Номер провадження: 11-кп/813/570/24
Справа № 506/400/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченої - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000101 від 01.02.2023 року за апеляційною скаргою прокурора Подільської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_8 на вирок Красноокнянського районного суду Одеської області від 18.08.2023 року, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась в с. Антонівка Красноокнянського району Одеської області, громадянки України, інваліда ІІІ групи, яка має вищу освіту, не працює, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ч.4 ст.185, ч.3 ст.15 ч.4 ст.185 КК України,

встановив:

оскарженим вироком суду ОСОБА_7 визнана винуватою та засуджена за ч.4 ст.185, ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України обвинувачену ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання, з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік 6 місяців з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.

ОСОБА_7 визнана винною та засуджена за те, що вона, у період дії воєнного стану, який зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введений в Україні Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Верховною Радою України (Закон України №2102-IX від 24.02.2022), з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб і, який неодноразово продовжувався Указами Президента України, затвердженими Верховною Радою України, вчинила таємне викрадення чужого майна (крадіжка) на закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за наступних обставин.

Так, в ніч з 30 на 31 січня 2023 року у період часу з 00.00 год. по 02.00 год. у ОСОБА_7 , яка перебувала на лікуванні у терапевтичному відділенні Окнянської багатопрофільної лікарні і знаходилася у палаті №8 лікарні в АДРЕСА_2 , виник умисел на таємне викрадення грошових коштів у односельчанки ОСОБА_9 , яка також перебувала на лікуванні в цій же палаті.

Реалізуючи свій намір, ОСОБА_7 шляхом вільного доступу, діючи з урахуванням сприятливої для неї обстановки, яка, на її переконання, виключала можливість втручання власника чи сторонніх осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою власного збагачення умисно, таємно, скориставшись тим, що ОСОБА_9 вийшла з палати, дістала з сумки останньої гаманець і викрала грошові коши у сумі 500 грн. однією купюрою. Викраденим розпорядилася на власний розсуд.

Крім того, в ніч з 01 лютого на 02 лютого 2023 року у період часу з 00.00 год. по 02.00 год. у ОСОБА_7 , яка перебувала на лікуванні у терапевтичному відділенні Окнянської багатопрофільної лікарні і знаходилася у палаті №8 лікарні в смт Окни по вул. Сонячна, 6, виник умисел на таємне повторне викрадення грошових коштів у односельчанки ОСОБА_9 , яка також перебувала на лікуванні в цій же палаті .

Реалізуючи свій намір, ОСОБА_7 шляхом вільного доступу, діючи з урахуванням сприятливої для неї обстановки, яка, на її переконання, виключала можливість втручання власника чи сторонніх осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою власного збагачення умисно, таємно, повторно, скориставшись тим, що ОСОБА_9 вийшла з палати, дістала з сумки останньої гаманець і намагалася викрасти грошові кошти у сумі 700 грн. - купюрами 500 грн. та 200 грн., однак довести свій умисел не змогла з причин, які від неї не залежали, оскільки була помічена потерпілою, а тому не вчинила всіх дій, які вважала необхідними для завершення кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор Подільської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати обвинувачену винуватою за ч.4 ст.185, ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України за призначити їй покарання: за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років; за ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити обвинуваченій ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. На підставі ст.75 КК України обвинувачену ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного покарання, з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік 6 місяців з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Прокурор зазначає, що суд першої інстанції невірно застосував закон про кримінальну відповідальність, не врахував, що злочини, які вчинила обвинувачена не є тотожними та утворюють сукупність, а тому при призначенні обвинуваченій покарання суд мав призначити покарання за кожен злочин окремо та призначити їй остаточне покарання із застосуванням положень ч.1 ст.70 КК України. Однак, районний суд на ці обставини уваги не звернув, що завадило ухваленню законного та обґрунтованого рішення по справі, а відтак призвело до істотного порушення вимог КПК.

Обґрунтовуючи застосування ст.69 КК України до покарання, яке просить призначити прокурор за ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України, останній зазначає, що в сукупності: щире каяття обвинуваченої, повне відшкодування завданої потерпілій шкоди за епізодом замаху на крадіжку майна ОСОБА_9 та вибачення перед останньою, відсутність претензій будь-якого характеру з боку потерпілої, наявністю в обвинуваченої інвалідності та двох неповнолітніх дітей на утриманні, дають підстави для застосування до обвинуваченої положень ст.69 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу; обвинувачену, яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; надавши останнє слово обвинуваченій; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.3 ст.15 ч.4 ст.185 КК України, ніким не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вони не є предметом апеляційного розгляду.

Перевіривши вирок, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи прокурора про невірне застосування місцевим судом вимог кримінального закону при призначенні покарання обвинуваченій є обґрунтованими, з огляду на таке.

При призначенні покарання обвинуваченій суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу винної, яка повністю визнала себе винуватою та розкаялась у вчиненому.

Разом з цим, районний суд, при призначенні покарання, дійшов помилкового висновку про те, що за окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається, то і правила призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ст.70 КК України не застосовуються.

Районний суд не розмежував стадій та порядку призначення покарання, не застосував правила ч.1 ст.70 КК України, які підлягали застосуванню, у зв`язку з чим не застосував закон про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню. В даному випадку суд не вірно розтлумачив положення ст.33 КК України та не врахував положення п.8 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 04.06.2010 року.

Так, відповідно до ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини КК. З цього правила є виключення, згідно з яким вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями КК, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині КК (ч. 3 ст. 32 КК).

За правилами ст. 33 КК України сукупністю кримінальних правопорушень визнається вчинення особою двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини КК, за жоден з яких її не було засуджено.

У випадках сукупності кримінальних правопорушень кожне з них підлягає кваліфікації за відповідною статтею або частиною статті Особливої частини КК (ч. 2 ст. 33 КК), а покарання призначається окремо за кожне, яке входить до її складу, із подальшим визначенням остаточного покарання за правилами, передбаченими ст. 70 КК України, які урегульовують порядок призначення покарання при сукупності кримінальних правопорушень.

Пунктом 2 ч. 4 ст. 374 КПК передбачено, що, в резолютивній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначаються прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рішення про визнання його винуватим у пред`явленому обвинуваченні та відповідні статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.

Передбачені законом правила призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень (ст. 70 КК) застосовуються у випадках самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади кримінальних правопорушень і які мають самостійні санкції. За цими ж правилами призначається покарання і в разі вчинення особою діянь, частина яких кваліфікується як закінчене кримінальне правопорушення, а решта як готування до кримінального правопорушення чи замах на нього.

Однак, районний суд зазначених вимог закону про кримінальну відповідальність не дотримався, не врахував, що злочини, у вчиненні яких визнано обвинувачену не є тотожними (вони хоча і не мають самостійні санкції, але мають окремі склади), та помилково не застосував закон про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, зокрема не застосував положення ч.1 ст.70 КК України, а тому така помилка районного суду підлягає виправленню судом апеляційної інстанції шляхом ухвалення вироку по справі та призначенням обвинуваченій покарання, яке буде відповідати вимогам закону про кримінальну відповідальність.

При призначенні покарання апеляційний суд враховує положення ст.ст. 50, 65 КК України, відповідно до яких особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, ступеню їх тяжкості та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Таким чином, приймаючи до уваги, що обвинувачена вчинила крадіжку та замах на крадіжку, враховуючи всі встановлені в судовому засіданні обставини даного кримінального провадження, давши їм оцінку, беручи до уваги особу обвинуваченої, тяжкість скоєних нею кримінальних правопорушень, керуючись вимогами кримінального закону та передбачених цим законом санкцій, апеляційний суд вважає, що обвинуваченій необхідно для її виправлення і припинення нових злочинів призначити покарання за ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 та ч.4 ст. 185 КК України, за кожний злочин окремо у виді позбавлення волі, з призначенням остаточного покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України із застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Визначаючи строк покарання, яке має бути призначене обвинуваченій, колегія суддів враховує наступне.

Обвинувачена повністю визнала свою вину, висловила щирий жаль з приводу вчинених дій та осуд своєї поведінки, проявила готовність понести кримінальну відповідальність за вчинене, обіцяла у майбутньому протиправних дій не вчиняти, що виглядало для апеляційного суду достатньо переконливо. Крім того, обвинувачена активно сприяла у розкритті злочинів, оскільки вона самостійно та добровільно розповіла про обставини вчинення як крадіжки так і замаху на крадіжку майна потерпілих. Крім того, при призначенні покарання, колегія судді також враховує особливості й обставини вчинення злочинів: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку обвинуваченої під час та після вчинення злочинних дій - під час виявлення її потерпілою добровільно віддала взяті з сумки гроші надав; відношення обвинуваченої до вчиненого (вину визнала, щиро розкаялась, готова понести покарання, запевнила, що більше нічого протиправного вчиняти не буде). Вчинені дії обвинуваченої за епізодом замаху на крадіжку не призвели до настання фактичного результату у виді привласнення майна потерпілої, обернення грошей на власну користь і розпорядження ними у власних інтересах та не потягли негативних наслідків у вигляді майнової шкоди потерпілої. Протиправна поведінка обвинуваченої була викрита на початковій стадії крадіжки (замах), при цьому вона на стадії досудового розслідування так і в суді визнала свою вину. Потерпіла не заявляла до обвинуваченої претензій ні матеріального ні морального характеру.

Крім того, за змістом п.5 ч.1 ст.66 КК України вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, що може бути врахована судом в якості пом`якшуючої обставини - це поєднання істотних для особи чинників фізичного, матеріального чи морального характеру, що негативно впливають на основні сфери її життя (особисте або сімейне життя, професійна діяльність, освіта, тощо). До них можуть бути віднесені тяжка хвороба, безробіття, смерть близької особи, дія наслідків стихійного лиха та інше. Тобто обставини, які зумовлюють у винного стан підвищеної нервозності, страху, переживання тощо, що визначило вчинення ним злочину.

Судом встановлено, що до такого роду злочинної діяльності обвинувачену спонукало тяжке матеріальне становище та відчай, що було пов`язано з її хворобою та перебуванням на лікуванні у лікарні, знаходження на її утриманні двох неповнолітніх дітей, яких вона виховує одна, відсутністю роботи та постійного заробітку, інвалідність та мізерна матеріальна підтримка від держави у зв`язку з інвалідністю. Тобто на переконання апеляційного суду такі обставини, зумовили у винної стан підвищеної нервозності, страху, переживання за себе та дідей, що визначило вчинення нею злочинів злочину. Отже, суд вважає, що мотив скоєння злочинів обвинуваченої полягав не у власному збагаченні і збільшенні свого статку, а в бажанні забезпечити себе та рідних через тяжке матеріальне становище в умовах воєнного стану.

За встановлених обставин, колегія суддів визнає також обставиною, що пом`якшує покарання винної ОСОБА_7 , передбачену п.5 ч.1 ст.66 КК України вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин.

На підставі викладеного, при наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 відповідно до ст. 66 КК України - щире каяття, активне сприяння в розкритті злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин та відсутність обставин, що його обтяжують, відсутність тяжких наслідків злочину, що в своїй сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, з урахуванням особи обвинуваченої, та критичним відношенням винної до вчиненого, апеляційний суд вважає можливим застосувати до обвинуваченої положення ст. 69 КК України, призначивши основне покарання у виді позбавлення волі за ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України (замах на вчинення крадіжки майна ОСОБА_9 ) нижче від найнижчої межі, передбаченої в санкції ч.4 ст.185 КК України, яке на переконання апеляційного суду, в даному конкретному випадку буде справедливим і не буде становити «особистий надмірний тягар для особи».

На переконання апеляційного суду, в даному конкретному випадку, саме таке покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, передбаченої в санкції ч.4 ст.185 КК України, за згаданим епізодом, повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченої ОСОБА_7 , які створять у неї готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Апеляційний суд погоджується з висновками районного суду щодо встановлених судом обставин, які пом`якшують покарання, на які в своїй апеляційній скарзі посилається прокурор, та вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі. На переконання апеляційного суду таке порання буде відповідати ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення та є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів, тобто для досягнення мети покарання, відповідно до положень, які містяться в ст.50 КК України.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.2 ч.1 ст.420 КПК, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш тяжкого покарання.

Враховуючи те, що прокурор ставить питання про скасування вироку районного суду та ухвалення апеляційним судом нового вироку, яким просить призначити обвинуваченій покарання за кожен вчинений злочин окремо, а остаточне покарання за сукупністю злочинів, що фактично погіршує положення обвинуваченої, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції відносно обвинуваченої, підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, з ухваленням нового вироку в цій частині.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 420, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Подільської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_8 - задовольнити.

Вирок Красноокнянського районного суду Одеської області від 18.08.2023 року, який ОСОБА_7 засуджена за ч.3 ст.15 ч.4 ст.185, ч.4 ст.185 ОСОБА_7 - скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.15 ч.4 ст.185, ч.4 ст.185 КК України та призначити їй покарання:

- за ч.3 ст.15 ч.4 ст.185 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;

- за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік та 6 (шість місяців).

На підставі п.п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вироку суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання ним законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4