Справа № 152/1555/23
УХВАЛА

іменем України

17 листопада 2023 року м. Шаргород

Справа №152/1555/23

Провадження №1-кп/152/152/23

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши в залі суду у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт від 27.10.2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000675 21.08.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Шпиків Тульчинського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , зареєстроване у передбаченому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України,

з участю:

сторін кримінального провадження

зі сторони обвинувачення:

прокурора у кримінальному

провадженні прокурора відділу

Вінницької обласної

прокуратури ОСОБА_4 ,

зі сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

інших учасників судового

провадження:

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 ,

встановив:

03.11.2023 року на адресу Шаргородського районного суду надійшов обвинувальний акт, складений слідчим відділу СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_9 та затверджений прокурором у кримінальному провадженні прокурором відділу Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_4 , з додатками, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000675 21.08.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, та, відповідно до здійсненого авторозподілу судових проваджень, згідно із ст.35 КПК України, зазначений обвинувальний акт переданий головуючому у справі судді ОСОБА_1 (а.п.21).

Підготовче судове засідання призначено, згідно з ухвалою від 03.11.2023 року, на 17.11.2023 року (а.п.22-23).

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 зазначив, що кримінальне провадження підсудне Шаргородському районному суду, що підстав для закриття кримінального провадження немає, що обвинувальний акт складено у відповідності до вимог ст.291 КПК України і підстав для його повернення немає, що підстав для затвердження або відмови в затвердженні угоди та повернення кримінального провадження прокуророві для продовження досудового розслідування немає, а тому просить призначити справу до судового розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник адвокат ОСОБА_5 під час підготовчого судового засідання не заперечували щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду.

Потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх представник адвокат ОСОБА_8 під час підготовчого судового засідання не заперечували щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду.

З`ясувавши думки сторін кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, суд приходить до наступних висновків:

- з реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що 29.09.2023 року ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення; 27.10.2023 року сторони кримінального провадження повідомлені про закінчення досудового розслідування та 27.10.2023 року і 30.10.2023 року ознайомлені з його матеріалами; застосовані заходи забезпечення кримінального провадження у виді застосування запобіжного заходу обвинуваченому у виді тримання під вартою на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду від 03.10.2023 року та арешту майна на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду від 23.08.2023 року;

- означене кримінальне провадження підсудне Шаргородському районному суду Вінницької області на підставі ст.ст.32, 33 КПК України. Пунктом 3.1 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року №807-IX, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX.

Згідно з обвинувальним актом, кримінальне правопорушення вчинено на автодорозі сполученням «село Мурафа село Мальовниче» в напрямку села Мальовниче тепер Жмеринського району (колишня назва адміністративно-територіальної одиниці Шаргородський район) Вінницької області, що знаходиться у межах територіальної юрисдикції Шаргородського районного суду, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року.

Відтак, кримінальна справа підсудна Шаргородському районному суду;

- підстав для затвердження або відмови в затвердженні угод у кримінальному провадженні та для повернення кримінального провадження прокуророві для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст.ст.468-475 КПК України, немає;

- підстав для закриття кримінального провадження, передбачених ч.ч.1, 2 ст.284 КПК України, немає;

- обвинувальний акт складено та підписано у відповідності до вимог ст.291 КПК України, при його затвердженні прокурором дотримано вимог процесуального закону, він містить відомості, визначені в ч.2 ст.291 КПК України, тому підстав для його повернення прокуророві немає;

- слід призначити кримінальне провадження за обвинувальним актом відносно ОСОБА_3 до судового розгляду.

Оскільки обвинувальний акт містить відомості, визначені в ч.2 ст.291 КПК України, і учасники підготовчого судового засідання не заперечують щодо призначення судового розгляду, то суд провів підготовку до судового розгляду.

Прокурор ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні клопотань про виклик свідків та витребування речей чи документів не має.

Потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх представник адвокат ОСОБА_8 клопотань про виклик свідків чи витребування речей чи документів не мають.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 до початку підготовчого провадження подав до суду клопотання про виклик свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , котрі були залучені як поняті при огляді місця події та проведенні слідчих експериментів із свідками (а.п.33).

В підготовчому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник адвокат ОСОБА_14 підтримали клопотання, просять його задовольнити та викликати вказаних у клопотанні свідків, але не в перше судове засідання, а після встановлення порядку та обсягу дослідження доказів. Клопотань про витребування речей чи документів обвинувачений та його захисник не мають.

Прокурор ОСОБА_4 не висловив заперечень щодо клопотання сторони захисту про виклик свідків.

Потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і їх представник адвокат ОСОБА_8 не заперечують щодо клопотання сторони захисту про виклик свідків.

Суд, з`ясувавши думки сторін кримінального провадження та потерпілих, а також їх представника вважає, що клопотання про виклик свідків, заявлене адвокатом ОСОБА_5 , належно мотивоване та підлягає задоволенню, виходячи з вимог ч.3 ст.93 КПК України.

Відповідно до частини 5 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд у випадках, передбачених цим Кодексом, за власною ініціативою або за клопотанням обвинуваченого, його захисника чи законного представника, чи за клопотанням прокурора і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини вирішує питання щодо складання досудової доповіді, про що постановляє ухвалу із зазначенням строку підготовки такої доповіді.

Згідно з ч.1 ст.314-1 КПК України, з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання представник уповноваженого органу з питань пробації складає досудову доповідь за ухвалою суду.

Досудова доповідь складається щодо особи, обвинуваченої у вчиненні нетяжкого або тяжкого злочину, нижня межа санкції якого не перевищує п`яти років позбавлення волі... (ч.2 ст.314-1 КПК України).

Частиною 5 ст.12 КК України встановлено, що тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років.

ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, нижня межа санкції якого не перевищує п`яти років, у зв`язку із чим, в силу вимог ч.2 ст.314-1 КПК України, щодо нього може складатися досудова доповідь.

Суд вважає за необхідне доручити представнику органу пробації скласти та подати до суду досудову доповідь щодо обвинуваченого ОСОБА_3 .

З вказаних мотивів, з метою підготовки до судового розгляду, суд вважає за необхідне:

- призначити судовий розгляд кримінального провадження на 13 грудня 2023 року о 14 годині в залі судових засідань №1 Шаргородського районного суду;

- здійснювати судовий розгляд кримінального провадження у відкритому судовому засіданні, виходячи з вимог ч.2 ст.27 КПК України, та одноособово, виходячи з вимог ч.1 ст.31 КПК України;

- визначити склад осіб, які братимуть участь в судовому розгляді, наступним прокурор, обвинувачений, захисник обвинуваченого, повідомити потерпілих та їх представника, а також представника органу пробації;

- клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_5 про виклик свідків слід задовольнити та викликати в судове засідання після визначення судом порядку та обсягу дослідження доказів, свідків згідно вказаними у клопотанні адресами: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

У підготовчому судовому засіданні прокурором ОСОБА_4 подано до суду клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_3 (а.п.63-66).

Узагальнено клопотання мотивоване тим, що 29.09.2023 року ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, а саме: у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, вчинених у стані алкогольного сп`яніння, що спричинили смерть потерпілого.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується зібраними стороною обвинувачення у кримінальному провадженні доказами, зокрема, протоколом огляду місця події, висновками експертиз, іншими доказами.

Слідчим суддею Вінницького міського суду Вінницької області 03.10.2023 року щодо підозрюваного ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, що, на переконання прокурора, зумовлює необхідність продовження йому запобіжного заходу.

При цьому, прокурор у клопотанні зазначає, що продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які полягають у тому, що підозрюваний ОСОБА_3 може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, експертів у цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Зокрема, прокурор вважає, що існує високий ступінь ризику того, що ОСОБА_3 під страхом ймовірної кримінальної відповідальності та загрози призначення йому в подальшому судом реальної міри покарання, переховуватиметься від суду. З огляду на те, що санкція інкримінованої ОСОБА_3 статті вчиненого злочину є такою, що спроможна в значній мірі обмежити його права й свободи, в тому числі право на свободу пересування, то думки останнього з приводу можливої ізоляції до установи виконання покарань закритого типу сприятимуть наявності ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.

Крім того, в обвинуваченого ОСОБА_3 відсутні міцні соціальні зв`язки за місцем проживання в с. Кам`яногірка Жмеринського району Вінницької області, тому прокурор вважає, що під загрозою застосування суворої міри покарання обвинувачений може в будь-який момент покинути місце свого проживання та здійснити спроби переховуватися від суду.

У зв`язку з тим, що показання свідків та висновки експертів мають ключове доказове значення під час встановлення винуватості особи у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, на переконання прокурора, ОСОБА_3 з метою ухилення від кримінальної відповідальності може здійснювати незаконний вплив на свідків та експертів у даному кримінальному провадженні, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України.

Крім того, прокурор зауважує, що під час досудового розслідування було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 легковажно віднісся до вимоги п.2.9(а) ПДР України та усвідомлюючи, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, грубо порушив правила безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, тим самим наражав оточуючих на небезпеку, керуючи автомобілем в стані алкогольного сп`яніння. Вказане, на думку прокурора, свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_3 легковажно ставиться до порушення ним Правил дорожнього руху, не робить для себе належних висновків та може вчинити інші кримінальні правопорушення, що підтверджує наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Ураховуючи викладене, а також вимоги ст.5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», фактичні обставини справи, особу обвинуваченого та характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання у їх взаємозв`язку з можливими ризиками по справі, прокурор вважає, що перебуваючи на волі ОСОБА_3 може продовжувати вчиняти інші кримінальні правопорушення, незаконно впливати на свідків, експертів, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню та переховуватися від суду.

Прокурор вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_15 з огляду на наявні ризики.

В підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 підтримав клопотання з наведених у ньому підстав, просить задовольнити у повному обсязі, враховуючи, що наявність ризиків зберігається впродовж тримання обвинуваченого під вартою з 03.10.2023 року. До того ж, прокурор вважає, що неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки кількість ризиків не зменшилася. З метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків слід продовжити запобіжний захід на 60 днів.

Потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , їх представник адвокат ОСОБА_8 підтримали клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який вважають виправданим та доцільним на цій стадії судового розгляду, з огляду на наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ст.177 КПК України, враховуючи, що судом безпосередньо не допитувалися свідки, потерпілі, експерти.

Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник адвокат ОСОБА_5 заперечували щодо продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому у виді тримання під вартою.

Адвокат ОСОБА_5 зсилається на те, що у клопотанні прокурора відсутні обґрунтування необхідності продовження винятково найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою ОСОБА_3 , а саме клопотання має ознаки формалізму, оскільки в ньому містяться посилання лише на ті обставини, на підставі яких обвинуваченому ОСОБА_3 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

При цьому, адвокат ОСОБА_5 зауважує, що при вирішенні питання про доцільність продовження строку тримання під вартою повинні бути надані додаткові вагомі докази того, що наявна доцільність продовження такого строку і що інші більш м`які запобіжні заходи не можуть бути застосовані.

Разом з тим, на переконання сторони захисту, жодних доказів на підтвердження наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, у клопотанні не наведено. До вирішення питання про застосування запобіжного заходу і з часу події обвинувачений не чинив тиску на потерпілих чи свідків, з`являвся на всі виклики слідчого та до суду для обрання запобіжного заходу, добровільно приймав участь у всіх слідчих діях, в тому числі, у слідчому експерименті, з метою встановлення об`єктивних обставини кримінального правопорушення.

Адвокат ОСОБА_5 зауважує, що ризик переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового вироку, це слід робити з урахуванням низки інших відповідних фактів, які можуть або підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Крім того, адвокат ОСОБА_5 звертає увагу суду на те, що свідки та потерпілі надали свої показання, приймали участь у слідчих експериментах, у зв`язку із чим вважає, що обвинувачений не впливав і не може вплинути на їх показання з метою змінити їх.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_3 є особою з третьою групою інвалідності, має цілий ряд захворювань, то з його хворобливим станом здоров`я дуже важко перебувати в умовах СІЗО, що просить суд взяти до уваги.

ОСОБА_3 має сім`ю, постійне місце роботи, позитивно охарактеризований за фактичним місцем проживання та роботи, тобто має міцні соціальні зв`язки, які унеможливлюють настання тих ризиків, про які зазначив прокурор у клопотанні.

Обвинувачений був мобілізований в умовах воєнного стану, але через свій хворобливий стан здоров`я, демобілізований внаслідок цього, тому заслуговує бути на волі, у зв`язку із чим вважає, що клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою це вже є покаранням обвинуваченого ОСОБА_3 .

До того ж, адвокат ОСОБА_5 звертає увагу суду, що за обвинуваченням, зазначеним у обвинувальному акті, ОСОБА_3 не визнає себе винуватим, вважає винуватим у ДТП загиблого мотоцикліста, котрий своїми маневруваннями створив аварійну обстановку.

Також, адвокат ОСОБА_5 при вирішенні клопотання прокурора просить врахувати, що правопорушення. інкриміноване ОСОБА_3 , є ненавмисним, а необережним, тому твердження про намір обвинуваченого вчиняти у майбутньому ненавмисні правопорушення вважає неправдоподібним.

Якщо суд вирішить, що клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання ОСОБА_3 під вартою підлягає задоволенню, то адвокат ОСОБА_5 просить у такому разі застосувати заставу та визначити розмір застави на власний розсуд.

Адвокат ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 подав клопотання про зміну запобіжного заходу і просить застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за місцем фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а.п.34-36).

Узагальнено клопотання адвоката мотивоване тим, що ОСОБА_3 працює, має постійне місце проживання, його сім`я складається із дружини, з якою він проживає однією сім`єю.

ОСОБА_3 раніше не судимий, до кримінальної і адміністративної відповідальності не притягався, правопорушення вчинив вперше, позитивно охарактеризований за місцем проживання і роботи, є пенсіонером та особою з третьою групою інвалідності довічно, отримує пенсію по інвалідності.

З початку війни, у лютому 2022 року ОСОБА_3 був призваний по мобілізації і проходив службу як солдат стрілецького взводу у в/ч НОМЕР_1 ; звільнений з військової служби по хворобі.

Як зазначається у свідоцтві про хворобу №1011, підставою для його звільнення зі служби з армії за непридатністю були скарги на головний біль, запаморочення, хиткість при ході, порушення пам`яті, сну, швидку втому, біль вздовж хребта.

Фізичний стан ОСОБА_3 , зокрема, постійні головні болі, запаморочення потребує періодичного лікування як амбулаторно так і в умовах стаціонару і зараз.

ОСОБА_3 був в стані алкогольного сп`яніння на момент виникнення події ДТП, від чого він не відмовляється.

Зважаючи на викладене, сторона захисту вважає, що до обвинуваченого ОСОБА_3 може бути застосований більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні прокурора, а саме цілодобовий домашній арешт, який, відповідно до ч.ч.1, 2, 6 ст.181 КПК України, полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Прокурор ОСОБА_4 заперечив щодо задоволення клопотання адвоката ОСОБА_5 про зміну обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу, оскільки продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ст.177 КПК України.

Потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх представник адвокат ОСОБА_8 заперечили щодо зміни обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

При цьому, адвокат ОСОБА_8 зазначив, що захист ОСОБА_3 держави в умовах повномасштабної російської агресії викликає у всіх присутніх у залі судових засідань повагу, але просить суд врахувати, що, згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_3 обвинувачується у тому, що вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, що не заперечується самим обвинуваченим. Тобто, хоч злочин вчинено з необережності, але ОСОБА_3 свідомо порушив Правила дорожнього руху України, якими забороняється керування транспортним засобом особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, оскільки свідомо, будучи в стані алкогольного сп`яніння сів за кермо та керував транспортним засобом, наражуючи інших учасників дорожнього руху на небезпеку.

Розглянувши клопотання прокурора та адвоката ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 , вислухавши думки учасників підготовчого судового засідання з приводу заявлених клопотань, суд прийшов до наступних висновків.

Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожна людина має право на свободу і особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, у випадку законного арешту або затримання особи, здійсненого з метою її присутності перед компетентним судовим органом на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні злочину або якщо обґрунтовано визнається за необхідне запобігти вчиненню нею злочину або її втечі після його вчинення.

Згідно із частиною другою статті 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до Конвенції та практики ЄСПЛ, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України» та «Лабіта проти Італії», обмеження права особи на свободу й особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.

Проте, в рішеннях ЄСПЛ зазначено, що ризик втечі підозрюваного не може ґрунтуватися лише на основі суворості можливого вироку: «оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти росії, § 106).

У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (Ідалов проти росії, § 145; Гарицький проти Польщі, § 47; Храїді проти Німеччини, § 40; Ілійков проти Болгарії, §§ 80-81).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Як зазначено в п.п.111-112 рішення ЄСПЛ у справі «Белеветський проти росії» обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді гримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п.4 ст.5 Конвенції.

Також, у п.70 рішення ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії», найперше, про що Суд нагадує, що розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці і що законність тримання під вартою обвинуваченого слід оцінювати, виходячи з особливостей кожної конкретної справи. Продовження строку затримання можна виправдати лише тоді, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу поваги до свободи людини, зафіксовану у статті 5 Конвенції.

Крім того, у п.80 рішення ЄСПЛ у справі «Фельдман проти України» Суд зазначив, що зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри вже не є підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.

У п.24 рішення ЄСПЛ у справі «Гудзь проти України» щодо тривалості збереження обґрунтованої підозри вказано, що Суд ніколи не намагався перевести цю концепцію в чітко визначені кількість днів, тижнів, місяців або років, або в різні строки залежно від тяжкості злочину. Як тільки «розумної підозри» вже недостатньо, Суд повинен встановити, чи інші, наведені судами, підстави продовжують виправдовувати позбавлення особи свободи.

До того ж у п.114 рішення ЄСПЛ у справі «Темченко проти України» Суд зазначив, що він неодноразово встановлював у своїй практиці, що розумність строку тримання під вартою ніколи не оцінюється абстрактно. Інакше кажучи, п.3 ст.5 Конвенції не може вважатися таким, що безумовно дозволяє тримання під вартою, якщо тривалість такого тримання не перевищує певного строку. Обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами влади.

Крім того, у п.68 рішення ЄСПЛ у справі «Баришевський проти України», Суд зазначив, що коли національні суди продовжують застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, щоразу використовуючи схожі, якщо не шаблонні, формулювання, не продемонструвавши, що вони насправді зважають на плин часу, тоді порушуються вимоги п.3 ст.5 Конвенції.

Так, судом встановлено, що запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_3 застосовано за рішенням слідчого судді, тобто у спосіб, встановлений кримінальним процесуальним законодавством України.

ОСОБА_3 на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду від 03.10.2023 року застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк шістдесят днів, строк дії ухвали визначено до 29.11.2023 року, затримано ОСОБА_3 в залі суду відразу після проголошення даної ухвали, організацію затримання обвинуваченого та складання протоколу затримання покладено на слідчого в ОВС відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_16 (а.п.67-70).

Частиною 3 ст.315 КПК України встановлено, що під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Вирішуючи клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_3 суд враховує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом.

Так, ч.1 ст.183 КПК України встановлено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Суд констатує, що тримання ОСОБА_3 під вартою не може обґрунтовуватися прокурором одним лише існуванням обґрунтованої підозри, оскільки цього вже не достатньо та обґрунтованість підозри констатована слідчим суддею при застосуванні запобіжного заходу.

При цьому, суд зважає на те, що прокурором здійснюється посилання на наявність ризиків, встановлених п.п.1, 3, 5 ст.177 КПК України.

Так, суд враховує, що злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , є тяжким, згідно із класифікацією, передбаченою ст.12 КК України; тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого злочину від п`яти до десяти років позбавлення волі; розгляд справи розпочато з підготовчого судового засідання; жоден свідок та потерпілі не допитувалися, оскільки судовий розгляд лише призначено.

Суд зауважує, що тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим, не є ризиком, передбаченим у ст.177 КПК України, тому не може бути самостійною підставою для продовження запобіжного заходу.

До того ж, суд враховує, що прокурором не надано жодного достовірного доказу щодо переховування обвинуваченого від органу досудового розслідування та перебування у розшуку під час досудового розслідування, однак зауважує, що в ході досудового розслідування щодо обвинуваченого застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою на підставі ухвали слідчого судді, що обмежило такі можливості обвинуваченого.

Крім того, прокурор безпідставно зсилається на те, що ОСОБА_3 перешкоджатиме кримінальному провадженню у інший спосіб (абзац 2 аркуш 4 клопотання), оскільки не зазначає, яким саме чином він перешкоджатиме здійсненню кримінального провадження та, до того ж, не зазначає в обґрунтуванні посилання на наявність ризику, передбаченого п.4 ст.177 КПК України.

З обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_3 не судимий.

Прокурор ОСОБА_4 у підготовчому засіданні не зазначив ні про наявність ризику, передбаченого п.4 ст.177 КПК, ні доказів, які б підтверджували наявність ризику перешкоджання іншим чином кримінальному провадженню, хоча в клопотанні зсилається на вказаний ризик.

Таким чином, на час цього підготовчого засідання судом не встановлено ризику, передбачених п.4 ст.177 КПК України, більше того, цей ризик не існує, на переконання суду.

Разом з тим, виходячи з обвинувального акту, ОСОБА_3 інкримінується вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України.

Серед свідків обвинувачення, як вказав прокурор ОСОБА_4 та не заперечив обвинувачений ОСОБА_3 і його захисник адвокат ОСОБА_5 , зазначено свідка ОСОБА_17 , котра є дружиною обвинуваченого.

До того ж, суд, відповідно до вимог КПК України, досліджує докази та сприймає показання свідків безпосередньо під час судового розгляду кримінального провадження.

На стадії підготовчого провадження це є неможливим.

Вказане дає суду достатні підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може незаконно впливати на недопитаних у суді свідків та потерпілих.

Відтак, суд вважає, що наявний ризик, передбачений п.3 ст.177 КПК України, зокрема, можливий незаконний вплив обвинуваченого на свідків та потерпілих, які не допитані в суді.

Отже, наявність вказаного ризику, який передбачений п.3 ст.177 КПК України, є підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу.

Тяжкість покарання в сукупності із ризиком незаконного впливу на потерпілих та свідків, на переконання суду, свідчить про наявність суспільної небезпечності обвинуваченого і дає підстави вважати, що наявна небезпека ухилення його від правосуддя, тобто існує ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

При цьому, небезпеку переховування обвинуваченого від правосуддя суд оцінює не лише, виходячи із тяжкості покарання, а враховує і ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України.

З огляду на те, що, відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_3 інкримінується вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, а також враховуючи, що обвинувачений не заперечує факту перебування у стані алкогольного сп`яніння на момент виникнення події ДТП, то суд вважає, що існує ризик вчинення ним іншого кримінального правопорушення, будучи в стані алкогольного сп`яніння, тобто суд вважає, що наявний ризик, передбачений п.5 ст.177 КПК України.

Враховуючи, що судове провадження не завершене до спливу строків дії запобіжного заходу, обраного обвинуваченому, суд вважає, що клопотання прокурора слід задовольнити, оскільки судове засідання призначено на 13 грудня 2023 року, тоді як строк тримання під вартою закінчується 29 листопада 2023 року, а ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ст.177 КПК України, залишилися, що проаналізовано судом вище.

Наявність вказаних ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ст.177 КПК України, виправдовує продовжуване тримання обвинуваченого під вартою, зокрема, у зв`язку із чим суд вважає, що відсутні підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, про що зазначив у клопотанні та своїй промові адвокат ОСОБА_5 .

До того ж, суд звертає увагу адвоката ОСОБА_5 , що стороною захисту не надано належних та допустимих доказів того, що обвинувачений ОСОБА_3 не може утримуватися в умовах тримання під вартою та що щодо цього наявні протипоказання, а також доказів необхідності амбулаторного чи стаціонарного лікування, доказів того, що ОСОБА_3 звертався до адміністрації установи, в якій утримується під вартою з метою призначення йому необхідного лікування і останньому в цьому відмовлено.

Крім того, з матеріалів, доданих до клопотання про зміну запобіжного заходу, не вбачається, хто є власником житла в АДРЕСА_1 , та чи не заперечує власник житла щодо перебування ОСОБА_3 під домашнім арештом цілодобово, а також доказів того, хто надаватиме утримання обвинуваченому у випадку цілодобового домашнього арешту, що позбавить останнього можливості працювати та утримувати себе самостійно.

Суд зауважує, що стороною захисту не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що обвинувачений має власне житло для відбування домашнього арешту, або ж забезпечення певними особами його таким житлом, що позбавляє суд можливості дійти висновку про наявність достатніх підстав для зміни запобіжного заходу обвинуваченому на стадії підготовчого провадження у суді.

Також, суд керується нормами КПК України та практикою ЄСПЛ, яка є джерелом права.

Так, згідно із ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

У відповідності до вимог ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, в тому числі, вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі, наявність у нього родини й утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію; майновий стан; наявність судимостей; дотримання умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір шкоди; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки.

Крім того, ч.1 ст.194 КПК України встановлено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Так, виходячи з практики ЄСПЛ, що висловлена у п.п.91-93 рішення у справі «Пірузян проти Вірменії» від 26.06.2012 року, особа, яка обвинувачується у вчиненні злочину, повинна бути завжди звільнена до завершення судового процесу, якщо тільки держава не зможе довести, що наявні «доречні та достатні» причини для обґрунтування продовження її тримання під вартою. Національні суди повинні дослідити всі факти, що свідчать за чи проти існування справжньої вимоги суспільного інтересу, який обґрунтовує, з належним урахуванням принципу презумпції невинуватості, відхід від правила поваги до індивідуальної свободи, та викласти їх у своїх рішеннях стосовно клопотань про звільнення. Подальше існування розумної підозри того, що затримана особа вчинила правопорушення, є умовою sine qua non (що в перекладі з латини означає «те, без чого неможливо») для законності продовжуваного тримання під вартою, але після спливу певного часу вона більше є недостатньою. У таких випадках Суд повинен установити, чи наведені судовими органами інші підстави надалі обґрунтовують позбавлення свободи. Якщо такі підстави були «доречними» та «достатніми», Суд повинен також установити, чи продемонстрували компетентні національні органи «особливу ретельність» під час здійснення провадження.

Враховуючи наведені обставини, проаналізувавши законодавство та практику ЄСПЛ, суд вважає, що є підстави для продовження запобіжного заходу обвинуваченому у виді тримання під вартою, без визначення застави, згідно з п.2 ч.4 ст.183 КПК України, що буде відповідати меті застосування запобіжного заходу, забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобіганню спробам, визначеним п.п1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

У зв`язку із викладеним, клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою підлягає задоволенню, а клопотання захисника про зміну запобіжного заходу не може бути задоволено.

Крім того, суд вважає, що запобіжний захід у виді тримання під вартою буде достатнім стримуючим засобом від можливого ухилення обвинуваченого від правосуддя.

Підстав для зміни ОСОБА_3 запобіжного заходу на більш м`який цілодобовий домашній арешт, про що просили суд обвинувачений та його захисник, суд не вбачає з наведених вище підстав.

Обставин, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, не встановлено.

Строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів (ч.1 ст.197 КПК України).

Слідчий суддя, суд зобов`язаний визначити в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або домашнього арешту дату закінчення її дії у межах строку, передбаченого цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою статті 197 цього Кодексу (ч.4 ст.196 КПК України).

Керуючись ст.ст.314-316, 176-178, 183, 369, 372, 395, 195, 197, 199, 201 КПК України, суд

ухвалив:

Призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта від 27.10.2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000675 21.08.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шаргородського районного суду Вінницької області в залі судових засідань №1 о 14 годині 13 грудня 2023 року, який здійснювати одноособово, з обов`язковою участю прокурора, обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника адвоката ОСОБА_5 , повідомити потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , їх представника адвоката ОСОБА_8 , представника органу пробації.

Доручити представнику Жмеринського РВ філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області до 06.12.2023 року скласти та подати до суду досудову доповідь щодо обвинуваченого ОСОБА_3 , жителя АДРЕСА_1 .

Клопотання прокурора ОСОБА_4 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Застосований ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду від 03.10.2023 року запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_3 продовжити строком на шістдесят днів, починаючи з 17 листопада 2023 року до 15 січня 2024 року включно.

Строк тримання під вартою ОСОБА_3 вираховувати з моменту його затримання з 03.10.2023 року.

У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Клопотання адвоката ОСОБА_5 про виклик свідків задовольнити та викликати для допиту під час судового розгляду після встановлення порядку та обсягу дослідження доказів свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , згідно з вказаними у клопотанні адресами.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: ОСОБА_1