ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року

м. Київ

справа № 759/17287/22

провадження № 51-4630 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 08 червня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003340, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Одеси, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 16 березня 2023 року ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст.76 цього Кодексу.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 червня 2023 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.

За вироком суду встановлено, що ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї та боєприпасів, у невстановлені досудовим розслідуванням час й місці, у невстановленої особи, придбав патрони у кількості 600 шт., два запали УЗРГМ та два корпуси гранати РГД-5, які почав незаконно зберігати за місцем своєї роботи, в цілях особистого використання до 17 жовтня 2022 року коли в період часу з 10:21 год. по 01:57 год 18 жовтня 2022 року, під час проведення обшуку в приміщенні ломбарду «Парус», за місцем роботи ОСОБА_6 , розташованого у м. Києві по вул. Булаховського 5-б, було виявлено та вилучено вказані предмети, що є бойовими припасами, вибуховими пристроями промислового виготовлення, а також при поєднанні в єдину конструкцію будь-якого спорядженого вибуховою речовиною, вилученого, корпусів ручних гранат осколкових гранат РГД-5 із будь-яким з вилучених уніфікованих запалів дистанційної дії УЗРГМ, що передбачено їх конструктивними особливостями, вони будуть утворювати ручні осколкові гранати РГД-5, які відносяться до вибухових пристроїв промислового виготовлення та бойових припасів і придатні до вибуху.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

Прокурор у касаційній скарзі просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення про безпідставне застосування до засудженого положень ст.75 КК України, оскільки, на його думку, виправлення винного не можливе без реального відбування ним покарання.

Апеляційним судом недостатньо враховано те, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, в умовах воєнного стану, предметом якого є значна кількість боєприпасів та вибухових пристроїв, що значно підвищує суспільну небезпечність скоєного.

Крім того, враховані апеляційним судом дані про особу засудженого, а саме те, що він раніше не судимий, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює та позитивно характеризується за місцем роботи, є волонтером, на переконання прокурора, не вказують на можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання тому, що ці обставини не перешкодили вчинити ОСОБА_6 злочин.

Вважає, що суд безпідставно визнав щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання.

Посилається на невідповідність ухвали вимогам статей 370, 419 КПК України через її незаконність та необґрунтованість.

Позиції інших учасників судового провадження

На касаційну скаргу від засудженого ОСОБА_6 надійшли заперечення у яких він, посилаючись на безпідставність доводів скарги прокурора, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без зміни.

Прокурор ОСОБА_5 , в судовому засіданні, вимоги касаційної скарги підтримала та просила задовольнити.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

За змістом ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 438 цього Кодексу, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. Доводи прокурора зводяться до твердження про необґрунтоване застосування до засудженого положень ст. 75 цього Кодексу та, як наслідок, м`якість покарання. При перевірці доводів касаційної скарги Суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви Суду

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

При цьому, каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Згідно із статтею 65 цього Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як визначено у ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Касаційний суд звертає увагу, що підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, на основі ст. 75 КК України, є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо. Важливе значення для застосування звільнення від відбування покарання мають дані, які характеризують особу винного, а саме: його поведінка до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, його соціально-демографічні властивості та соціально-психологічна характеристика. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання.

Наведених вимог закону судами попередніх інстанцій повністю дотримано.

Обираючи ОСОБА_6 покарання, суди належним чином врахували ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, при цьому виходили не лише з формальних критеріїв, а й зважили на те, що діями засудженого не завдано шкоди та внаслідок них не настало тяжких наслідків.

Всебічно взято до уваги й дані про особу засудженого ОСОБА_6 , який раніше не судимий, на спеціальних обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, неодружений, працює на посаді директора ПП ломбард «Парус» філія №38, за місцем роботи характеризується позитивно, є волонтером БО «БФ «Фонд Підтримки Учасників Бойових Дій», має подяки за організацію та надання волонтерської допомоги, а також згідно наказу Головнокомандувача Збройних сил України ОСОБА_7 №169 від 26.01.2023 відзначений почесним нагрудним знаком «За сприяння війську».

Обставин, які обтяжують покарання судами не встановлено, а обставиною, що пом`якшує покарання обґрунтовано визнано щире каяття.

Прокурор у касаційній скарзі стверджує про безпідставне визнання судами щирого каяття обставиною, що пом`якшує покарання засудженому. Проте такі твердження є необґрунтованими.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Судами достовірно встановлено, що ОСОБА_6 як під час досудового розслідування так і на стадії судового розгляду висловлював щирий жаль з приводу скоєного, критично оцінював свою поведінку та висловлював її осуд, повністю визнав свою вину й виявляв готовність нести покарання, що безумовно свідчить про наявність щирого каяття.

Суди попередніх інстанцій у своїх рішеннях чітко зазначили, які саме обставини справи та дані про особу винного вони визнали такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину і дали підстави для призначення засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Сторона обвинувачення, обґрунтовуючи свою незгоду із застосуванням норм ст.75 КК України щодо ОСОБА_6 , основним аргументом вказує те, що засуджений вчинив злочин предметом якого є значна кількість боєприпасів та вибухових пристроїв, що становить небезпеку як для суспільства так і для самого засудженого.

У той же час, як встановили суди, патрони, запали дистанційної дії УЗРГМ та корпуси ручних осколкових гранат ОСОБА_6 знайшов за місцем своєї роботи у приміщенні ломбарду, де на початку повномасштабного вторгнення рф ним був облаштований склад для волонтерської діяльності, куди до нього приходили військові та представники територіальної оборони. Так як йому не було відомо хто залишив ці предмети він, з метою встановлення власника, зберігав патрони та вибухові пристрої окремо у непридатному для детонації вигляді, що виключало їх випадкові вибухи та спричинення шкоди життю й здоров`ю оточуючим.

Разом із цим, сторона обвинувачення, посилаючись у касаційній скарзі на ті позитивні дані про особу винного, які врахував апеляційний суд та висловився про можливість застосування до засудженого положень ст.75 КК України, взагалі не наводить будь-яких інших обставин чи даних про особу ОСОБА_6 , які б могли слугувати підставою для протилежного висновку.

Заслуговує на увагу й те, що на момент касаційного розгляду ОСОБА_6 відбув більше десяти місяців установленого судом іспитового строку. Жодних відомостей про неналежну поведінку засудженого під час іспитового строку, притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності матеріали справи не містять. Навпаки, як встановив суд апеляційної інстанції, ОСОБА_6 з осудом ставиться до свого вчинку, активно продовжує займатись волонтерською діяльністю, за що має подяки від військових підрозділів. Зазначені обставини у своїй сукупності безумовно вказують на дотримання засудженим умов звільнення від відбування покарання з випробуванням, що свідчить про те, що мета покарання - виправлення винного - досягнута.

З огляду на наведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про можливість застосування до призначеного ОСОБА_6 покарання положень ст. 75 КК України та вважає, що саме таке покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст.405 цього Кодексу, перевірив усі доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі відповідно до вимог ст.419 КПК України мотиви на їх спростування.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, тому касаційні доводи прокурора про протилежне теж неприйнятні.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення, а тому підстав для задоволення касаційної скарги сторони обвинувачення немає.

Беручи до уваги викладене та, керуючись статтями 434, 436, 441,442 КПК України, Суд вважає, що оскаржуване судове рішення слід залишити без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 08 червня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_8 ОСОБА_3