Справа № 357/7642/23
У Х В А Л А

24 жовтня 2023 року м. Біла Церква

Слідчий суддя Білоцерківського міськрайонного суду ОСОБА_1 , розглянувши клопотання старшого слідчого СВ Білоцерківського РУП ГУ НП у Київській області ОСОБА_2 у кримінальному провадженні № 0000080, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.02.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України,

про накладення арешту на майно,

У С Т А Н О В И В:

Старший слідчий СВ Білоцерківського РУП ГУ НП у Київській області ОСОБА_2 звернувся до слідчого судді з клопотанням, погодженим прокурором Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000080, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.02.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України.

Вказане клопотання слідчий обґрунтовує тим, що слідчим відділом Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000080 від 22.02.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що група осіб причетна до незаконного використання та продажу гуманітарної допомоги з метою отримання прибутку. Зокрема, встановлено, що особи, будучи учасниками Благодійної організації «Благодійний фонд «Штаб Добра» () (далі БО «БФ «Штаб Добра»»), здійснюють доставку на територію України транспортних засобів в якості гуманітарної допомоги та у подальшому здійснюють їх реалізацію за готівкові кошти громадянам України, зокрема військовослужбовцям ЗСУ та використання з метою отримання прибутку.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України, за ознаками продажу товарів гуманітарної допомоги з метою отримання прибутку, вчиненому у значному розмірі, за попередньою змовою групою осіб, під час воєнного стану, у зв`язку з чим 07.09.2023 їй вручено відповідне письмове повідомлення про підозру.

ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбаченого покарання у вигляді позбавлення волі строком до 7 років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до 3 років та з конфіскацією майна.

В ході досудового розслідування встановлено, що у власності підозрюваної перебуває наступний транспортний засіб: легковий автомобіль марки «Nissan» моделі «JUKE», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 .

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою конфіскації майна як виду покарання.

Враховуючи вищевикладене, з метою виконання завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України, запобігання подальшого використання та розпорядження майном з боку їх власників та інших третіх осіб, які заявлять право вимоги на нього, зокрема відчуження, зміни, спотворення, знищення рухомого майна, виникає необхідність такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

На підставі викладеного просить накласти арешт на легковий автомобіль марки «Nissan» моделі «JUKE», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання із накладенням заборони користування, володіння та розпорядження ним та провести розгляд даного клопотання відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України без повідомлення ОСОБА_4 з метою забезпечення арешту майна та запобігання можливості відчуження майна третім особам.

Слідчий СВ Білоцерківського РУП ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав клопотання та просив його задовольнити.

Слідчий суддя, заслухавши слідчого, дослідивши матеріали, які додані до клопотання та матеріали кримінального провадження № 0000080 від 22.02.2023, в обсязі, необхідному для розгляду клопотання, доходить висновку про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: конфіскації майна як виду покарання.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати правову підставу для арешту майна; наявність обгрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Слідчим суддею встановлено, що слідчим відділом Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню № №0000080, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.02.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України.

07.09.2023 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України, а саме у продажі товарів гуманітарної допомоги з метою отримання прибутку, вчиненому у значному розмірі, за попередньою змовою групою осіб, під час воєнного стану.

Відповідно до ч. 3 ст. 201-2 КК України, дії, передбачені частиною першою або другою цієї статті, вчинені організованою групою або в особливо великому розмірі, або під час надзвичайного або воєнного стану караються позбавленням волі на строк від п`яти до семи років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.

Відповідно до ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Згідно ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Зокрема, у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року зазначено, що «обґрунтована підозра» означає існування фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, крім того, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994 суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Так, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок.

Згідно з доводами, викладеними у клопотанні та документами наданими на підтвердження цих доводів, обґрунтованість підозри ОСОБА_4 щодо вчинення вищевказаного кримінального правопорушення підтверджується сукупністю зібраних доказів, що містяться у матеріалах кримінального провадження № 0000080 від 22.02.2023.

Враховуючи, що у разі ненакладення арешту на майно призведе до його приховання, зникнення, відчуження, що унеможливить можливу конфіскацію майна як виду покарання, тому під час досудового розслідування виникла потреба у накладенні арешту на майно, що належить на праві власності підозрюваній ОСОБА_4 , а саме: легковий автомобіль марки «Nissan» моделі «JUKE», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 .

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. (ч.1 ст. 173 КПК України).

Отже, слідчий суддя, вивчивши матеріали клопотання та надані слідчим матеріали кримінального провадження № 0000080 від 22.02.2023, вважає, що на цьому етапі кримінального провадження стороною обвинувачення доведено існування обгрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, доведено що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні слідчого та при його застосуванні може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, звернувся із клопотанням. Також стороною обвинувачення доведено необхідність арешту майна та наявність реального ризику його відчуження на користь третіх осіб.

Відповідно ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, втручання у власність (користування) юридичних осіб це вимушений захід, який держава застосовує тимчасово для досягнення певного результату. Втручання держави у володіння майном є виправданим, якщо воно здійснюється для задоволення суспільного інтересу, у визначенні якого суд надає державам право користуватися значною свободою розсуду з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і перебувають у кращому становищі, ніж міжнародний суддя для оцінки того, що становить суспільний інтерес. Правомірним є арешт за умови одночасного існування критерії в правомірності цього втручання (зокрема, законності, суспільного інтересу та справедливого балансу).

Відповідно до вимог ч. 11, 12 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна. Заборона використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

Отже, слідчий суддя вважає, що накладення арешту на майно шляхом заборони володіння та користування ним призведе до непропорційного втручання у право власності особи та покладення на неї надмірного тягаря.

За викладеного, слідчий суддя доходить висновку про накладення арешту на майно, яке належить на праві власності підозрюваної шляхом заборони його відчуження. Таке втручання у право власності власника майна здатне забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. При цьому існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються та метою, яку прагнуть досягти. Іншими словами на власника майна не буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна не надано та слідчим суддею не встановлено.

Натомість, незастосування арешту майна може привести до настання наслідків, які можуть перешкодити досягненню мети кримінального провадження, зокрема до приховування майна шляхом неодноразового відчуження на користь третіх осіб. Слідчий суддя вважає, що тільки у випадку накладення арешту на вказане майно може бути виконане завдання щодо забезпечення конфіскації майна як покарання.

З урахуванням наведеного та керуючись статтями 170-173, 175, 309, 392, 532 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:

Задовольнити частково клопотання слідчого СВ Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області ОСОБА_2 у кримінальному провадженні № 0000080, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.02.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України про накладення арешту на майно.

Накласти арешт на рухоме майно, що на праві власності належить підозрюваній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із забороною його відчуження та розпорядження ним, а саме: на легковий автомобіль марки «Nissan» моделі «JUKE», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , 2012 року випуску, який відповідно до інформації із Територіального сервісного центру № 3242 належить їй на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 від 26.12.2012.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення судом апеляційної інстанції.

Слідчий суддя ОСОБА_5