Справа № 452/4153/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1237/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року у м. Львові

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 , законного представника малолітнього потерпілого - ОСОБА_8 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 02 листопада 2023 року щодо ОСОБА_9 ,

з участю: прокурора ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 ,

законного представника малолітнього потерпілого - ОСОБА_8 ,

встановила:

Вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 02 листопада 2023 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України та призначено йому покарання - 4 роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Згідно ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Відповідно ст.76 ч.1 п.1 та п.2 КК України покладено на ОСОБА_9 обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання про арешт майна, речові докази та процесуальні витрати.

На вказаний вирок суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , представник потерпілої - адвокат ОСОБА_7 та законний представник малолітнього потерпілого - ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Свої апеляційні вимоги прокурор мотивує невідповідністю призначеного обвинуваченому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Не погоджується із висновками місцевого суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Вказує, що у вироку суду в обґрунтування застосування до ОСОБА_9 положень ст.75 КК України зазначено лише одну обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, однак наявність такої обставини суперечить фактичним обставинам кримінального провадження.

Стверджує, що в ході досудового розслідування та під час судового розгляду ОСОБА_9 заперечував свою винуватість. Також під час судового розгляду справи ОСОБА_9 старався перекласти свою вину безпосередньо на потерпілу ОСОБА_12 . Під час досудового слідства та судового розгляду справи ОСОБА_9 перед потерпілими не вибачився. Лише під час останнього слова, розуміючи невідворотність покарання, змінив свою позицію, проте не зміг чітко пояснити у чому визнає свою винуватість, тобто не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на визнання своєї винуватості.

Крім цього, прокурор покликається, що суд не призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не врахував та не надав належної оцінки обставинам вчинення кримінального правопорушення, ступеню його тяжкості та наслідкам, характеру та мотивам допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху.

Зокрема, судом не надано належної оцінки обставинам вчинення злочину та його наслідкам, а саме тому, що обвинувачений, керуючи автомобілем, свідомо грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України, які він, як особа, що наділена правом керувати транспортним засобом, зобов`язаний знати та безумовно дотримуватися. Вказує, що внаслідок порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху України потерпілий неповнолітній ОСОБА_13 отримав тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент утворення, а потерпіла ОСОБА_12 отримала легкі тілесного ушкодження та в останньої відбулось переривання вагітності у терміні 7-8 тижнів, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

При цьому, у вироку суду не наведено належних і достатніх мотивів та підстав для незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

В апеляційні скарзі представник потерпілої адвокат ОСОБА_7 просить скасувати оскаржуваний вирок у частині призначеного обвинуваченому покарання та визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначивши йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

На підтримку своїх апеляційних вимог адвокат покликається на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Не погоджується із висновками місцевого суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Стверджує, що врахована місцевим судом як єдина обставина, що пом`якшує покарання, - щире каяття обвинуваченого, суперечить фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що обвинувачений в ході досудового розслідування та під час судового розгляду заперечував свою винуватість, і під час судового розгляду справи намагався перекласти свою вину на потерпілу ОСОБА_12 . Під час досудового слідства та судового розгляду справи ОСОБА_9 перед потерпілими не вибачився. Лише під час останнього слова, змінив свою позицію, однак не зміг чітко пояснити у чому визнає свою винуватість, не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, та формально вказав на визнання своєї винуватості, що не узгоджується із визначенням щирого каяття.

Вважає, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України не сприятиме меті покарання, є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.

В апеляційній скарзі законний представник малолітнього потерпілого - ОСОБА_8 просить скасувати оскаржуваний вирок у частині призначеного обвинуваченому покарання та визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначивши йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Викладені в апеляційній скарзі апеляційні доводи законного представника аналогічні доводам, які викладені в апеляційній скарзі представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 .

Обвинувачений ОСОБА_14 подав заперечення на усі подані апеляційні скарги, у який просив відмовити у задоволенні таких, а вирок місцевого суду просив залишити без змін.

Згідно цього вироку суду, ОСОБА_9 , 22 грудня 2018 року близько 16 год. 30 хв., керуючи автомобілем марки «MERCEDES -BENZ ATEGO 1318L», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ТОВ «САНДОРА», рухаючись ним автодорогою Львів-Самбір-Ужгород (Н-13) в напрямку до м. Львів, в м. Рудки Самбірського району Львівської області, по вул. Чорновола, навпроти будинку № 12 А, на нерегульованому перехресті з прилягаючою ліворуч другорядною автодорогою вул. Молочарська м. Рудки Самбірського району Львівської області, грубо порушуючи вимоги п.п. «б» п. 2.3 розділу 2 (бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі), п.п. «д» п. 2.3 розділу 2 (не створювати своїми діями загрозу безпеці дорожнього руху), п. 10.1 розділу 10 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху), п. 12.3 розділу 12 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди) та п.п. «а» п. 14.6 розділу 14 (обгін заборонено на перехресті) чинних Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, які виразились в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити наявність перехрестя та на проїзній частині автодороги автомобіль «PEUGEOT 308» реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_12 , яка в салоні перевозила малолітнього пасажира ОСОБА_13 , з увімкненим лівим світловим показником повороту ліворуч, та яка здійснювала маневр повороту ліворуч на вул. Молочарська м. Рудки Самбірського району Львівської області, позаду якої на проїзній частині дороги зупинився невстановлений досудовим розслідуванням автомобіль, розпочав та здійснював маневр обгону вказаних двох транспортних засобів, та не вживши своєчасних заходів для повної зупинки керованого ним транспортного засобу, тим самим відмовитись від продовження маневру обгону на перехресті, допустив зіткнення з автомобілем «PEUGEOT 308», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , за межами смуги руху вул. Чорновола, тобто на проїзній частині вул. Молочарська м. Рудки Самбірського району Львівської області та припаркованим на вул. Молочарська м. Рудки Самбірського району Львівської області автомобілем «SKODA OCTAVIA», реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 Республіки Польща, попередньо залишеним ОСОБА_15 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, малолітній пасажир автомобіля «PEUGEOT 308», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно висновку судово-медичної експертизи, отримав перелом лівої скроневої кістки з переходом на сосцевидний відросток і основу черепа, субарахноїдальний крововилив в лівій скроневій ділянці, забій головного мозку середнього ступеню, які відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент утворення, а водій автомобіля «PEUGEOT 308», реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_12 , згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи, отримала забій лівого стегна у вигляді синця на лівому стегні, який відноситься до легкого тілесного ушкодження та в результаті даної ДТП в останньої відбулось переривання вагітності у терміні 7-8 тижнів, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_9 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, вищенаведеними діями вчинив порушення Правил безпеки дорожнього руху, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої потерпілій ОСОБА_12 та малолітньому потерпілому ОСОБА_13 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, тобто скоїв злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України.

У судове засідання апеляційного суду потерпіла ОСОБА_12 , будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду справи, не з`явилась, і жодних клопотань не подала.

Присутні учасники судового провадження не заперечили щодо розгляду справи за відсутності потерпілої ОСОБА_12 .

При апеляційному розгляді справи прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив таку задоволити. Апеляційну скаргу представника потерпілої та законного представника малолітнього потерпілого також підтримав.

Представник потерпілої та законний представник малолітнього потерпілого у повному обсязі підтримали свої апеляційні скарги та просили такі задоволити, з наведених у них мотивів. Апеляційну скаргу прокурора також підтримали.

Обвинувачений та його захисник заперечили усі подані у справі апеляційні скарги, з огляду на безпідставність таких та просили залишити без змін оскаржуваний вирок.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Згідно апеляційних скарг представник потерпілої та законний представник малолітнього потерпілого просять призначити обвинуваченому більш суворий розмір основного покарання, а ніж призначив йому суд першої інстанції.

Також згідно поданих апеляційних скарг прокурор, представник потерпілої та законний представник малолітнього потерпілого не погоджуються із звільненням обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, а також із не призначенням йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Перевіривши доводи поданих у справі апеляційних справ, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності у кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_16 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Згідно матеріалів справи при призначенні ОСОБА_9 покарання місцевим судом у повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є тяжким злочином, дані про особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, на обліках в наркологічному і психоневрологічному диспансерах не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, має постійне місце праці, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів наявність у обвинуваченого щирого каяття, що було враховано місцевим судом, як обставину, яка пом`якшує покарання.

Щире каяття, характеризуючи суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого нею кримінального правопорушення, означає, що особа визнає свою вину за усіма пунктами висунутого проти неї обвинувачення, дає правдиві свідчення, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, намагається відшкодувати заподіяну шкоду, тощо.

Згідно показань обвинуваченого ОСОБА_9 , останній у судовому засіданні місцевого суду свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення спочатку визнавав частково, однак згодом визнав повністю. Також обвинувачений повністю погодився із висновками судової автотехнічної експертизи щодо порушення ним вимог ПДР України.

Крім цього, обвинувачений зазначив, що двічі намагався відшкодувати потерпілим завдану ним шкоду шляхом перерахування їм грошових коштів, останній раз в сумі 70 000 грн., проте вони відмовились приймати. У скоєному щиро розкаявся. Ствердив про готовність на даний час відшкодувати потерпілим завдану шкоду в сумі 70 000 грн.

Той факт, що ОСОБА_9 намагався відшкодувати потерпілим шкоду, останні не заперечували.

Таким чином колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що обвинувачений ОСОБА_9 зрозумів протиправність своїх дій, оскільки визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, хоча і через тривалий проміжок часу.

З огляду на це, а також те, що обвинувачений під час розгляду справи вибачився перед потерпілими та неодноразово намагався відшкодувати заподіяну їм шкоду, яку потерпілі не захотіли прийняти, суд першої інстанції правильно визначив наявність у ОСОБА_9 щирого каяття у вчиненому.

Ураховуючи наведене колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_9 основне покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у виді 4 років позбавлення волі повністю відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Підстав для призначення ОСОБА_9 основного покарання у виді 5 років позбавлення волі, як просить представник потерпілої та законний представник малолітнього потерпілого, колегія суддів не вбачає.

Крім цього, колегія суддів визнає правильним та обґрунтованим висновок місцевого суду щодо не призначення обвинуваченому ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Рішення місцевого суду у цій частині, на переконання колегії суддів, належним чином мотивовано.

Згідно санкції ч. 2 ст. 286 КК України, за вчинення даного кримінального правопорушення призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не є обов`язковим.

Суд першої інстанції правильно врахував, що обвинувачений ОСОБА_9 на даний час працює на посаді водія автотранспортних засобів, і використання транспортного засобу є фактично основним джерелом доходу для прожиття та утримання трьох неповнолітніх дітей.

При цьому, колегія суддів враховує, що у матеріалах справи відсутні дані, які б свідчили про систематичне порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху.

Також колегія суддів погоджується із застосуванням місцевим судом до обвинуваченого інституту звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Ураховуючи наведене, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, щиро розкаявся у вчиненому та усвідомив протиправність своїх дій, на спеціалізованих обліках не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, вживав заходів для відшкодування заподіяної шкоди потерпілим, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, що слід вважати обставинами, які істотно знижують суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання, колегія суддів вважає, що обвинувачений не становить загрози для суспільства, належно виконував свої процесуальні обов`язки, і сама по собі посткримінальна поведінка ОСОБА_9 свідчить про те, що останній став на шлях виправлення та вживає заходів для усунення негативних наслідків скоєного ним кримінального правопорушення, і його виправлення є можливим без ізоляції від суспільства.

А тому, на переконання суду апеляційної інстанції у даному конкретному випадку є достатні та обґрунтовані підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання на підставі ст.75 КК України та встановлення йому іспитового строку у максимальному розмірі.

За наведених обставин, враховуючи усі встановлені обставини кримінального провадження та дані про особу ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що у даному, конкретному випадку призначене ОСОБА_9 місцевим судом за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на 4 років без позбавлення права керування транспортними засобами, що передбачено санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, та із подальшим звільнення обвинуваченого від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України, із встановленням іспитового строку та покладення на обвинуваченого процесуальних обов`язків, визначених ст. 76 КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання, і таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинувачення та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, апеляційні доводи прокурора, представника потерпілої та законного представника малолітнього потерпілого про невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відтак, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення поданих апеляційних скарг, оскільки такі не містять правових підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

При перевірці справи в апеляційному порядку не виявлено неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи порушень вимог кримінального процесуального закону, що мало б наслідком скасування або зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 , законного представника малолітнього потерпілого - ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 02 листопада 2023 року щодо ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції на протязі трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: