суд не виконав положення Кримінального процесуального закону, Конституції України, Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України.

Так, в ході досудового слідства він повністю визнав свою провину і розкаявся у скоєному та з відповідною заявою звернувся до суду, сподіваючись на вирок суду, не пов`язаний із позбавленням волі. Потерпілий ОСОБА_9 претензій матеріального характеру до нього не має, всі збитки були відшкодовані, на призначенні реальної міри покарання він не наполягав.

Висновок суду про призначення йому покарання за правилами ст. 71 КК України, через те, що він вже був засуджений до покарання, від відбування якого був звільнений на підставі ст. 75 КК України та в цей період вчинив новий злочин, вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Переконаний у тому, що ч. 1 ст. 78 КК України категорично не заборонено повторне застосування ст. 75 КК України до осіб, які в період іспитового строку вчинили новий злочин. Не містять, на думку апелянта, категоричної заборони такої можливості і роз`яснення, які Пленум Верховного Суду України дав у своїй постанові від 24 жовтня 2003 року за №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Просить колегію суддів врахувати те, що він щиро розкаявся у вчиненому. Добровільно та в повному обсязі відшкодував матеріальні збитки потерпілому, думку потерпілого, який не наполягав на реальній мірі покарання, його молодий вік, той факт, що на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, стан його здоров`я та пом`якшити призначене судом першої інстанції покарання.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили про пом`якшення покарання, прокурора, яка заперечувала проти доводів сторони захисту, які суперечать правилам призначення покарання за сукупністю вироків, що повторне звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання за правилами ст. 75 КК України не допускається кримінальним законом, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у заволодінні майном потерпілого ОСОБА_9 , шляхом обману (шахрайство) відповідають фактичним обставинам справи, зібраним та перевіреним у судовому засіданні доказам, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому в апеляційному порядку не перевіряються.

Розгляд в суді першої інстанції відбувався за правилами ст. ст. 381, 382 КПК України, в спрощеному провадженні.

Відповідно до ст. ст. 50,65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Отже, справедливість розглядається як рівновага між вчиненим кримінальним правопорушенням і наслідками для особи, яка його вчинила, тобто між вчинком і покаранням.

На несправедливість призначеного вироком суду першої інстанції покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання, і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватись при призначенні покарання.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, призначаючи ОСОБА_6 покарання, яке той має відбувати реально обмеження волі, суд правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України належить до кримінальних проступків, дані про особу винного, який не працює, негативно характеризується за місцем проживання, раніше притягувався до кримінальної відповідальності та кримінальне правопорушення вчинив в період іспитового строку за попереднім вироком, за яким не відбув два роки обмеження волі.

Вказуючи на суворість та несправедливість призначеного судом покарання, обвинувачений в апеляційній скарзі не наводить жодної обставини, яка б позитивно його характеризувала, не вказує які ж дані про його особу дають підстави стверджувати, що більш м`яка міра покарання ніж обмеження волі, буде достатньою для його виправлення.

Колегія суддів звертає увагу сторони захисту на те, що засуджений, будучи особою молодого та працездатного віку, не працює, суспільно-корисною працею не займається, не має законного джерела доходу, тому сумнівним є факт, що на його утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, при тому, що за місцем проживання обвинувачений характеризується негативно.

Більш того, 14 лютого 2023 року ОСОБА_6 був засуджений вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова за ст. 198 КК України до 2 років обмеження волі та на підставі ст. 75 КК України був звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік, за умови, що за період іспитового строку він не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вирок суду набрав законної сили та був звернутий до виконання, про що ОСОБА_6 був достовірно обізнаний, знав, що відбуває умовний термін покарання та має дотримуватись правослухняної поведінки, не вчиняти адміністративних та кримінальних правопорушень, однак, знехтував своїм обов`язком та 24 липня 2023 року вчинив нове умисне кримінальне правопорушення тобто усвідомлював наслідки своїх дій.

Твердження апелянта про те, що кримінальний закон не містить категоричної заборони на повторне застосування положень ст. 75 КК України до осіб, які вчинили кримінальне правопорушення в період випробувального терміну, є помилковим тлумаченням кримінального Закону.

Так, частиною першою статті 71 КК України визначено, що у випадках, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання скоїв нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. При складанні покарань у порядку ч.1 ст.71 КК України остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Ці приписи закону є імперативними й підлягають обов`язковому виконанню.

Отже, законодавцем категорично заборонено звільнення засудженого від відбування покарання, у разі, коли він вчинив нове кримінальне правопорушення в період невідбутого покарання за попереднім вироком.

З урахуванням того, що ОСОБА_6 скоїв нове кримінальне правопорушення до відбуття покарання за попереднім вироком у виді двох років обмеження волі, при призначенні остаточного покарання з урахуванням ст.71 КК України, повторне його звільнення від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі за двома вироками є неприпустимим, за нове кримінальне правопорушення суд збільшив покарання лише на один місяць обмеження волі.

Крім того, ч. 2 ст. 50 КК України встановлює, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Отже, аналізуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про повторне застосування до нього положень ст. 75 КК України, колегія суддів знаходить їх безпідставними, оскільки кримінальне правопорушення є умисним, вчинене з корисливою метою, і хоча віднесене до кримінальних проступків, але його вчинення створює в очах громадян та суспільства в цілому, негативне враження безладдя, безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану, що свідчить про значну суспільну небезпечність такого злочину.

Більш того, застосування інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням довело свою неефективність по відношенню до ОСОБА_6 , який замість того, щоб влаштуватись на роботу, стати на захист держави або ж зайнятись іншим суспільно корисним діянням, з урахуванням того, що після окупації та активних бойових дій, як місто так і область потребують відновлення, обвинувачений вирішив покращити свій матеріальний стан за рахунок майна інших громадян, що підвищує його суспільну небезпеку для окремих громадян та свідчить про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Отже, при обранні строку покарання обвинуваченому, згідно з вимогами ст. 65 КК України, суд першої інстанції в повній мірі врахував суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, навмисну форму вини, особу винного, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та призначив покарання в межах санкції ч. 1 ст. 190 КК України та за правилами ст. 71 КК України у виді обмеження волі, яке є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 вересня 2023 року щодо ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12