Справа № 372/2145/23
Провадження № 1-кп-90/24
В И Р О К

іменем України

20 лютого 2024 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинувачених ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , його представника ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000210 від 23.03.2023 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Халеп`я Обухівського р-ну Київської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , із вищою освітою, неодруженого, який має малолітню дитину, раніше не судимого; та

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 162 КК України,

В С Т А Н О В И В

17 лютого 2022 року приблизно о 20 годині ОСОБА_4 , обіймаючи посаду старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Обухівського РУП ГУНП в Київській області, та особи, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, далі Особа -1 та Особа -2, прибули до господарської будівлі, яка розташована на земельній ділянці із кадастровим номером: :01:046;0109, за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_8 та якою, з дозволу власника, користується ОСОБА_6 , що проживає поряд, за адресою: АДРЕСА_2 . Далі, ОСОБА_4 та Особи -1,2, діючи з прямим умислом, за попередньою змовою між собою, достовірно знаючи про відсутність рішення суду щодо проведення обшуку, відсутність підстав для врятування життя людей та майна, а також безпосереднього переслідування особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, до реєстрації кримінального правопорушення в Єдиному реєстрі досудових розслідувань та без дотримання вимог ст. ст. 233, 234, 235, 236 КПК України, без участі слідчого та будь-яких доручень слідчого або прокурора, шляхом відкриття дверей, які не були зачинені на замок, без згоди ОСОБА_6 , який в той час перебував в середині приміщення, проникли до володіння, яке ним використовується, та розташоване на земельній ділянці із кадастровим номером: :01:046:0109, знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Провина обвинуваченого ОСОБА_4 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 162 КК України, підтверджується сукупністю узгоджених між собою доказів, що відповідають критеріям належності, допустимості та достатності.

Обвинувачений ОСОБА_9 в судовому засіданні провину не визнав, стверджуючи, що він із Особами 1,2 перебували в приміщенні-майстерні за адресою: АДРЕСА_2 , 17 лютого 2022 року у вечірній час на законних підставах, зокрема на підставі ч. 1 ст. 233 КПК України, положення якої передбачають право проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою за добровільною згодою особи, яка ними володіє. Так, обвинувачений зазначив, що потерпілий ОСОБА_6 , якого зустріли перед входом в приміщенні на вулиці, сам звернувся до нього та Осіб 1, 2 із проханням переміститися всередину приміщення, при чому звертався із цим проханням дуже наполегливо, незважаючи не декілька їхніх відмов поспіль. Також посилався на ст. 38 ЗУ «Про Національну поліцію», а саме п. 3, як на підставність своїх дій, який передбачає можливість проникнення до житла чи іншого володіння особи без вмотивованого рішення суду лише у невідкладених випадках, пов`язаних, зокрема, із припиненням злочину, що загрожує життю осіб, які знаходяться в житлі або іншому володінні. Так, обвинувачений стверджував, що отримана ним та Особами 1,2 оперативна інформація про можливе вживання наркотичних засобів за вказаною адресою давала підстави вважати, що життя ОСОБА_10 знаходиться під загрозою.

Також аргументом захисту стало твердження про відсутність порушеного права на недоторканість житла ОСОБА_10 , яке ґрунтувалося на відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження будь-якого законного речового права у потерпілого на приміщення, в яке, за версією сторони обвинувачення, незаконно проникли та перебували обвинувачений та Особа 1,2.

Суд акцентує увагу, що самим обвинуваченим ОСОБА_4 не заперечувався факт перебування у приміщенні господарської будівлі по АДРЕСА_2 .

Відповідно до показань допитаного в судовому засідання потерпілого ОСОБА_10 вбачається, що близько 20 год. 00 хв. 17 лютого 2022 року під час перебування його в приміщенні майстерні за адресою: АДРЕСА_2 , де він займався налагодженням компресору, в приміщення зайшли троє невідомих його раніше осіб. Вказані особи не представившись, запитали, чи є він ОСОБА_11 . В руках ОСОБА_4 , особа якого стала відома потерпілому згодом, був пістолет. Після його ствердної відповіді ОСОБА_4 запропонував вийти із ним на вулицю для розмови. На вулиці ОСОБА_4 повідомив, що вони є працівниками поліції, та почав стверджувати, що в цьому приміщенні є наркотичні засоби і щоб він ( ОСОБА_12 ) не сумнівався в їхньому успішному відшуканні ними, повідомив, що після виклику ним слідчо-оперативної групи він ( ОСОБА_12 ) повинен вказати на місця зберігання заборонених речовин і наслідком такої поведінки стане притягнення його виключно до адміністративної відповідальності. В разі незгоди з його пропозицією на потерпілого чекає пред`явлення обвинувачення за розповсюдження наркотичних засобів. Також ОСОБА_4 запропонував йому вирішити цю проблему за 1000 чи 2000 доларів, на що потерпілий повідомив про відсутність в нього таких грошей. Під час розмови на вулиці із ОСОБА_4 інші двоє осіб залишалися в приміщенні. Повернувшись всередину приміщення він вперше побачив поліетиленовий прозорий пакет із зеленою речовиною та пляшку, так званий «бульбулятор» на столі. Далі, десь через хв. 15 в приміщення майстерні зайшов його дядько ОСОБА_13 із двома знайомими, який також впізнав в цих особах працівників поліції. Обурений перебуванням працівників поліції в цьому приміщенні дядько ОСОБА_13 почав задавати питання щодо наявності в них повноважень на знаходження в майстерні, супроводжуючи це зйомкою на відеокамеру свого мобільного телефону. В результаті спроб дядька ОСОБА_13 та його ( ОСОБА_6 ) знімати відео події, обвинуваченими в них були забрані телефони для видалення цих відео. Десь через одну годину після їхнього візиту приїхала слідча-оперативна група, яка почала проводити обшук в приміщенні майстерні. В ході обшуку через погрози, отримані від ОСОБА_4 , про організацію щодо нього кримінального переслідування, він виконував домовленості та вказував на речі, які вилучалися в якості наркотичних засобів та приладдя для їхнього вживання, і які раніше були розкладені кимось із обвинувачених в приміщенні під видом його. Після того як йому пред`явили підозру у скоєнні злочину, передбаченого ст. 309 КК України, він вирішив розказати про події 17.02.2022 року компетентним органам.

Щодо користування майстернею потерпілий ОСОБА_12 повідомив, що приміщення майстерні та гаражу за адресою: АДРЕСА_2 та земельні ділянки під ними, передано його сім`ї безоплатно в користування за усною домовленістю сусідом ОСОБА_8 більше 10 років тому, в обмін на це сім`я ОСОБА_14 повинна доглядати земельні ділянки, косити траву та ін. В даний час в майстерні зберігається інструмент ОСОБА_6 , який за спеціальністю є майстром сільськогосподарської технічки, та належний йому автомобіль в гаражі поруч.

Свідок ОСОБА_8 підтвердив в судовому засіданні показання потерпілого ОСОБА_10 про передачу ним більше 25 років тому сім`ї ОСОБА_14 , яка складається із батька ОСОБА_15 , матері ОСОБА_16 та двох синів ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , у користування за безоплатним усним договором приміщення гаражу із прибудовою, які розташовані на земельній ділянці, належній йому ( ОСОБА_8 ) на праві власності, за адресою: АДРЕСА_2 . Свідок ОСОБА_8 також зазначив, документи, які підтверджують його право власності на земельну ділянку, він добровільно надав за запитом органу досудового розслідування.

Свідок ОСОБА_13 підтвердив в судовому засіданні показання потерпілого ОСОБА_10 в частині, яка розпочинається з моменту його візиту із двома знайомими приблизно о 20 год. 17.02.2022 року до приміщення майстерні за адресою: АДРЕСА_2 , всередині якого він побачив свого племінника ОСОБА_10 в пригніченому стані та трьох працівників поліції, один із яких був раніше йому знайомий ОСОБА_4 , із пістолетом в руках. На його запитання про законність їхнього перебування всередині приміщення обвинувачені пояснень не надали, зазначивши, що «зараз буде постанова». Свідок повідомив, що встиг зафільмувати момент перебування обвинувачених в приміщенні та відправити відео комусь із знайомих в записній книжці, після чого із мобільних телефонів його та ОСОБА_10 , який теж намагався знімати відео, обвинуваченими був видалений цей контент.

Слід зазначити, що показання потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_13 не суперечать інформації, отриманої в ході проведення слідчих експериментів за їхньої участі.

Свідок ОСОБА_19 також підтвердив, що 17.02.2022 року в темний час доби після роботи разом із своїм знайомим ОСОБА_13 зайшов до приміщення майстерні за адресою: АДРЕСА_2 , всередині якого він побачив схвильованого ОСОБА_10 та трьох працівників поліції. Із контексту розмови ОСОБА_13 із трьома чоловіками, в ході якої він вимагав якусь постанову про законність їхнього перебування в приміщенні, він ( ОСОБА_19 ) зрозумів, що вказані особи є працівниками поліції. ОСОБА_13 звертався до присутніх, із проханням знімати обвинувачених на мобільні телефони. Вказана подія тривала приблизно годину, в ході якої обвинувачені перевірили телефони присутніх. Мета знаходження обвинувачених в приміщенні майстерні свідкові не стала зрозуміла із контексту їхніх дій. Проте, свідок повідомив, що чув якісь слова про наркотичні засоби, в цілому обвинувачені поводилися агресивно, демонстрували домінуючу поведінку, підвищували голос, проявляли нахабство.

Отже, узагальнюючи показання потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_19 , суд не знайшов будь-яких проявів добровільної згоди потерпілого ОСОБА_6 на перебування обвинуваченого ОСОБА_4 та Осіб 1,2 в середині приміщення майстерні, належної йому на праві користування, 17.02.2022 у визначений в обвинувальному акті час, на яку в своїх показаннях посилався обвинувачений.

Окрім цього, провина обвинуваченого ОСОБА_4 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні доводиться отриманими в ході тимчасового доступу матеріалами кримінального провадження № 0000272 від 17.02.2022 за ч. 1 ст. 309 КК України та дослідженим в ході судового засідання відеофіксації обшуку, проведеному у володінні ОСОБА_6 в межах вказаного кримінального провадження, на якому також були присутні обвинувачений ОСОБА_20 та Особи 1,2.

Особа обвинуваченого ОСОБА_4 встановлена також в ході пред`явлень для впізнання, проведених за участі потерпілого ОСОБА_6 та за участі свідка ОСОБА_13 .

Перебування обвинуваченого ОСОБА_4 в с. Германівка Обухівського району Київської області 17.02.2022 року доводиться також інформацією, здобутою в ПрАТ «Київстар», ПрАТ «ВФ Україна», ТОВ «Лайфселл» на підставі постанови про тимчасовий доступ до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю та протоколом огляду, отриманою під час тимчасового доступу на підставі вказаної постанови.

Право власності громадянина ОСОБА_8 на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 , яка була передана ним у користування за усним договором сім`ї ОСОБА_14 , підтверджується долученими ним за добровільною згодою до матеріалів кримінального провадження копіями документів на об`єкти нерухомості, а саме: 1) витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-020 від 02.06.2020, в якому зазначено, що земельна ділянка із кадастровим номером: :01:046:0109. знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_8 2) витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-020 від 02.06.2020, в якому зазначено, що земельна ділянка із кадастровим номером: :01:046:0110, знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_8 .

Вказана інформація про право власності на земельні ділянки, отримана від свідка ОСОБА_8 , узгоджується із даними з Державного земельного кадастру про право власності на земельну ділянку, відповідно до якої земельна ділянка із кадастровим номером: :01:046:0109 перебуває у приватній власності ОСОБА_8 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та про право власності на земельну ділянку, відповідно до якої земельна ділянка із кадастровим номером: :01:046:0110 перебуває у приватній власності ОСОБА_8 , з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, отриманими в порядку ч. 2 ст. 93 КПК України слідчим ОСОБА_21 .

Дата 17.02.2022 року та час «приблизно 20 год. 00 хв.» інкримінованого кримінального правопорушення також доводяться витягом з ЄРДР, рапортом від 17.02.2022 р., де вказано, що на 102 надійшло анонімне повідомлення о 19 год. 16 хв. про вживання коноплі групою осіб в недобудованому сараї за адресою: АДРЕСА_2 . З показів обвинуваченого ОСОБА_4 вбачається, після розміщення вказаного повідомлення в робочому телеграм каналі він із Особами 1,2 направилися за вказаною адресою. Відомості до ЄРДР внесені на підставі отриманого повідомлення на «102» о 20 год. 30 хв. 17.02.2022 року.

Статус обвинуваченого як службової особи доводиться здобутими в ході досудового розслідування доказами, а саме документами особової справи на ім`я ОСОБА_4 , отриманими за результатами тимчасового доступу. Так, наказом начальника ГУНП в Київській області ОСОБА_22 від 26.03.2021 №91 о/с капітана поліції ОСОБА_4 призначено на посаду старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Обухівського РУП ГУНП в Київській області. Враховуючи положеннями ч. З ст. 18 КК України, та примітки до ст. 364 КК України, обвинувачений ОСОБА_4 , як старший оперуповноважений сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Обухівського РУП ГУНП в Київській області, на той період часу здійснював функції представника влади та відповідно до п. 1 примітки до ст. 364 КК України був службовою особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 КК України кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що він разом із Особами 1,2 здійснювали відпрацювання території у с. Германівка Обухівського району Київської області. Через деякий час їм стало відомо, про те, що невстановлені особи вживають наркотичні за адресою: АДРЕСА_2 , та вони разом поїхали за вказаною адресою. В ході судового розгляду було встановлено, що в подальшому так само, їх дії об`єднувались спільним умислом.

Сукупність вказаних доказів надала суду можливість прийти до твердого переконання про доведеність провини обвинуваченого перед судом.

Суд не надає оцінку іншим доказам, як таким, що є неналежними в межах вказаного кримінального провадження.

Щодо визнання низки доказів недопустимими за клопотанням сторони захисту.

Суд погоджується із аргументами захисту щодо визнання недопустимим доказом - флеш накопичувача Ultra Speed, на якому міститься відеозапис, який долучено свідком ОСОБА_13 на підставі його заяви від 16.05.2023, та яким, на думку сторони обвинувачення, зафіксовано перебування обвинувачених ОСОБА_23 та ОСОБА_4 у володінні за адресою: АДРЕСА_2 , яке використовує ОСОБА_6 , з огляду на наступне. Незважаючи на те, що свідок ОСОБА_13 та потерпілий ОСОБА_12 надали вказаний флеш накопичувач за вільною згодою органу досудового розслідування, тобто в порядку, визначеному ч. 2 ст. 93 КПК України, вказаний документ не відповідає критеріям допустимого доказу з огляду на наступне. За своєю суттю вказаний відеозапис є документом відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 99 КПК України. Але ж, свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні під час своїх показань зазначив, що відеозапис від 17.02.2022 року був видалений із його телефону того ж дня, в зв`язку із чим виникають питання щодо джерела його отримання. Показання свідка ОСОБА_13 про відправленні відеозапису випадковій особі із телефонної книги його мобільного телефону не перевірені на стадії досудового розслідування, що позбавляє суд можливості переконатися, що відеозапис на флеш накопичувачі був скопійований із джерела, яке варте довіри.

Проте, слід зазначити, що визнання вказаного доказу недопустимим не ставить під сумнів доведеність фактичних обставин інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки вказаний доказ не є єдиним, на якому ґрунтується пред`явлене обвинувачення.

Інші докази на переконання суду здобуті у відповідності до норм кримінального процесуального законодавства, оцінка на критерії їхньої допустимості надавалася під час їх згадування вище.

Щодо аргументів сторони захисту про відсутність порушеного права на недоторканість житла чи іншого володіння особи.

Вирішуючи це питання, необхідно взяти до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 24.03.2016 № 5-299кз15:

«Недоторканість житла особи є принципом, визнаним світовою спільнотою.

Згідно зі статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, "…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла… Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань".

Таке саме положення міститься у статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) передбачено, що: "Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання відбувається згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб".

Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна закріпила принцип недоторканості житла і поваги до особистого і сімейного життя людини у національному законодавстві, розширивши цей принцип вимогою щодо недоторканості й іншого володіння особи.

Відповідно до статті 30 Конституції України передбачено, що кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. Лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна, чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Ці конституційні норми, що охороняють права і свободи людини, знайшли закріплення в Кримінальному процесуальному кодексі України як засади кримінального судочинства (статті 7, 13 КПК), за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Крім того, частиною першою статті 233 КПК передбачено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Отже, в Конституції та інших законах України не передбачено право будь-кого і будь-коли проникати в житло чи інше володіння особи тільки тому, що там хтось незаконно перебуває та володіє ним, окрім невідкладних випадків, зазначених у частині другій статті 30 Конституції України.

Слід зазначити, що недоторканість житла та іншого володіння особи, яке включає в себе й недоторканість приватного та сімейного життя, передбачає більш широкі права особи і у кримінальному процесуальному аспекті більш широке поняття житла та іншого володіння особи, ніж це визначено в цивільному і житловому праві.

Так, згідно з частиною другою статті 233 КПК під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться в постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення. Не є житлом приміщення, спеціально призначені для утримання осіб, права яких обмежені за законом. До іншого володіння особи належать транспортні засоби, земельні ділянки, гаражі, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого чи іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

При цьому кримінальним і кримінальним процесуальним законом не встановлено обов`язковості такої ознаки житла особи чи її іншого володіння, як належність їх особі на праві власності (що включає право володіння, користування і розпорядження майном) чи на праві володіння як одного з елементів юридично забезпеченого права власності і як вид права на чужі речі (статті 317, 395 ЦК).

Виходячи з принципу недоторканості житла та іншого володіння особи та з огляду на визначення поняття іншого володіння особи, наданого в частині другій статті 233 КПК, під ним розуміються предмети матеріального світу, які перебувають законно або незаконно у фактичному стабільному (тривалому) і безперервному володінні фізичної особи та призначені, пристосовані чи спеціально обладнані для розміщення або зберігання її майна, вирощування чи виробництва продукції, забезпечення побутових та інших потреб особи, а також оснащені будь-якими пристосуваннями (огорожею, запорами, сигналізацією, охороною тощо), які роблять неможливими або ускладнюють проникнення до них. При цьому зазначення про законне чи незаконне володіння як житлом, так і "іншим володінням" особи вказує на будь-які підстави набуття особою фактичного права володіння цим майном (права мати річ), яке може бути як пов`язаним, так і не пов`язаним з юридичною фіксацією цього факту (отриманням права на річ).

Такої позиції дотримується і Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях, визначаючи, зокрема поняття "житло", тлумачить його як місце (помешкання), де особа постійно проживає, незалежно від форми чи підстави такого проживання, утримує і облаштовує його, навіть якщо це здійснено з порушенням національного законодавства (справа "Барклі проти Сполученого Королівства" 1996 року).

Таким чином, встановлення законності чи незаконності фактичного володіння особи житлом чи іншим володінням знаходиться поза межами диспозиції статті 162 КК.

Для визначення предмету цього злочину має значення лише встановлення, чи відноситься він до переліку матеріальних об`єктів, зазначених у статті 233 КПК, та чи підпадає цей об`єкт під ознаки фактичного володіння ним особи як житлом чи "іншим володінням", тобто чи проживала ця особа у будинку, утримувала земельну ділянку та фактично користувалася ними, не зважаючи на спірність реалізації цих повноважень. Наявність спору щодо зазначених об`єктів не виключає фактичного володіння та користування ними.»

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_6 та його сім`я на підставі усної домовленості із власником земельної ділянки ОСОБА_8 протягом 20 - 25 років використовували приміщення, розташоване на цій земельній ділянці, для власних потреб, таких яких зберігання інструменту, домашнього начиння, транспортного засобу, здійснення робіт, пов`язаних із ремонтом сільськогосподарської техніки та ін. Вказане приміщення, яке потерпілий ОСОБА_6 називає «майстернею», обладнане електричним світлом та зачиняється на замок.

Проникнення всередину цього приміщення в пізній час без дозволу володільця і без законних підстав, є порушенням недоторканості іншого володіння особи, яке тягне настання відповідальності за частиною першою статті 162 КК.

Крім того, суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом, тобто особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

При цьому умисел винної особи спрямований на незаконне проникнення до житла чи іншого об`єкту ("іншого володіння"), яким фактично володіє потерпілий, що усвідомлюється винним, однак не потребує встановлення обізнаності останнього в підставах володіння потерпілим зазначеним майном (законності чи незаконності такого володіння).

В своїх показанням обвинувачений ОСОБА_4 , зазначав, що, не бажаючи порушувати порядок доступу до приміщення, зайшов в середину приміщення із Особами 1,2 тільки після умовлянь ОСОБА_6 , чим фактично визнав, що усвідомлював заборону на проникнення до іншого володіння особи. Також, обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що раніше в подібних випадках ним фіксувалося вільне волевиявлення осіб на проникнення його, як службовою особи, до житла чи іншого володіння шляхом відбирання письмової згоди від власників/користувачів. Окрім цього, обвинувачений повинен був це усвідомлювати і враховуючи його службове становище, яке вимагає обізнаності із нормами ЗУ «Про Національну поліцію» та КПК України.

Щодо наявності підстав, передбачених п. 3 ст. 38 ЗУ «Про Національну поліцію». Суд в цій частині погоджується із обґрунтуванням сторони обвинувачення.

Як вбачається із показань обвинуваченого ОСОБА_4 , останнім не заперечуються фактичні обставини справи та хронологія його та Осіб 1,2 дій, проте під виглядом законності своїх вчинків їм надається інша правова оцінка, що зводиться до констатації нібито наявності законних правових підстав перебування у володінні, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

В постанові Верховного Суду України від 01.11.2023 у справі № 462/3127/22 встановлено, що «унеможливлення/знищення доказів, фіксація відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, збереження усієї доказової бази не відноситься до переліку невідкладних випадків та не є підставами для проникнення до житла чи іншого володіння особи до постановлення ухвали слідчим суддею.»

Стаття 31 Закону України «Про Національну поліцію» визначає перелік превентивних поліцейських заходів: а саме: 1) перевірка документів особи; 2)опитування особи; 3) поверхнева перевірка і огляд; 4) зупинення транспортного засобу; 5) вимога залишити місце і обмеження доступу до визначеної території; 6) обмеження пересування особи, транспортного засобу або фактичного володіння річчю; 7) проникнення до житла чи іншого володіння особи; 8) перевірка дотримання вимог дозвільної системи органів внутрішніх справ; 9) застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису; 10) перевірка дотримання обмежень, установлених законом стосовно осіб, які перебувають під адміністративним наглядом, та інших категорій осіб; 11) поліцейське піклування. Під час проведення превентивних поліцейських заходів поліція зобов`язана повідомити особі про причини застосування до неї превентивних заходів, а також довести до її відома нормативно-правові акти, на підставі яких застосовуються такі заходи.

Згідно положення ст. 38 Закону України «Про Національну поліцію» імперативно закріплює, що поліція може проникнути до житла чи іншого володіння особи без вмотивованого рішення суду лише в невідкладних випадках, пов`язаних із: 1) рятуванням життя людей та цінного майна під час надзвичайних ситуацій; 2) безпосереднім переслідуванням осіб, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення; 3) припиненням злочину, що загрожує життю осіб, які знаходяться в житлі або іншому володінні.

Проникнення поліцейського до житла чи іншого володіння особи не може обмежувати її права користуватися власним майном.

Про застосування вказаного поліцейського заходу обов`язково складається протокол, який в даному випадку обвинуваченим ОСОБА_4 та Особами 1,2 не складався.

Очевидно, що досліджені в ході судового розгляду докази дають підстави обґрунтовано стверджувати, що в даному випадку ніяких загроз життю ОСОБА_6 , які б могли бути припиненими тільки в результаті проникнення до володіння особи, в об`єктивній реальності не існувало.

При чому позиція ОСОБА_4 , про існування одразу двох підстав для проникнення до володіння особи у вигляді добровільної згоди потерпілого ОСОБА_6 на це та врятування його життя від злочину, є такими, що не знаходяться в логічному зв`язку.

Отже, на підставі аналізу раніше згаданих доказів очевидно, що позиція захисту спростовується дослідженими під час судового розгляду доказами, які доволі чітко відображають послідовність дій самого обвинуваченого та у своїй сукупності з іншими доказами, які переконливо та однозначно свідчать, що обвинувачений достовірно знав про відсутність рішення суду щодо проведення обшуку, відсутність підстав для врятування життя людей та майна, а також безпосереднього переслідування особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, відсутність добровільної згоди потерпілого ОСОБА_6 на проникнення до володіння особи без дотримання вимог ст. ст. 233, 234, 235, 236 КПК України проник до володіння.

Щодо наявності мети в діях обвинувачених у вигляді створення штучних обставин вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

Суд не може погодитися із пред`явленням в цій частині обвинуваченням з огляду на наступне. Формулювання «створення штучних обставин для розкриття злочину» по суті є ознакою іншого кримінального правопорушення, пов`язаного із фальшуванням доказів чи іншими подібними діями, про пред`явлення обвинувачення за якими суду в цій справі невідомо. Встановлення такої мети в цьому вироку в межах ст. 162 КК України призвело б до констатації судом факту вчинення ОСОБА_4 протиправних дій, обвинувачення щодо вчинення яких не було висунуто йому компетентним органом, та мало б наслідком порушення гарантованого Конституцією України принципу презумції невинуватості.

Проте, зважаючи, що згідно конструкції ч. 2 ст. 162 КК України мета не є обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони вказаного кримінального правопорушення, її виключення судом із обвинувачення не впливає на кваліфікацію дій ОСОБА_4 за цією статтею.

Враховуючи викладене, суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_4 правильно кваліфіковані, як незаконне проникнення до володіння особи, вчинене службовою особою, за попередньою змовою групою осіб, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 162 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у відповідності зі ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, 2014 року народження, вищу освіту, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. При призначенні покарання ОСОБА_4 суд не приймає до уваги твердження сторони обвинувачення про необхідність врахувати інше кримінальне провадження щодо нього про скоєння особливо тяжкого злочину. На момент ухвалення цього судового рішення суду не надано вироку про визнання ОСОБА_4 винуватим у вчиненні будь-яких кримінальних правопорушень, в зв`язку із чим особа вважається невинуватою.

Отже, із врахуванням вищезазначеного суд приходить до переконання, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства із покладенням певних обов`язків. Невизнання провини обвинуваченим, на яке посилається прокурор, як на підставу обрання виключно реальної міри покарання, не може вважатися обставиною, яка обтяжує покарання, є правом особи на власну позицію захисту, і не може буде аргументом при обранні більш суворого покарання, в протилежному випадку це б порушувало право особи, гарантоване ст. 6 Конвенції, на справедливий судовий розгляд.

Суд не вбачає за доцільне обирати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили, оскільки доказів, які б вказували на ризики, зазначені у п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, у вигляді спроби переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, стороною обвинувачення не надано.

Долю речових доказів у кримінальному провадженні вирішити у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Судові витрати відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 370, 374, 377 КПК України, суд,

ЗАСУДИВ

ОСОБА_4 визнати винуватим в пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 162 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нових кримінальних правопорушень і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Речові докази зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок підлягає негайному врученню обвинуваченому, прокурору.

Суддя ОСОБА_1