УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2024 року

м. Київ

справа № 398/2558/18

провадження № 51-447ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року

у кримінальному провадженні № 0000656 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Мукачево Закарпатської області, жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 1 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області

від 01 червня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат

у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 21 лютого 2018 року приблизно о 21:00, перебуваючи в квартирі

АДРЕСА_2 , під час спільного розпиття спиртних напоїв

з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, завдав ОСОБА_6 удари руками та ногами, спричинивши легкі тілесні ушкодження; при чому під час їх завдання потерпіла реально сприймала загрозу своєму життю та після другого удару втратила свідомість. Після цього ОСОБА_5 заволодів майном потерпілої ОСОБА_6 загальною вартістю 3570,39 грн, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити ухвалу апеляційного суду в частині призначеного покарання, застосувавши до його підзахисного положення ст. 75 КК.

В обґрунтування заявлених вимог стверджує, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив доводи апеляційної скарги в частині призначеного покарання. Вважає покарання, призначене ОСОБА_5 у виді реального позбавлення волі занадто суворим. Зазначає, що ОСОБА_5 вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, однак вказані обставини як пом`якшуючі судом безпідставно не враховані.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо суворості призначеного покарання та необхідності застосування до його підзахисного положень ст. 75 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій,

їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно

до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання,

яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, не працює, неодружений, а також взяв до уваги ставлення обвинуваченого до вчиненого, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

З урахуванням характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, усіх відомостей про особу обвинуваченого, конкретних обставин провадження, суд дійшов висновку про те, що виправлення і перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства; при цьому покарання саме у виді позбавлення волі буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даним про особу обвинуваченого, встановленим судом обставинам вчинення злочину.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою, у тому числі захисника ОСОБА_4 , доводи якої є аналогічними доводам його касаційної скарги, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок в частині призначення покарання з реальним його відбуванням без змін, зазначивши в ухвалі підстави постановлення такого судового рішення.

Зокрема суд, як убачається з постановленої ухвали, урахувавши усі обставини,

які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, дійшов обґрунтованого висновку

про неможливість виправлення винного без реального відбування ним призначеного покарання.

Як убачається з ухвали, колегія суддів вказала на те, що суд правильно врахував відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин покарання, та обґрунтовано призначив обвинуваченому покарання ближче до найнижчої межі санкції статті

у виді 4 років позбавлення волі, яке на переконання колегії суддів відповідатиме тяжкості вчиненого, обставинам кримінального провадження та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним самими, так і іншими особами, а ще буде відповідати меті покарання, визначеній у ст. 50 КК.

При цьому апеляційний суд зважив також на дані досудової доповіді щодо обвинуваченого у кримінальному провадженні, згідно якої ОСОБА_5 має високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та високий ризик небезпеки для суспільства, а тому виправлення останнього без позбавлення волі може становити високу небезпеку для суспільства.

На переконання апеляційного суду, підстави для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК відсутні, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви,

з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскарженого судового рішення внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного його підзахисному покарання та необхідності застосування до нього положень ст. 75 КК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі захисника також не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження

за його касаційною скаргою на ухвалу Кропивницького апеляційного суду

від 18 жовтня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3