Справа № 204/9131/23
Провадження №1-в/204/920/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі колегії суддів:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судового засідання Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про розв`язання питання пов`язаного із виконанням вироку,

за участю: прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И Л А:

19 червня 2023 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 , про розв`язання питання пов`язаного із виконанням вироку. В обґрунтування свого клопотання зазначив, що вироком Апеляційного суду Черкаської області від 25 грудня 2001 року, по справі № 1-39/2001, він - ОСОБА_5 засуджений за ст. 142 ч.3 ст.93 п.п. а, е, з, і, ст. 42 ч.1 КК України: в редакції (1960 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Ухвалою Верховного Суду України від 16 липня 2002 року, вирок Апеляційного суду Черкаської області від 25 грудня 2001 року щодо нього залишено без змін і набрав законної сили. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпро від 12 грудня 2017 року по справі 204/7299/17, йому - ОСОБА_5 , зараховано у строк покарання строк попереднього ув?язнення з 09 грудня 1999 року по 16 липня 2002 року (2 роки, 7 місяців, 7 днів), з розрахунку один день попереднього ув?язнення за два дні позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Черкаської області від 25 грудня 2001 року, що на теперішній день дорівнює понад 26 років позбавлення волі. До нього, має бути застосоване правове положення ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року, виходячи з наступного. Згідно з вироком суду від 25 грудня 2001 року довічне позбавлення волі йому було призначено за правопорушення згідно зі ст. 142 ч. 3; ст. 93 п.п а, е, з, і КК України (в редакції 1960 року), інкриміновані за злочини, які датовано 04 листопада 1999 року та 30 листопада 1999 року. Санкція статті 93 КК України 1960 року станом на травень 1994 року передбачала покарання за це правопорушення у вигляді позбавленням волі на строк від 8 до 15 років або виняткову міру покарання. Згідно з положеннями ст. 25 КК України 1960 року, верхня межа позбавлення волі встановлювалась законом за двома категоріями: до 10 років; до 15 років. Відповідно до ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року, а при заміні в порядку помилування виняткової міри покарання на позбавлення волі могло бути призначено на строк понад 15 років, але не більше 20 років Кримінальний кодекс України 1960 року на момент вчинення тяжкого правопорушення, за яке його, було засуджено, не мав інституту невизначених вироків до позбавлення волі. На момент вчинення інкримінованого йому правопорушення, передбаченого ст. 93 КК України 1960 року, діяла «одноярусна» загальна (звичайна) система призначення покарання, яка встановлена Конституцією України з 29 червня 1996 року, та остаточно закріплена Рішенням КСУ від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99. Законом України «Про внесення змін до кримінального, Кримінально - процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483-III, що набули чинності лише з 29 березня 2000 року, яким було введено нове покарання у виді довічного позбавлення волі, що належить до загальної системи призначення покарання. Відповідальність за ст. 93 КК України 1960 року була значно посилена порівняно з тією, яка була передбачена КК України 1960 року в редакції, яка була чинною на момент вчинення інкримінованого йому правопорушення. Згідно з ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції, чинній після 29 березня 2000 року, при заміні в порядку помилування довічного позбавлення волі, позбавленням волі воно може бути призначено і на строк понад 15 років, але не більше 25 років. 28 червня 1996 року в Україні було прийнято Конституцію, яка визнала людину, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканість і безпеку найвищою соціальною цінністю (ст. 3), а також за кожною людиною - невід?ємне право на життя (ст. 27). У Кримінальному кодексі України 1960 року система покарань та призначення покарань була «двоярусною», тобто складалася із двох частин: загальної (звичайної) і виняткової. Загальна (звичайна) система покарання містила вичерпний перелік видів покарань та базувалася на меті покарання (ст. 22 КК України 1960 року), що передбачала поєднання кари з виправленням і перевихованням засудженого. Виняткова частина системи покарання визнавалась такою, що мала винятковий характер, допускала застосування смертної кари (ст. 24 КК України 1960 року), яка як вид (міра) покарання не входила до системи кримінальних покарань, визначених у ст. 23 КК України 1960 року. Загальна (звичайна) система покарання при призначенні конкретного покарання, що входило до переліку її видів, передбачала прямий порядок обґрунтування у мотивувальній частині судового рішення того, що саме конкретний вид покарання є найкращий спосіб у такому випадку забезпечує досягнення мети покарання у поєднанні кари виправлення та перевиховання. Виняткова система покарання (смертна кара) базувалася на мотивуванні від протилежного, тобто потребувала доведення, що виправлення та перевиховання відносно винного не має жодного ані правового, ані соціального сенсу. Конституційні норми (ст. ст. 3, 21, 22, 24, 27, 28, 64, ч. 2 ст. 102, ч. 3 ст. 104, п. 2 ст. 116 Конституція України) вступили в дію 29 червня 1996 року. Перехідні положення Конституції України не передбачають жодних особливостей для застосування цих норм. Нормою ст. 64 Конституції України стверджується, що конституційні права і свободи людини й громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Жодною нормою Конституції України не передбачено такого обмеження невід?ємного права людини на життя, як позбавлення життя на основі вироку суду. Норма ст. 19 Конституції України забороняє органам влади застосовувати виняткову частину системи покарання згідно зі ст. 24 КК України 1960 року. Згідно з нормою ст. 8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно - правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Конституція України яка вступила в дію 29 червня 1996 року, згідно з нормами ст. 8 Конституції України змінила в цілому положення про покарання, про призначення покарання кримінального кодексу України 1960 року, тобто було замінено «двоярусну» систему покарань на «одноярусну», загальну (звичайну) систему покарань, всі види покарань якої без виключення, перераховано у ст. 23 КК України 1960 року. Конституція України зобов?язує суди при здійсненні кримінального процесу керуватися насамперед нормами Конституції України, безпосередньо використовувати та застосовувати їх як норму прямої дії при розв?язанні конкретних питань (ст. 8 Конституції України). На цю обставину особливу увагу звертає Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Керуючись вказаною постановою, суди зобов?язані оцінювати зміст будь - якого закону чи іншого нормативно-правового акту з позиції відповідності Конституції України й в усіх необхідних випадках використовувати Конституцію України, як норму прямої дії. Таким чином, керуючись Конституцією України, як Основним законом, норми якого є нормами прямої дії чинними міжнародними договорами, постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року, суди зобов?язані при застосуванні ст. 93 КК України 1960 року до діянь, що мали місце з 29 червня 1996 року, застосовувати саме норми Конституції України, як норми найвищої юридичної сили. 29 грудня 1999 року Конституційний Суд України визнав нечинним положення кримінального кодексу України 1960 року, які передбачали виняткову міру покарання (п. 1 Рішення КСУ від 29 грудня 1999 року № 11-pn/99). Згідно з ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним судом України рішення про їх неконституційність. Своїм рішенням від 29 грудня 1999 року Конституційний Суд України не створив жодної нової конституційної норми та не скасував жодної чинної конституційної норми. Цим рішенням КСУ дав тлумачення чинних конституційних норм і підтвердив верховенство Конституції України, а відповідно, ствердив, що з 29 червня 1996 року виняткова міра покарання, а саме, положення ст.ст. 24, 93 та інші КК України 1960 року не можуть застосовуватись, тому що вони вступили в конкуренцію з нормами більш високого рівня - нормами основного закону Конституції України, що забороняли на підставі судового рішення позбавляти особу життя. Верхня межа загальної системи покарання згідно з ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції до 29 березня 2000 року за ст. 93 КК України 1960 року становила 20 років. Верхня межа загальної системи покарання згідно з ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції після 29 березня 2000 року за ст. 93 КК України 1960 року становить 25 років. Таким чином, в Кримінальному кодексі України 1960 року, який діяв до 01 вересня 2001 року, не існувало інституту невизначених вироків до позбавлення волі. Всі покарання завжди мали певний строк. Максимальна верхня межа позбавлення волі встановлена положеннями ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29 березня 2000 року становила 25 років. Що стосується довічного позбавлення волі, як нового виду покарання за загальним правилом, то він може застосовуватись в Україні до правопорушень, вчинених починаючи з 29 березня 2000 року, тобто з моменту вступу в дію закону від 22 лютого 2000 року № 1483-1, яким було введено нове покарання у виді довічного позбавлення волі. Інститут заміни довічного позбавлення волі на диференційований строк позбавлення волі від 15 до 25 років передбачено правовим положенням ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29 березня 2000 року. Ця заміна можлива лише в порядку помилування, де інститути заміни й помилування діють разом в сполучній формі застосування цього кримінально - правового процесу, тобто заміна допускається після факту вступу в дію винесеного вироку з призначенням винному довічного позбавлення волі. Тільки в таких випадках діє норма про заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі від 15 років до 25 років (ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29 березня 2000 року). Кримінальний кодекс України 1960 року не знає інституту невизначених вироків до позбавлення волі. Це покарання завжди призначається на певний строк. Новий вид покарання довічне позбавлення волі, який діє з 29 березня 2000 року і застосовується за ст. 93 КК України 1960 року в редакції від 29 березня 2000 року та відноситься до загальної (звичайної системи покарання, є строковим видом покарання з максимальним строком позбавлення волі яка обмежена верхньою межею - строком 25 років, який встановлюється правовим положенням ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29 березня 2000 року. Кримінальний кодекс України 2001 року встановив інститут невизначених вироків до позбавлення волі. Вид покарання - довічне позбавлення волі, який діє з 01 вересня 2001 року і застосовується до ст. 115 КК України 2001 року та відноситься до загальної (звичайної) системи покарання, є безстроковим видом покарання, який встановлюється правовим положенням ч. 2 ст. 87 КК України 2001 року (за якими можлива заміна в порядку помилування довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком від 25 років і більше, де верхня межа не обмежена, що встановлює безстроковість виду покарання). Якщо особа, відносно якої вступив в дію вирок за яким винному призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, не скористалася діями інститутів заміни та помилування, згідно з ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29 березня 2000 року, за якими можлива заміна в порядку помилування довічного позбавлення волі на позбавлення волі диференційованим строком від 15 років до 25 років. Винна особа відбуває повний строк покарання у виді довічного позбавлення волі, який за положеннями ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29 березня 2000 року складає строк позбавлення волі 25 років, після чого виключається кримінальна відповідальність і застосування покарання. Тобто особа яка відбула строк 25 років позбавлення волі звільняється з установи виконання покарань, де діяла примусова ізоляція засудженого, через те, що в органів державної влади не має більше правових підстав позбавляти волі дану особу за вироком суду, також згідно з нормами ст.ст. 3, 8, 19, 64 Конституції України. Таким чином, позбавлення його волі - є порушенням його законних прав і свобод, що фактично прирівнюється до катування (ст. 3 Європейської конвенції з прав людини). Просив, застосувати правове положення ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року та звільнити його з під варти у зв`язку з відбуттям покарання 25 років, за вироком Апеляційного суду Черкаської області від 25 грудня 2001 року, що набрав чинності ухвалою Верховного Суду України від 16 липня 2002 року.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 підтримав подане клопотання та просив його задовольнити. Колегії суддів пояснив, що з такою заявою до суду він звертається вперше. Під вартою він перебуває з 09 грудня 1999 року. Дійсно, йому відповідно до ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська 12 грудня 2017 року було зараховано у строк покарання строк попереднього ув?язнення з 09 грудня 1999 року по 16 липня 2002 року (2 роки, 7 місяців, 7 днів).

В судовому засіданні захисник засудженого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_7 підтримав заяву свого підзахисного.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_8 вважав за необхідним відмовити в задоволенні заяви засудженого, оскільки вказана засудженим процедура не врегульована законодавцем. На даний час відсутні будь-які механізми заміни невідбутої частини покарання, окрім цього відсутні законні підстави для такої заміни.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали клопотання, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Колегією судів встановлено, що вироком Апеляційного суду Черкаської області від 25 грудня 2001 року ОСОБА_5 було визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 142 ст. п.п. а, е, з, і ст. 93, ч.1 ст. 42 КК України в редакції (1960 р.), ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 194, ст. 304 КК України (в редакції 2001 року), та призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є особистою власністю засудженого.

Ухвалою Верховного Суду України від 16 липня 2002 року вирок Апеляційного суду Черкаської області від 25 грудня 2001 року залишено без змін.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2017 року було задоволено клопотання засудженого ОСОБА_5 та зараховано йому у строк відбутого покарання за вироком Апеляційного суду Черкаської області від 25 грудня 2001 року, строк попереднього ув`язнення з 09 грудня 1999 року по 15 липня 2002 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Станом на день розгляду клопотання, засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання за вироком Апеляційного суду Черкаської області від 25 грудня 2001 року.

При вирішенні клопотання засудженого колегія суддів керується рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 та виходить з того, що рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), які передбачали смертну кару, як вид покарання та запроваджено мараторій на її застосування.

В подальшому, 22 лютого 2000 року до ст. 93 КК України були внесені зміни відповідно до Закону України № 1483-11 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України в часині зміни виду покарання з смертної кари на довічне позбавлення волі».

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом України № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

Однак наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).

Альтернативний характер санкцій статтей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Як зазначив Конституційний Суд України у справі про призначення судом більш м`якого покарання, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).

Як зазначив Конституційний Суд України у справі про зворотну дію кримінального закону в часі, «зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та статті 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи» (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000). Висновок про те, що скасування або пом`якшення кримінальної відповідальності особи здійснюється саме законами, ґрунтується, зокрема, на положеннях Кримінального кодексу України, відповідно до якого поліпшення правового становища особи, яка вчинила злочин, здійснюється згідно із законом, що пом`якшує покарання, нововиданим законом (частина друга статті 6, частина третя статті 54 Кодексу 1960 року), законом про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, санкцією нового закону (частина перша статті 5, частина третя статті 74 Кодексу 2001 року).

Конституцією України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58).

Конституційний Суд України вважає, що вказані положення Основного Закону України передбачають загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме: принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Як зазначив Конституційний Суд України, суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 у справі про зворотну дію кримінального закону в часі).

Положенням Конституції України щодо законів, які мають зворотну дію в часі, відповідала частина друга статті 6 Кодексу 1960 року, згідно з якою «закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання». Приписи частини першої статті 5 Кодексу 2001 року розвивають положення частини першої статті 58 Конституції України, а саме: «Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість». Водночас частиною другою статті 5 Кодексу 2001 року передбачено: «Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі».

Зазначені положення кримінальних кодексів щодо законів, які мають зворотну дію в часі, узгоджуються з міжнародно-правовими актами з цього питання. Так, у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права визначено: якщо після вчинення злочину законом встановлюється більш м`яке покарання, дія цього закону поширюється на даного злочинця (пункт 1 статті 15). У Резолюції 1984/50 Економічної і Соціальної Ради ООН "Заходи, що гарантують захист прав тих, хто засуджений до страти" від 25 травня 1984 року закріплено, що якщо після вчинення злочину були внесені зміни до законодавства, які передбачають більш м`які міри покарання, то вони повинні поширюватися й на правопорушника, який вчинив цей злочин (пункт 2). Згідно зі статтею 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення. Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є важливою частиною принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).

Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 1-1 частини першої статті 23 Кодексу 1960 року) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша статті 25 Кодексу 1960 року, частина друга статті 87 Кодексу 2001 року); особам, засудженим до довічного позбавлення волі, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом (статті 28, 38, 39, 41, 42, 43, 44, 58 Виправно-трудового кодексу України від 23 грудня 1970 року; статті 107, 108, 109, 110, 112, 113, 114, 127, 151, 151-1 Кримінально-виконавчого кодексу України від 11 липня 2003 року). У разі виявлення підстав для перегляду справи існує реальна можливість для реабілітації особи, засудженої до довічного позбавлення волі.

Конституційний Суд України зазначив, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі частини першої статті 58 Конституції України, частини другої статті 6 Кодексу 1960 року, частини першої статті 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, «Ткачов проти України».

Як було встановлено в судовому засіданні на момент вчинення кримінальних правопорушень, а саме 05 серпня 1999 року засудженим ОСОБА_5 , санкція ст. 93 КК України (редакція 1960 року) передбачала покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років або смертну кару, з конфіскацією майна.

У зв`язку із прийняттям рішення Конституційним Судом України від 29 грудня 1999 року № 1-33/99, було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) покарання, які передбачали смертну кару, як вид покарання та запроваджено мараторій на її застосування.

Станом на момент ухвалення Апеляційним судом Черкаської області вироку, а саме 25 грудня 2001 року, санкція ст. 93 КК України (редакція 1960 року) передбачала покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна.

Таким чином, ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) станом на 25 грудня 2001 року була приведена у відповідність до рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 1-33/99 та Закону № 1483, та містила виключну міру покарання, яка була визнана конституційною, а саме - довічне позбавлення волі, оскільки вказане покарання було визначено, як менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою.

Як було зазначено у рішенні Конституційного Суду України (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004), призначення судом більш м`якого покарання, є окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного

При призначенні ОСОБА_5 покарання у вигляді довічного позбавлення волі, колегія суддів Апеляційного суду Черкаської області керувалась положеннях Кримінального кодексу України, відповідно до якого поліпшення правового становища особи, яка вчинила злочин, здійснюється згідно із законом, що пом`якшує покарання, нововиданим законом (частина друга статті 6, частина третя статті 54 Кодексу 1960 року), законом про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, санкцією нового закону (частина перша статті 5, частина третя статті 74 Кодексу 2001 року), а також було враховано і співвідношення тяжкості вчинених кримінальних правопорушень останнім, та було визначено, що саме застосування покарання у вигляді довічного позбавлення волі буде відповідати тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 25 КК України (в редакції 1960 року), яка діяла станом на 20 червня 2001 року, позбавлення волі встановлюється на строк від трьох місяців до десяти років, а за особливо тяжкі злочини, за злочини, що спричинили особливо тяжкі наслідки, і для особливо небезпечних рецидивістів у випадках, передбачених цим Кодексом, - не більше п`ятнадцяти років. При заміні в порядку помилування довічного позбавлення волі позбавленням волі на певний строк воно може бути призначено і на строк понад п`ятнадцять років, але не більше двадцяти.

Таким чином, призначення покарання у відповідності до ст. 25 КК України (в редакції 1960 року) для осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі, допускається в разі заміни покарання в порядку помилування.

При цьому, не слід ототожнювати заміну внаслідок заміни вищої міри покарання на довічне позбавлення волі з заміною покарання в порядку помилування.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про розв`язання питання пов`язаного із виконанням вироку, слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про розв`язання питання пов`язаного із виконанням вироку - відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи днів з дня її оголошення в Дніпровський апеляційний суд через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3