Номер провадження: 11-кп/813/1964/23
Справа № 946/1476/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції (дистанційне судове провадження) між Одеським апеляційним судом та Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за участі обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , матеріали кримінального провадження №0000369 від 14.09.2022 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.06.2023 року, щодо:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Саф`яни Ізмаїльського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та йому призначено покарання у виді громадських робіт на строк 160 (сто шістдесят) годин.

ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він, 04.09.2022 року, біля 11:30 год., знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , в ході раптово виниклої сварки, на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_9 , маючи умисел на заподіяння йому тілесних ушкоджень, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків у результаті своїх дій, наніс один удар кулаком правої руки в область обличчя останнього, внаслідок чого ОСОБА_9 впав на землю, а ОСОБА_8 , продовжуючи свій протиправний умисел, наніс ще декілька ударів в область голови, лівого плеча та руки останнього, в результаті чого спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянці правого кінця верхньої губи, на слизистій оболонці нижньої губи справа, на зовнішній поверхні лівого плеча в середній третині, забійної рани в ділянці слизистої оболонки нижньої губи справа, садна на тильній поверхні основної фаланги п`ятого пальця лівої кістки, що мають незначні скороминучі наслідки, тривалістю не більше 6 днів та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок скасувати та постановити виправдувальний вирок.

Захисник посилається на те, що стороні захисту було відмовлено в допиті малолітнього свідка ОСОБА_10 , який був очевидцем події, хоча жодних об`єктивних перешкод для цього не було. Крім того, судом у вироку перекручені показання свідка ОСОБА_11 . Згідно протоколу слідчого експерименту ОСОБА_11 показала, як та куди ОСОБА_8 бив ОСОБА_9 , проте в суді свідок ОСОБА_11 була здивована, що їй приписали такі показання. Свідок ОСОБА_11 пояснила суду, що не бачила, як обвинувачений бив потерпілого, не показувала цього під час проведення слідчого експерименту, однак суд у вироку виклав версію події, яку спостерігала свідок зі слідчого експерименту і вказав, що вина ОСОБА_8 підтверджується взаємопов`язаними доказами, в тому числі показаннями ОСОБА_11 , які вона не давала на слідчому експерименті.

Захисник також вказує на те, що жодних сумнівів в тому, що батько та син ОСОБА_12 навмисно зупинилися, щоб створити конфлікт у суду не виникло навіть після перегляду відеозапису дороги по вул. Красива, з якого вбачається, що яма на дорозі не є такою перешкодою, для об`їзду якої необхідно було виїздити на смугу руху автомобіля під керуванням ОСОБА_8 , оскільки цілком можливо було просто проїхати над нею, а заміри ширини проїзної частини органом досудового розслідування не робились. При цьому свідок ОСОБА_11 приблизно вказала, що ширини дороги 4-4,5 метри, хоча насправді вона складає 5,4 метри, що свідчить про відсутність перешкод для проїзду автомобіля ОСОБА_9 по дорозі.

Захисник також вважає безпідставними висновки суду стосовно сумнівів в тому, що ушкодження у ОСОБА_8 виникли через дії потерпілого, оскільки ОСОБА_13 звернувся до лікарні через 3 години після нападу на нього. Проте, як пояснила його дружина, йому стало погано, була викликана швидка, піднявся тиск, що узгоджується з довідкою лікарні №3074, та доставка його до лікарні та приїзд швидкої не залежав від волі обвинуваченого, а висновки суду свідчать про упередженість суду. Водночас захисник звертає увагу, що подання потерпілим заяви після спливу 10 днів, у суду не викликало сумнівів.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності потерпілого, який був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав та в телефонному режимі повідомив, що з`явитись до суду апеляційної інстанції немає можливості за станом здоров`я.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного розгляду, судом були створені всі умови для реалізації права потерпілого на доступ до правосуддя, а подальше відкладення судового розгляду не слугуватиме виконанню положень ст.28 КПК.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Положення ст.ст. 370, 373 КПК регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 94 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до вироку суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 не визнав свою вину, заперечував нанесення ударів потерпілому ОСОБА_9 , стверджував про те, що саме останній, разом зі своїм сином ОСОБА_14 почали його бити руками в область обличчя та грудної клітини. Коли вказані особи наносили йому удари, поруч з ними стояла його дружина ОСОБА_15 та його малолітній онук ОСОБА_16 . Під час вказаної події йому стало зле, та схопивши ОСОБА_9 за піджак, він повалив його на землю, однак ударів йому не наносив.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Апеляційний суд наголошує, що сама по собі незгода захисника та обвинуваченого з висновками, зробленими судом першої інстанції на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів в порядку ч.3 ст.404 КПК України.

Водночас, обвинувачений та його захисник, під час апеляційного розгляду, клопотання про дослідження доказів не заявляли, а лише висловили незгоду з висновками суду, зробленими на підставі досліджених під час судового розгляду доказів, з аналізу яких суд дійшов до висновку про наявність в діях обвинуваченого складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України. За таких підстав апеляційний розгляд проводиться в межах доводів апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржений вирок суду відповідає вимогам ст.374 КПК, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та викладені висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено дослідженні всі докази, надані сторонами провадження, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для висновку про доведеність винуватості обвинуваченого в інкримінованих йому діях, що свідчить про відповідність оскарженого вироку вимогам КПК України.

Так, в обґрунтування висновків про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, суд першої інстанції поклав аналіз показань самого обвинуваченого, який не заперечував наявність конфліктної ситуації між ним та потерпілим під час події та підтвердив факт того, що саме він вийшов зі свого автомобіля, направився у бік автомобіля ОСОБА_14 , а в подальшому підійшов до потерпілого ОСОБА_9 , а згодом між ними виникла обоюдна «штовханина», в результаті якої кожен з учасників отримав тілесні ушкодження.

Суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків: ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . Показам вказаних осіб в мотивувальній частині вироку дана детальна оцінка, а сукупність отриманих даних є достатньою для висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Судом першої інстанції також були досліджені письмові докази, а саме: рапорт уповноваженої службової особи Ізмаїльського РВП; протокол прийняття заяви від 14.09.2022 року від потерпілого ОСОБА_9 ; висновок судово-медичної експертизи №287 від 22.09.2022 року; протокол слідчого експерименту від 21.02.2023 року зі свідком ОСОБА_11 . Вказаним доказам також дана оцінка в мотивувальній частині вироку.

Колегія суддів, враховує той факт, що в своїй апеляційній скарзі сторона захисту посилається на не повністю вірний виклад місцевим судом показів свідка ОСОБА_11 ..

Водночас під час дослідження вказаного питання в суді апеляційної інстанції захисник зазначив, що в п.10 мотивувальної частини вироку суду, показання вказаного свідка викладені вірно, на повторному допиті свідка в суді апеляційної інстанції не наполягав.

При цьому, з апеляційної скарги та пояснень захисника та обвинуваченого вбачається, що вони не погоджуються з висновками суду щодо допустимості як доказу протоколу слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 , оскільки за версією сторони захисту, остання не вказувала на те, що бачила як ОСОБА_8 наносив удари ОСОБА_9 .

Вказані обставини були предметом розгляду у суді першої інстанції під час допиту свідка ОСОБА_11 в судовому засіданні 24.05.2023 року.

Місцевий суд виклав в мотивувальній частині вироку покази свідка ОСОБА_11 , відповідність змісту яких не оспорюється стороною захисту в суді апеляційної інстанції, а також зазначив у вироку обставини, встановлені та викладені в протоколі слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 .

Колегія суддів звертає увагу, що в судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_11 ознайомилась зі змістом протоколу слідчого експерименту від 21.02.2023 року за її участі, фактично не заперечувала загальний зміст викладених в ньому обставин, підтвердила підписання протоколу та відсутність у неї зауважень в момент його складення.

При цьому, сторона захисту під час допиту свідка ОСОБА_11 та дослідження протоколу слідчого експерименту, в суді першої інстанції, не заявляла клопотання про визнання вказаного протоколу недопустимим доказом, а також не заявляла відводи головуючому судді з приводу вчинення, на їх думку, тиску головуючого судді на свідка, про що зазначається в апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд надав повну та обґрунтовану оцінку подіям, що відбувались в момент скоєння обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Так, суд першої інстанції проаналізував показання потерпілого, обвинуваченого та свідків, обґрунтовано критично поставився до показань обвинуваченого та свідка ОСОБА_15 , в розрізі показань свідка ОСОБА_11 та інших доказів, оскільки як обвинувачений, так і свідок ОСОБА_15 (дружина обвинуваченого) наполягали на тому, що свідок ОСОБА_11 вийшла в момент, коли вони вже сиділи в своєму автомобілі. Натомість свідок ОСОБА_11 категорично наполягала на тому, що вона вийшла в момент, коли всі учасники, в тому числі обвинувачений та потерпілий, перебували на місці події. При цьому, свідок повідомила суду, що потерпілий в цей час стояв на колінах, а обвинувачений був над ним з піднятою рукою, а у потерпілого вина бачила садни.

Обвинувачений та захисник в цій частині взагалі не спростовують показання вказаного свідка, а лише посилаються на те, що вказаний свідок не говорила про те, як бачила, що обвинувачений наносив потерпілому удари.

У суді апеляційної інстанції обвинувачений не заперечував наявності обоюдного конфлікту між ним та потерпілим, в ході якого за його словами «була обоюдна штовханина».

Вказані обставини дають підстави для висновку про те, що обвинувачений фактично не заперечує застосування ним фізичної сили та певних дій по відношенню до потерпілого, що і було встановлено місцевим судом за результатами дослідження сукупності доказів.

Заперечення стороною захисту безпосереднього нанесення обвинуваченим ударів під час сутички апеляційний суд розцінює як намагання вибірково використати досліджені під час судового розгляду докази, з метою дотримання обраної позиції щодо непричетності обвинуваченого до нанесення легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 .

Місцевий суд вірно зазначив, що саме ОСОБА_8 їхав безпосередньо попереду потерпілого ОСОБА_9 на незначній відстані, саме він зупинився та відкрив двері свого автомобіля, та перегородив проїзд потерпілому ОСОБА_9 , а в подальшому підійшов до потерпілого ОСОБА_9 , що, власне, й не заперечує сам обвинувачений та підтвердили потерпілий та інші свідки, що слугувало приводом для конфлікту та в подальшому потягло обоюдну бійку, в результаті якої обвинувачений потерпілому наніс легкі тілесні ушкодження.

Колегія суддів звертає увагу, що в даному випадку не здійснення органом досудового розслідування замірів ширини проїзної частини дороги, де відбувались події, на що звертає увагу сторона захисту, жодним чином не впливає на правильність встановлення події кримінального правопорушення - яка дійсно мала місце в наслідок конфлікту між двома водіями на дорозі, та не нівелює наявність сукупності достатніх допустимих доказів щодо доведеності факту нанесення обвинуваченим ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень потерпілому.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 стосовно неправомірного не притягнення ОСОБА_14 до кримінальної відповідальності за нанесення йому тілесних ушкоджень під час події кримінального правопорушення, не є предметом розгляду в даному кримінальному провадженні та є обставинами, які має з`ясовувати орган досудового розслідування в рамках кримінального провадження за заявою ОСОБА_8 .

Крім того, доводи захисника щодо необґрунтованості висновків місцевого суду з приводу сумнівів у наявності у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, які він отримав від дій потерпілого ОСОБА_9 , апеляційний суд не бере до уваги, з огляду на таке.

Як зазначив суд першої інстанції у вироку, ОСОБА_9 був притягнутий до адміністративної відповідальності за заявою ОСОБА_8 від 04.09.2022 року, в якій він просив органи поліції притягнути ОСОБА_9 до адміністративної (кримінальної) відповідальності за завдані йому тілесні ушкодження. Відносно ОСОБА_9 був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП за висловлення ним нецензурної лайки в громадському місці.

Вказані обставини свідчать лише про притягнення ОСОБА_9 за вчинення хуліганських дій, однак не доводять існування факту нанесення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 . В цій частині суд першої інстанції цілком обґрунтовано послався на положення п. 2 ч. 2 ст. 242 КПК, відповідно до яких тяжкість та характер тілесних ушкоджень встановлюються виключно висновком експерта.

Більш того, навіть у разі доведеності факту наявності в діях ОСОБА_9 кримінально караних дій відносно ОСОБА_8 , вказані обставини не спростовують існування в діях ОСОБА_8 складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Водночас наявність тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_9 , окрім показань потерпілого та висновку судово-медичної експертизи №287 від 22.09.2022 року, підтвердила суду свідок ОСОБА_11 , яка бачила обвинуваченого, потерпілого та інших свідків на місці події, а також бачила на потерпілому ОСОБА_9 садна, що виключає отримання тілесних ушкоджень в інший час.

Доводи сторони захисту з приводу безпідставного відхилення судом клопотання щодо допиту малолітнього свідка ОСОБА_10 , який був очевидцем подій та міг надати суду показання, які підтверджують позицію сторони захисту, апеляційний суд вважає безпідставними.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування малолітній ОСОБА_10 органами досудового розслідування не допитувався. При цьому, стороною захисту не надано доказів стосовно того, що їй було відмовлено в допиті вказаного свідка.

Натомість, цілком очевидним залишається той факт, що сторона захисту усвідомлювала існування обізнаності малолітнього ОСОБА_10 щодо обставин події кримінального правопорушення від початку досудового розслідування, оскільки ОСОБА_10 перебував під час події в салоні автомобіля обвинуваченого.

У судовому засіданні місцевого суду 24.05.2023 року прокурор заперечував проти задоволення клопотання сторони захисту з огляду на недоцільність такого допиту, оскільки це може нашкодити дитині. Суд першої інстанції погодився з такою позицією зважаючи на те, що саме сторона захисту звертала увагу на те, що події кримінального правопорушення негативно вплинули на стан малолітнього ОСОБА_10 .

Апеляційний суд погоджується з такою позицією суду першої інстанції та вважає, що судом обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання про допит малолітнього ОСОБА_10 , з огляду на очевидність того факту, що малолітня дитина, цілком логічно, пережила емоційний стрес, який пов`язаний із спостеріганням перебігу конфлікту між її найближчими родичами.

Таким чином, доводи сторони захисту щодо відсутності в діях обвинуваченого ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, колегія суддів визнає необґрунтованими.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_8 вірно кваліфіковані судом за ч.1 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини, характер та спосіб його вчинення, особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують його покарання.

Враховуючи встановлені місцевим судом обставини в їх сукупності, колегія суддів погоджується з тим, що призначене ОСОБА_8 покарання у виді громадських робі, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення.

За таких обставин, враховуючи положення ч.1 ст.404, ст. 409 КПК, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскарженого вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20.06.2023 року в кримінальному провадженні №0000369 від 14.09.2022 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч.1 ст.125 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4