Дата документу 25.12.2023 Справа № 323/1622/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 323/1622/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/396/23 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянула 25 грудня 2023 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Оріхівського відділу Пологівської окружної прокуратури ОСОБА_6 та захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 24 січня 2022 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Преображенка Оріхівського району Запорізької області, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченої органом досудового розслідування у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1, ч. 2 ст. 200, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 366 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

ОСОБА_7 , працюючи на посаді бухгалтера Комунального закладу «Оріхівська гімназія № 1 «Сузір`я» Оріхівської міської ради (надалі за текстом вироку гімназія або заклад), будучи службовою особою, наділеною службовими повноваженнями по нарахуванню заробітної плати працівникам вказаного закладу, в тому числі, щодо себе особисто, а також по оперативному управлінню бюджетними грошовими коштами, призначеними для виплати заробітної плати працівникам вказаного закладу, включаючи її особисто, в період з липня 2015 року по грудень 2017 року включно, діючи умисно, керуючись єдиним злочинним наміром, корисливим мотивом та метою особистого збагачення за рахунок вказаних коштів, маючи поточні рахунки, відкриті у ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» для отримання виплат, в тому числі, заробітної плати (надалі за текстом вироку карткові рахунки), користуючись наявністю на рахунках гімназії у вказаних банківських установах надлишків грошових коштів, призначених для виплати заробітної плати працівникам гімназії за відповідний період, механізм утворення яких (надлишків) судом достовірно не встановлено, зловживаючи своїм службовим становищем, використовуючи свої службові повноваження всупереч інтересам служби, перебуваючи на своєму робочому місці - в своєму службовому кабінеті гімназії за адресою: Запорізька область, м. Оріхів, вул. Героїв Крут, буд. 1а, систематично щомісяця здійснювала дії щодо зарахування на свої карткові рахунки в обох банках одночасно під видом заробітної плати грошових сум у розмірах, що сукупно протягом відповідного місяця перебільшували розміри нарахованої до виплати (після утримання податків та інших обов`язкових платежів) їй особисто заробітної плати, а саме:

- нарахувавши собі заробітну плату за липень 2015 року у розмірі 4697,37 грн., ОСОБА_7 протягом липня 2015 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 9653,09 грн., що на 4955,72 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 4955,72 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за серпень 2015 року у розмірі 301,32 грн., ОСОБА_7 протягом серпня 2015 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 7312,24 грн., що на 7010,92 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 7010,92 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за вересень 2015 року у розмірі 1927,83 грн., ОСОБА_7 протягом вересня 2015 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 3431,81 грн., що на 1503,98 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 1503,98 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за жовтень 2015 року у розмірі 2681,32 грн., ОСОБА_7 протягом жовтня 2015 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 7123,56 грн., що на 4442,24 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 4442,24 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за листопад 2015 року у розмірі 3377,54 грн., ОСОБА_7 протягом листопада 2015 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 5228,98 грн., що на 1851,44 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 1851,44 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за грудень 2015 року у розмірі 4421,27 грн., ОСОБА_7 протягом грудня 2015 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 17688,77 грн., що на 13267,50 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 13267,50 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за лютий 2016 року у розмірі 2469,67 грн., ОСОБА_7 протягом лютого 2016 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 8460,87 грн., що на 5991,20 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 5991,20 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за квітень 2016 року у розмірі 2469,67 грн., ОСОБА_7 протягом квітня 2016 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 5818,67 грн., що на 3349,00 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 3349,00 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за травень 2016 року у розмірі 2646,05 грн., ОСОБА_7 протягом травня 2016 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 7465,03 грн., що на 4818,98 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 4818,98 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за червень 2016 року у розмірі 2646,05 грн., ОСОБА_7 протягом червня 2016 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 5451,52 грн., що на 2805,47 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 2805,47 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за липень 2016 року у розмірі 7261,62 грн., ОСОБА_7 протягом липня 2016 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 14897,29 грн., що на 7635,67 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 7635,67 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за серпень 2016 року у розмірі 2139,37 грн., ОСОБА_7 протягом серпня 2016 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 7591,49 грн., що на 5452,12 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 5452,12 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за вересень 2016 року у розмірі 2561,20 грн., ОСОБА_7 протягом вересня 2016 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 10533,27 грн., що на 7972,07 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 7972,07 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за жовтень 2016 року у розмірі 2675,50 грн., ОСОБА_7 протягом жовтня 2016 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 7728,61 грн., що на 5053,11 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 5053,11 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за листопад 2016 року у розмірі 2675,50 грн., ОСОБА_7 протягом листопада 2016 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 5797,11 грн., що на 3121,61 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 3121,61 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за грудень 2016 року у розмірі 6260,67 грн., ОСОБА_7 протягом грудня 2016 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 15134,36 грн., що на 8873,69 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 8873,69 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за лютий 2017 року у розмірі 4034,81 грн., ОСОБА_7 протягом лютого 2017 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 5161,72 грн., що на 1126,91 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 1126,91 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за березень 2017 року у розмірі 4372,31 грн., ОСОБА_7 протягом березня 2017 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 6058,20 грн., що на 1685,89 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 1685,89 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за квітень 2017 року у розмірі 4372,31 грн., ОСОБА_7 протягом квітня 2017 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 6126,44 грн., що на 1754,13 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 1754,13 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за травень 2017 року у розмірі 4372,31 грн., ОСОБА_7 протягом травня 2017 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 8138,91 грн., що на 3766,60 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 3766,60 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за червень 2017 року у розмірі 4372,31 грн., ОСОБА_7 протягом червня 2017 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 8510,86 грн., що на 4138,55 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 4138,55 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за липень 2017 року у розмірі 10914,84 грн., ОСОБА_7 протягом липня 2017 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 13113,06 грн., що на 2198,22 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 2198,22 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за серпень 2017 року у розмірі 225,34 грн., ОСОБА_7 протягом серпня 2017 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 13687,59 грн., що на 13462,25 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 13462,25 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за вересень 2017 року у розмірі 4284,47 грн., ОСОБА_7 протягом вересня 2017 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 15053,29 грн., що на 10768,82 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 10768,82 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за жовтень 2017 року у розмірі 5229,03 грн., ОСОБА_7 протягом жовтня 2017 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 10829,47 грн., що на 5600,44 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 5600,44 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за листопад 2017 року у розмірі 5229,03 грн., ОСОБА_7 протягом листопада 2017 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 11194,93 грн., що на 5695,90 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 5695,90 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд;

- продовжуючи реалізацію свого умислу, нарахувавши собі заробітну плату за грудень 2017 року у розмірі 5865,03 грн., ОСОБА_7 протягом грудня 2017 року, діючи у вказаний вище спосіб, зарахувала на два свої карткові рахунки в різних банківських установах сукупно грошову суму в розмірі 12011,43 грн., що на 6146,40 грн. перебільшувало нараховану до виплати заробітну плату за вказаний місяць, тим самим безпідставно, під видом заробітної плати, заволоділа бюджетними грошовими коштами в розмірі 6146,40 грн., якими в подальшому вона розпорядилась на власний розсуд.

В цілому, в період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року, ОСОБА_7 , будучи службовою особою, під видом заробітної плати заволоділа грошовими коштами, які знаходились на рахунках гімназії, відкритих у ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», шляхом зловживання своїми службовими повноваженнями, на загальну суму 144 448,83 грн.

Крім того, ОСОБА_7 , працюючи на посаді бухгалтера гімназії, яка з 10.01.2019 року була перетворена на Комунальний заклад «Опорний заклад загальної середньої освіти «Сузір`я» Оріхівської міської ради, будучи службовою особою, наділеною службовими повноваженнями по нарахуванню заробітної плати працівникам вказаного закладу, в тому числі щодо себе особисто, а також по оперативному управлінню бюджетними грошовими коштами, призначеними для виплати заробітної плати працівникам вказаного закладу, включаючи її особисто, в період з січня 2018 року по серпень 2019 року включно, діючи умисно, керуючись єдиним злочинним наміром, корисливим мотивом та метою особистого збагачення за рахунок вказаних коштів, достовірно знаючи про факт надходження на картковий рахунок, який нею був відкритий у відділенні АТ КБ «Приватбанк», заробітної плати за відповідний місяць (в тому числі її авансової частини), зловживаючи своїм службовим становищем, використовуючи свої службові повноваження всупереч інтересам служби, перебуваючи на своєму робочому місці - в своєму службовому кабінеті за адресою: Запорізька область, м. Оріхів, вул. Героїв Крут, буд. 1а, включала себе до списків працівників закладу, які отримували заробітну плату через ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», із зазначенням свого карткового рахунку № НОМЕР_1 , внаслідок чого, за рахунок грошових коштів, які Управління державної казначейської служби України в Оріхівському районі Запорізької області на підставі складених ОСОБА_7 платіжних доручень перераховувало на поточний рахунок гімназії в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» для виплати заробітної плати працівникам гімназії, систематично, щомісяця заволодівала бюджетними грошовими коштами у визначених нею самою на власний розсуд сумах, а саме:

- 19.01.2018 року 2800,00 грн.;

- 25.01.2018 року 2800,00 грн.;

- 13.02.2018 року 4800,00 грн.;

- 23.02.2018 року 4000,00 грн.;

- 13.03.2018 року 4800,00 грн.;

- 27.03.2018 року 4000,00 грн.;

- 12.04.2018 року 4800,00 грн.;

- 24.04.2018 року 4800,00 грн.;

- 11.05.2018 року 4700,00 грн.;

- 29.05.2018 року 4000,00 грн.;

- 07.06.2018 року 4800,00 грн.;

- 25.06.2018 року 7878,75 грн.;

- 04.07.2018 року 12719,00 грн.;

- 27.07.2018 року 2462,35 грн.;

- 15.08.2018 року 5900,00 грн.;

- 28.08.2018 року 4800,00 грн.;

- 12.09.2018 року 4800,00 грн.;

- 26.09.2018 року 4800,00 грн.;

- 10.10.2018 року 4800,00 грн.;

- 26.10.2018 року 4800,00 грн.;

- 12.11.2018 року 4800,00 грн.;

- 27.11.2018 року 4800,00 грн.;

- 11.12.2018 року 6116,04 грн.;

- 16.01.2019 року 4000,00 грн.;

- 29.01.2019 року 9952,76 грн.;

- 07.02.2019 року 2000,00 грн.;

- 13.03.2019 року 3300,00 грн.;

- 27.03.2019 року 3317,66 грн.;

- 10.04.2019 року 3300,00 грн.;

- 24.04.2019 року 300,83 грн.;

- 10.05.2019 року 3300,00 грн.;

- 12.06.2019 року 3300,00 грн.;

- 08.07.2019 року 14474,81 грн.;

- 29.07.2019 року 10000,00 грн.;

- 05.08.2019 року 1802,27 грн.

В цілому, в період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року, ОСОБА_7 , діючи у вказаний вище спосіб, зловживаючи своїми службовими повноваженнями, під видом заробітної плати заволоділа бюджетними грошовими коштами, які знаходились на рахунку гімназії в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», на загальну суму 174 024,47 грн.

Крім того, ОСОБА_7 , починаючи з січня 2018 року по серпень 2019 року, неодноразово, умисно, маючи доступ до свого особистого карткового рахунку № НОМЕР_1 у АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», використала отримані злочинним шляхом доходи. Зокрема, маючи доступ, індивідуальний логін та пароль до «Інтернет-Банкінг» «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», ОСОБА_7 здійснювала такі безготівкові фінансові операції:

- на автоматичне погашення кредитів на рахунок № 2208.9.14944 UAH на суму 3965,09 грн., із них незаконно отриманих доходів на суму 3965,09 грн.;

- на постійний переказ на інший рахунок позики № 2208.9.14944 UAH на суму 2530,25 грн., із них незаконно отриманих доходів на суму 2530,25 грн.;

- на місячну плату за рахунок на кредитний рахунок № НОМЕР_2 на суму 576,0 грн., із них незаконно отриманих доходів на суму 576,0 грн.

Крім того, ОСОБА_7 , неодноразово у зазначений період часу, достовірно знаючи, що кошти, зараховані на її картковий рахунок № НОМЕР_1 , у АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», є отриманими внаслідок вчинення нею розкрадання чужого майна, здійснювала їх обготівкування (зняття), якими розпоряджалася на власний розсуд та вчиняла розрахунки за допомогою особистої картки по розрахунковому рахунку № НОМЕР_1 у АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» за придбання товарів і послуг, таких як оплата продуктів харчування, промислових та продовольчих товарів на загальну суму 6926,48 грн.

Всього ОСОБА_7 у період із січня 2018 року по жовтень 2019 року, неодноразово, умисно, маючи доступ до особистого карткового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_7 № НОМЕР_1 , у АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», використала у результаті проведених нею фінансових операцій, пов`язаних з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом за період з січня 2018 року по 02.08.2019 року незаконно отримані доходи внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, на загальну суму 13 988,82 гривень.

Таким чином, в період із 19 січня 2018 року по 3 жовтня 2019 року, ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, вчинила фінансові операції з грошовими коштами на суму 13988,82 грн., одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, а саме заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовим становищем.

Щодо обвинувачення за ч. 2 ст. 191 КК України місцевий суд зазначив, що подальше вживане в обвинувальному акті уточнення про те, що територіальним органом Державної казначейської служби України на підставі поданого ОСОБА_7 платіжного доручення на її картковий рахунок були перераховані надлишкові кошти, є зайвим і на кваліфікацію діяння ОСОБА_7 не впливає. Тим більше, що, як встановив суд, з формально-юридичної точки зору розрахунковим документом, на підставі якого на карткові рахунки ОСОБА_7 зараховувались надлишкові кошти, були відомості нарахування коштів на карткові рахунки співробітників, які ОСОБА_7 подавала на виконання конкретній банківській установі, а не платіжні доручення, зазначені в обвинувальному акті. Відтак, наявне в обвинувальному акті ствердження, що саме на підставі поданих ОСОБА_7 платіжних доручень територіальний орган Державної казначейської служби України перераховував гроші безпосередньо на її картковий рахунок, - не відповідає дійсності.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що обвинувачення у заволодінні ОСОБА_7 грошовими коштами на суму 1950,00 грн., що сталося 01.07.2015 року, під видом заробітної плати за липень 2015 року, наданими стороною обвинувачення доказами не підтверджується, а тому вказаний епізод підлягає виключенню з обвинувачення як недоведений, що в цілому не впливає на остаточну кваліфікацію діяння ОСОБА_7 .

Згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 також обвинувачувалась у тому, що способом заволодіння нею бюджетними грошовими коштами в період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року було те, що вона, переслідуючи єдиний злочинний умисел, направлений на складання, видачу завідомо неправдивих офіційних документів та внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, складаючи платіжні доручення № 100 від 01.07.2015 року, № 101 від 02.07.2015 року, № 102 від 02.07.2015 року, № 110 від 09.07.2015 року, № 120 від 05.08.2015 року, № 121 від 05.08.2015 року, № 134 від 25.08.2015 року, № 142 від 08.09.2015 року, № 143 від 08.09.2015 року, № 154 від 24.09.2015 року, № 161 від 08.10.2015 року, № 175 від 21.10.2015 року, № 295 від 09.11.2015 року, № 181 від 09.11.2015 року, № 196 від 24.11.2015 року, № 20644 від 10.12.2015 року, № 214 від 11.12.2015 року, № 218 від 11.12.2015 року, № 17 від 02.02.2016 року, № 18 від 02.02.2016 року, № 24 від 02.02.2016 року, № 25 від 09.02.2016 року, № 31 від 23.02.2016 року, № 32 від 23.02.2016 року, № 66 від 04.04.2016 року, № 75 від 11.04.2016 року, № 76 від 11.04.2016 року, № 87 від 25.04.2016 року, № 65 від 04.05.2016 року, № 100 від 10.05.2016 року, № 99 від 10.05.2016 року, № 113 від 23.05.2016 року, № 122 від 07.06.2016 року, № 123 від 07.06.2016 року, № 128 від 13.06.2016 року, № 129 від 13.06.2016 року, № 133 від 14.06.2016 року, № 150 від 23.06.2016 року, № 139 від 01.07.2016 року, № 140 від 01.07.2016 року, № 145 від 01.07.2016 року, № 27 від 01.07.2016 року, № 162 від 01.08.2016 року, № 163 від 01.08.2016 року, № 176 від 18.08.2016 року, № 182 від 08.09.2016 року, № 183 від 08.09.2016 року, № 192 від 26.09.2016 року, № 203 від 10.10.2016 року, № 204 від 10.10.2016 року, № 214 від 24.10.2016 року, № 224 від 08.11.2016 року, № 225 від 08.11.2016 року, № 235 від 16.11.2016 року, № 236 від 16.11.2016 року, № 57 від 05.12.2016 року, № 242 від 13.12.2016 року, № 243 від 13.12.2016 року, № 252 від 22.12.2016 року, № 253 від 22.12.2016 року, № 14 від 08.02.2017 року, № 15 від 08.02.2017 року, № 20 від 21.02.2017 року, № 21 від 21.02.2017 року, № 32 від 10.03.2017 року, № 33 від 10.03.2017 року, № 39 від 24.03.2017 року, № 82 від 10.03.2017 року, № 83 від 10.04.2017 року, № 57 від 24.04.2017 року, № 101 від 24.04.2017 року, № 112 від 03.05.2017 року, № 63 від 03.05.2017 року, № 69 від 05.05.2017 року, № 68 від 13.05.2017 року, № 75 від 17.05.2017 року, № 144 від 01.06.2017 року, № 81 від 01.06.2017 року, № 87 від 14.06.2017 року, № 160 від 16.06.2017 року, № 169 від 03.07.2017 року, № 92 від 03.07.2017 року, № 179 від 10.07.2017 року, № 97 від 01.08.2017 року, № 187 від 01.08.2017 року, № 197 від 18.08.2017 року, № 109 від 07.09.2017 року, № 110 від 07.09.2017 року, № 115 від 18.09.2017 року, № 116 від 18.09.2017 року, № 121 від 05.10.2017 року, № 122 від 05.10.2017 року, № 127 від 20.10.2017 року, № 128 від 20.10.2017 року, № 133 від 03.11.2017 року, № 269 від 03.11.2017 року, № 135 від 20.11.2017 року, № 278 від 20.11.2017 року, № 140 від 11.12.2017 року, № 145 від 11.12.2017 року, вносила до них завідомо неправдиві дані щодо нарахування суми заробітної плати, після чого подавала ці завідомо підроблені офіційні документи до Управління державної казначейської служби України в Оріхівському районі Запорізької області, яке на підставі цих завідомо підроблених документів безпідставно перераховувало на її карткові рахунки відповідні грошові суми.

За змістом обвинувального акту, вказаними діями ОСОБА_7 одночасно вчинила злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК України, а саме складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

За наслідком судового розгляду місцевий суд вважав, що обвинувачення у службовому підробленні платіжних доручень в період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року ґрунтується лише на співставленні сум, нарахованих до виплати, з однієї сторони, та фактично отриманих, - з іншої, і лише в розрізі по місяцях, а не в розрізі по авансовим та остаточним виплатам у кожному місяці, а тому прийшов до висновку про недоведеність поза розумним сумнівом, в межах пред`явленого обвинувачення, наявності в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, при внесенні до цих платіжних доручень відомостей про суми переказів, оскільки висунуте обвинувачення ґрунтується в цій частині на припущеннях.

Крім того, згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачувалась у тому, що способом заволодіння нею бюджетними грошовими коштами в період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року було те, що вона, переслідуючи єдиний злочинний умисел, направлений на складання, видачу завідомо неправдивих офіційних документів та внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, складаючи платіжні доручення № 2 від 15.01.2018 року, № 8 від 22.01.2018 року, № 28 від 05.02.2018 року, № 20 від 19.02.2018 року, № 26 від 05.03.2018 року, № 36 від 19.03.2018 року, № 42 від 05.04.2018 року, № 48 від 18.04.2018 року, № 54 від 04.05.2018 року, № 60 від 17.05.2018 року, № 66 від 05.06.2018 року, № 72 від 12.06.2018 року, № 84 від 02.07.2018 року, № 121 від 24.07.2018 року, № 90 від 03.08.2018 року, № 96 від 20.08.2018 року, № 102 від 04.09.2018 року, № 108 від 13.09.2018 року, № 114 від 05.10.2018 року, № 120 від 11.10.2018 року, № 132 від 02.11.2018 року, № 138 від 19.11.2018 року, № 144 від 04.12.2018 року, № 1 від 11.01.2019 року, № 7 від 23.01.2019 року, № 18 від 05.02.2019 року, № 32 від 11.03.2019 року, № 39 від 20.03.2019 року, № 51 від 05.04.2019 року, № 58 від 18.04.2019 року, № 270 від 06.05.2019 року, № 94 від 10.06.2019 року, № 121 від 24.07.2019 року, № 414 від 08.08.2019 року, вносила до них завідомо неправдиві дані, а саме включала себе у список працівників закладу, які отримують заробітну плату на карткові рахунки, відкриті в банку «Raiffeisen BANK AVAL», із зазначенням свого розрахункового рахунку, відкритого в тому ж банку, № НОМЕР_1 , для перерахування грошових коштів на зазначений особовий розрахунковий рахунок у певній сумі, після чого подавала ці завідомо підроблені офіційні документи до Управління державної казначейської служби України в Оріхівському районі Запорізької області, яке на підставі цих завідомо підроблених документів безпідставно перераховувало на її карткові рахунки відповідні грошові суми.

Також у обвинувальному акті стверджується, що ОСОБА_7 на початку липня 2019 року склала та внесла до офіційного документа, а саме до платіжного доручення, дата та номер якого не зазначені, завідомо неправдиві дані, а саме включила себе у список працівників закладу, які отримують заробітну плату на карткові рахунки, відкриті в банку «Raiffeisen BANK AVAL», після чого у невстановлений день надала цей завідомо підроблений офіційний документ до Управління державної казначейської служби України в Оріхівському районі Запорізької області, управлінням казначейської служби на особовий р/р № НОМЕР_1 , останньої, відкритий в банку «Raiffeisen BANK AVAL», безпідставно перераховані грошові кошти на загальну суму 14474,81 грн., тим самим заволоділа ними та в подальшому використала їх на особисті потреби.

За змістом обвинувального акту, кожним епізодом вчинення вказаних дій ОСОБА_7 одночасно вчиняла злочини, передбачені ч. 1 ст. 366 КК України, а саме складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

За наслідком судового розгляду місцевий суд вважав, що вчинення ОСОБА_7 підроблення вказаних платіжних доручень, у зазначений в обвинувальному акті спосіб, стороною обвинувачення не доведений.

Також згідно обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що в період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року, переслідуючи єдиний злочинний умисел, направлений на складання, видачу завідомо неправдивого офіційного документу та внесення до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей, зловживаючи своїм службовим становищем, з корисливих мотивів, та з метою особистого збагачення, будучи службовою особою, наділеною обов`язками по здійсненню повноважень щодо підготовки платіжних документів для нарахування грошових коштів з реєстраційних рахунків закладу, складаючи платіжні доручення № 100 від 01.07.2015 року, № 101 від 02.07.2015 року, № 102 від 02.07.2015 року, № 110 від 09.07.2015 року, № 120 від 05.08.2015 року, № 121 від 05.08.2015 року, № 134 від 25.08.2015 року, № 142 від 08.09.2015 року, № 143 від 08.09.2015 року, № 154 від 24.09.2015 року, № 161 від 08.10.2015 року, № 175 від 21.10.2015 року, № 295 від 09.11.2015 року, № 181 від 09.11.2015 року, № 196 від 24.11.2015 року, № 20644 від 10.12.2015 року, № 214 від 11.12.2015 року, № 218 від 11.12.2015 року, № 17 від 02.02.2016 року, № 18 від 02.02.2016 року, № 24 від 02.02.2016 року, № 25 від 09.02.2016 року, № 31 від 23.02.2016 року, № 32 від 23.02.2016 року, № 66 від 04.04.2016 року, № 75 від 11.04.2016 року, № 76 від 11.04.2016 року, № 87 від 25.04.2016 року, № 65 від 04.05.2016 року, № 100 від 10.05.2016 року, № 99 від 10.05.2016 року, № 113 від 23.05.2016 року, № 122 від 07.06.2016 року, № 123 від 07.06.2016 року, № 128 від 13.06.2016 року, № 129 від 13.06.2016 року, № 133 від 14.06.2016 року, № 150 від 23.06.2016 року, № 139 від 01.07.2016 року, № 140 від 01.07.2016 року, № 145 від 01.07.2016 року, № 27 від 01.07.2016 року, № 162 від 01.08.2016 року, № 163 від 01.08.2016 року, № 176 від 18.08.2016 року, № 182 від 08.09.2016 року, № 183 від 08.09.2016 року, № 192 від 26.09.2016 року, № 203 від 10.10.2016 року, № 204 від 10.10.2016 року, № 214 від 24.10.2016 року, № 224 від 08.11.2016 року, № 225 від 08.11.2016 року, № 235 від 16.11.2016 року, № 236 від 16.11.2016 року, № 57 від 05.12.2016 року, № 242 від 13.12.2016 року, № 243 від 13.12.2016 року, № 252 від 22.12.2016 року, № 253 від 22.12.2016 року, № 14 від 08.02.2017 року, № 15 від 08.02.2017 року, № 20 від 21.02.2017 року, № 21 від 21.02.2017 року, № 32 від 10.03.2017 року, № 33 від 10.03.2017 року, № 39 від 24.03.2017 року, № 82 від 10.03.2017 року, № 83 від 10.04.2017 року, № 57 від 24.04.2017 року, № 101 від 24.04.2017 року, № 112 від 03.05.2017 року, № 63 від 03.05.2017 року, № 69 від 05.05.2017 року, № 68 від 13.05.2017 року, № 75 від 17.05.2017 року, № 144 від 01.06.2017 року, № 81 від 01.06.2017 року, № 87 від 14.06.2017 року, № 160 від 16.06.2017 року, № 169 від 03.07.2017 року, № 92 від 03.07.2017 року, № 179 від 10.07.2017 року, № 97 від 01.08.2017 року, № 187 від 01.08.2017 року, № 197 від 18.08.2017 року, № 109 від 07.09.2017 року, № 110 від 07.09.2017 року, № 115 від 18.09.2017 року, № 116 від 18.09.2017 року, № 121 від 05.10.2017 року, № 122 від 05.10.2017 року, № 127 від 20.10.2017 року, № 128 від 20.10.2017 року, № 133 від 03.11.2017 року, № 269 від 03.11.2017 року, № 135 від 20.11.2017 року, № 278 від 20.11.2017 року, № 140 від 11.12.2017 року, № 145 від 11.12.2017 року, вносила до них завідомо неправдиві дані щодо нарахування суми заробітної плати, тим самим за допомогою дописок створила підроблені документи на переказ, фальсифікуючи тим самим справжні, внаслідок чого з їх застосуванням провела незаконний (не ініційований власником рахунка) переказ грошових коштів, чим вчинила злочин, передбачений ч. 1 ст. 200 КК України, а саме незаконні дії з документами на переказ, платіжними картками та іншими засобами доступу до банківських рахунків.

Крім того, згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що, діючи умисно, переслідуючи злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, а саме бюджетними коштами, зловживаючи своїм службовим становищем, з корисливих мотивів, та з метою особистого збагачення, будучи службовою особою, наділеною обов`язками по здійсненню повноважень щодо підготовки платіжних документів для нарахування грошових коштів з реєстраційних рахунків закладу, достовірно знаючи вимоги постанови КМУ № 6 від 14.01.2015 року, в денний час, більш точний період досудовим розслідування не встановлено 15.01.2018 року, знаходячись в своєму службовому кабінеті Комунального Закладу «Опорний заклад загальної середньої освіти «Сузір`я» Оріхівської міської ради, що розташований за адресою: Запорізька область, м. Оріхів, вул. Героїв Крут, буд. 1а, склала та внесла до офіційного документа, а саме платіжного доручення № 2 від 15.01.2018 року завідомо неправдиві дані, здійснивши тим самим підробку документів на переказ, а саме включила себе у список працівників закладу, які отримують заробітну плату на карткові рахунки, відкриті в банку «Raiffeisen BANK AVAL» із зазначенням свого розрахункового рахунку, відкритого в тому ж банку № НОМЕР_1 для перерахування грошових коштів на зазначений особовий розрахунковий рахунок в сумі 2800 грн.

Тим самим ОСОБА_10 за допомогою дописки, створила підроблені документи на переказ, фальсифікуючи тим самим справжні, внаслідок чого з їх застосуванням провела незаконний (не ініційований власником рахунка) переказ грошових коштів.

Вказані дії ОСОБА_7 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 1 ст. 200 КК України як незаконні дії з документами на переказ, платіжними картками та іншими засобами доступу до банківських рахунків.

Крім того, згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що, складаючи платіжні доручення № 8 від 22.01.2018 року, № 28 від 05.02.2018 року, № 20 від 19.02.2018 року, № 26 від 05.03.2018 року, № 36 від 19.03.2018 року, № 42 від 05.04.2018 року, № 48 від 18.04.2018 року, № 54 від 04.05.2018 року, № 60 від 17.05.2018 року, № 66 від 05.06.2018 року, № 72 від 12.06.2018 року, № 84 від 02.07.2018 року, № 121 від 24.07.2018 року, № 90 від 03.08.2018 року, № 96 від 20.08.2018 року, № 102 від 04.09.2018 року, № 108 від 13.09.2018 року, № 114 від 05.10.2018 року, № 120 від 11.10.2018 року, № 132 від 02.11.2018 року, № 138 від 19.11.2018 року, № 144 від 04.12.2018 року, № 1 від 11.01.2019 року, № 7 від 23.01.2019 року, № 18 від 05.02.2019 року, № 32 від 11.03.2019 року, № 39 від 20.03.2019 року, № 51 від 05.04.2019 року, № 58 від 18.04.2019 року, № 270 від 06.05.2019 року, № 94 від 10.06.2019 року, № 121 від 24.07.2019 року, № 414 від 08.08.2019 року, вона вносила до них завідомо неправдиві дані, а саме включала себе у список працівників закладу, які отримують заробітну плату на карткові рахунки, відкриті в банку «Raiffeisen BANK AVAL» із зазначенням свого розрахункового рахунку, відкритого в тому ж банку, № НОМЕР_1 , для перерахування грошових коштів на зазначений особовий розрахунковий рахунок.

Тим самим ОСОБА_10 , діючи кожного разу з окремим умислом, за допомогою дописок, створювала підроблені документи на переказ, фальсифікуючи тим самим справжні, внаслідок чого з їх застосуванням проводила незаконні (не ініційовані власником рахунка) перекази грошових коштів.

Кожна з вказаних дій ОСОБА_7 стороною обвинувачення кваліфікована за ч. 2 ст. 200 КК України як незаконні дії з документами на переказ, платіжними картками та іншими засобами доступу до банківських рахунків, вчинені повторно.

За наслідком судового розгляду місцевий суд вважав, що подія злочину, передбаченого ст. 200 КК України, в тому вигляді, в якому висунуте обвинувачення, - відсутня, а тому вважав за необхідне виправдати ОСОБА_10 за вказаним обвинуваченням.

Також, згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що за період з 1 липня 2015 року по 31 грудня 2017 року, діючи умисно, у своїх особистих інтересах, зловживаючи своїм службовим становищем, незаконно заволоділа бюджетними коштами Оріхівської гімназії № 1 «Сузір`я» на загальну суму 144 610,85 гривень, які виділялись з міського бюджету розпорядником коштів Оріхівської міської ради Оріхівської гімназії № 1 «Сузір`я» для виплати заробітної плати.

Зокрема, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що, починаючи з липня 2015 року по грудень 2017 року, неодноразово, умисно, маючи доступ до особистого карткового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_7 у АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», використала отримані злочинним шляхом доходи внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння. Зокрема, маючи доступ та знаючи пароль до картки вказаного рахунку, зняла (набула) грошові кошти з банкоматів відповідних відділень банків, на загальну суму 54854,20 гривень, які є незаконно отриманими доходами в наслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння.

Разом з цим, ОСОБА_7 , у вказаний період, достовірно знаючи, що кошти в розмірі 54854,20 гривень зараховані на її картковий рахунок № НОМЕР_1 , у АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», у вигляді заробітної плати отримані злочинним шляхом внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, маючи доступ, індивідуальний логін та пароль до «Інтернет-Банкінг» «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», здійснила налаштування інтернет банкінгу, які полягали у здійсненні автоматичного погашення кредиту після здійснення зарахувань грошових коштів на картковий рахунок, здійсненні постійного переказу на інший рахунок та перерахувала грошові кошти з вказаного карткового рахунку за наступними призначеннями:

- на автоматичне погашення кредитів на рахунок № 2208.9.14944 UAH на суму 7758,29 грн., із них незаконно отриманих доходів на суму 7758,29 грн.;

- на постійний переказ на інший рахунок позики № 2208.9.14944 UAH на суму 6658,99 грн., із них незаконно отриманих доходів на суму 6658,99 грн.;

- на місячну плату за рахунок на кредитний рахунок № НОМЕР_2 на суму 1011,01 грн., із них незаконно отриманих доходів на суму 1011,01 грн.;

Крім того, ОСОБА_7 , неодноразово у зазначений період часу, достовірно знаючи, що кошти в розмірі 54854,20 гривень зараховані на її картковий рахунок № НОМЕР_1 , у АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», у вигляді заробітної плати отримані злочинним шляхом внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, здійснювала їх обготівкування (зняття), якими розпоряджалася на власний розсуд та вчиняла розрахунки за допомогою особистої картки по розрахунковому рахунку № НОМЕР_1 у АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» за придбання товарів і послуг, таких як оплата продуктів харчування, промислових та продовольчих товарів на загальну суму 39425,91 грн.

Також, починаючи з липня 2015 року по грудень 2017 року ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що сума, яка підлягає нарахуванню та виплаті в якості заробітної плати, їй, як бухгалтеру закладу (після утримання податків) складає 113457,89 гривень, здійснила перерахування заробітної плати на картковий рахунок, відкритий в АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 , завищуючи встановлену суму для виплат на 89756,65 гривень, здійснювала їх обготівкування (зняття), якими розпоряджалася на власний розсуд та вчиняла розрахунки за допомогою особистої картки по розрахунковому рахунку № НОМЕР_3 АТ КБ «Приватбанк» за придбання товарів і послуг, таких як оплата продуктів харчування, промислових та продовольчих товарів на загальну суму 79745,22 гривень та 15.12.2017 року здійснила грошовий переказ на картковий рахунок, відкритий в АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_4 на загальну суму 10011,43 гривень.

Таким чином, ОСОБА_7 у період із липня 2015 року по грудень 2017 року, неодноразово, умисно, маючи доступ до особистого карткового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_7 № НОМЕР_1 , у АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та карткового рахунку № НОМЕР_3 АТ КБ «Приватбанк» використала у результаті проведених нею фінансових операцій, пов`язаних з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом за період з 1 липня 2015 року по 31 грудня 2017 року незаконно отримані доходи внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, на загальну суму 144 610, 85 гривень.

Вказані діяння ОСОБА_7 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 1 ст. 209 КК України як вчинення фінансової операції з коштами, одержаними внаслідок суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів.

За наслідком судового розгляду місцевий суд вважав, що обвинувачення за вказаним епізодом є неконкретним, а тому є недоведеним стороною обвинувачення, оскільки не містить розмежування щодо законності або незаконності надходження коштів на картковий рахунок.

Вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 24 січня 2022 року:

ОСОБА_7 виправдана:

- за ч. 1 ст. 366 КК України за недоведеністю в її діях складу цього злочину;

- за ч. 1 ст. 209 КК України (по епізоду за період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року) за недоведеністю в її діях складу цього злочину;

- за ч. 1 ст. 200 та за ч. 2 ст. 200 КК України за відсутністю події злочину.

ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191 КК України та ч. 1 ст. 209 КК України (по епізоду за період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року), та призначено їй покарання:

- за ч. 2 ст. 191 КК України 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та (або) організаційно-розпорядчих функцій, строком на 3 (три) роки;

- за ч. 1 ст. 209 КК України 3 (три) роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та (або) організаційно-розпорядчих функцій, строком на 2 (два) роки, та з конфіскацією майна.

На підставі ч. 1, ч. 3 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та (або) організаційно-розпорядчих функцій, строком на 3 (три) роки, та з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання у виді позбавлення волі за цим вироком ухвалено обчислювати з дня затримання ОСОБА_7 в порядку звернення цього вироку до виконання.

Цивільні позови прокурора Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Відділу освіти, молоді і спорту Оріхівської міської ради Запорізької області до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Відділу освіти, молоді і спорту Оріхівської міської ради Запорізької області в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, грошову суму в розмірі 294693,46 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави процесуальні витрати на залучення експертів в розмірі 39783,50 грн.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі прокурор не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним, невмотивованим та необґрунтованим у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість.

Під час апеляційного розгляду просить повторно дослідити докази, вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 209 КК України. Призначити покарання ОСОБА_7 : за ч. 2 ст. 191 КК України - 4 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади строком на 3 роки; за ч. 1 ст. 366 КК України - 2 роки обмеження волі з позбавленням права обіймати певні посади строком на 2 роки; за ч. 1 ст. 209 КК України - 3 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади строком на 2 роки з конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та (або) організаційно-розпорядчих функцій строком на 3 роки, з конфіскацією майна.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд не надав значення тому, що в даному випадку вчинення ОСОБА_7 службового підроблення, реально, виступило способом скоєння нею іншого злочину - передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, що обумовлює необхідність кваліфікації дій обвинуваченої за сукупністю злочинів. Вважає, що суд прийшов до невірного висновку щодо вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, без кваліфікації дій ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, як способу скоєння. Зауважує, що грошові суми, вказані в обвинувальному акті та встановлені і підтверджені шляхом проведення судово-економічних експертиз, які прийняті судом як належний та допустимий доказ, зараховані на карткові рахунки ОСОБА_7 , на підставі цих платіжних доручень. Вказує, що без складання самого платіжного доручення, внесення до нього недостовірних відомостей у вигляді остаточної суми коштів, які потрібно перерахувати та не поданням вказаного доручення - вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, було б неможливим з логічної точки зору.

Крім того, в ході судового розгляду, встановлено, що ОСОБА_7 була єдиним бухгалтером навчального закладу, яка відповідала за всі етапи нарахування заробітної плати, вдавалась до злочинних дій протягом тривалого часу, майстерно приховувала свою протиправну діяльність від керівництва гімназії, зловживаючи не лише своїми службовими повноваженнями, а й довірою керівників та трудового колективу в цілому і припинила цю діяльність лише будучи викритою. При цьому характер та спосіб вчинених нею діянь вказує, з одного боку, на високу професійну кваліфікацію обвинуваченої, а з іншого - на наявність у неї стійкої внутрішньої психологічної установки на припустимість збагачення за рахунок чужого майна, нехтування інтересами служби, правами й законними інтересами оточуючих. Тож, головний бухгалтер навчального закладу ОСОБА_7 заздалегідь знала щодо неправдивості сум вказаних в платіжних дорученнях та, як встановлено, сама їх вносила, переслідуючи злочинний умисел.

Вважає, що твердження суду про відсутність в діях ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК України (по епізоду за період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року), оскільки стороною обвинувачення не проведено розмежування, які з цих витрат здійснені за кошти, що надійшли в цей період на вказаний рахунок законно, а які за кошти, що були зараховані незаконно, є хибним. Кошти, які зараховувались на рахунки обвинуваченої ОСОБА_7 , як отримані законним шляхом, так і в результаті вчинення нею злочину, зводились до однієї загальної суми, визначити, які саме із загальної суми використані нею на ті чи інші цілі неможливо і в такому випадку конкретизація обвинувачення в цій частині є неможливою. Однак, суду було надано, як доказ, рух коштів обвинуваченої ОСОБА_7 за рахунками відкритими в ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та встановлено, що ці кошти надійшли, особа ними володіла та в подальшому витратила на власний розсуд, достовірно знаючи їх походження. Отже, вважає, що встановлена достатня кількість доказів у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК України, а саме у вчиненні фінансової операції з коштами, одержаними в наслідок суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів.

Також зазначає, що суд у вироку суперечливо виклав підстави для виправдання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 209 (по епізоду за період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року) КК України. Вказане свідчить про суперечливі формулювання, допущені судом у вироку, стосовно підстав для виправдання ОСОБА_7 , що не відповідає положенням ч. 1 ст. 373, 374 КПК України.

Вказує, що ОСОБА_7 вдавалась до злочинних дій протягом тривалого часу, а саме майже 5 років, майстерно приховувала свою протиправну діяльність від керівництва гімназії, зловживаючи не лише своїми службовими повноваженнями, а й довірою керівників та трудового колективу в цілому, і припинила цю діяльність лише будучи викритою. При цьому, характер та спосіб вчинених нею діянь вказує, з одного боку, на високу професійну кваліфікацію обвинуваченої, а з іншого - на наявність у неї стійкої внутрішньої психологічної установки на припустимість збагачення за рахунок чужого майна, нехтування інтересами служби, правами й законними інтересами оточуючих. Крім того, як під час досудового розслідування, так в ході судового розгляду ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованих їй злочинів не визнала, щиро не розкаялась, не сприяла розкриттю кримінальних правопорушень, а навіть навпаки намагалася приховати свої злочинні дії шляхом не допуску комісії відділу освіти, молоді та спорту Оріхівської міської ради до бухгалтерської документації (згідно наданих показів представника потерпілого ОСОБА_11 ). Обвинувачена вину не визнала та за факти останніх перерахувань коштів, які вона повернула, лише пояснила, що їй треба було і все. Вказана поведінка ОСОБА_7 вказує на відсутність у неї розкаяння у вчиненому, усвідомлення неприпустимості такої поведінки в майбутньому та цинічній поведінці. Шкоду, завдану розкраданням бюджетних коштів на загальну суму, з урахуванням обох епізодів, в розмірі 318474,10 грн., ОСОБА_7 відшкодувала в позасудовому порядку лише частково, а саме на суму 23779,84 грн. При цьому, як випливає з матеріалів кримінального провадження, зробила вона це не щиро, а відразу після викриття - з метою уникнення розслідування її діяльності за попередні періоди. Вчинені ОСОБА_7 злочини належать до категорії корупційних, а тому, на думку прокурора, призначене районним судом покарання обвинуваченій не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення засудженої та запобігання новим злочинам, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої через його м`якість.

В апеляційній скарзі захисник не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним та необґрунтованим в частині визнання ОСОБА_7 винною за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 209 (по епізоду за період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року) КК України. Просить вирок суду по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 209 (по епізоду за період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року) КК України, скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку із відсутністю складу злочину в її діях.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримала подану нею апеляційну скаргу та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника. Зазначила, що стороні захисту були роз`яснені всі права, захисник був присутній, право на захист не порушено. Стороні захисту надавались відомості щодо групи прокурорів. Були допитані ті свідки, на яких вказувала сама ОСОБА_7 (вчителі та працівники гімназії «Сузір`я»). Вчителі заперечували позицію ОСОБА_7 , що вона, нібито, віддавала їм кошти.

Адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора. Зазначила про порушення права на захист. 28.05.2020 року ОСОБА_7 допитано як підозрювану без адвоката. Докази у справі зібрані з порушенням. ОСОБА_7 не були роз`яснені права та обов`язки. По іншому кримінальному провадженню був відсутній адвокат. З деякими експертизами обвинувачена не ознайомилась, хоча і є розписки, але час, зазначений про ознайомлення, не дозволяє вивчити весь об`єм документів. В реєстрі до обвинувального акту є відомості за 2018 рік без визначення прокурора і групи слідчих. Не було допитано всіх свідків, які зазначені в обвинувальному акті.

Обвинувачена у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу свого захисника адвоката ОСОБА_9 та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора. При цьому, зазначила про можливість подальшого апеляційного розгляду за відсутності адвоката ОСОБА_9 , оскільки в судовому засіданні присутня адвокат ОСОБА_8 , яка також є її захисником.

Адвокат ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явилась у судове засідання апеляційної інстанції, в чергове надавши суду заяву про відкладення слухання справи.

Вирішуючи питання щодо можливості подальшого апеляційного розгляду за відсутності адвоката ОСОБА_9 , колегія суддів звертає увагу на те, що дане кримінальне провадження неодноразово призначалось до розгляду. Захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_9 повідомлялась про розгляд кримінального провадження, однак не з`явилась в судові засідання, призначені на 30.11.2022 року, 12.01.2023 року, 02.03.2023 року, 15.05.2023 року, 05.06.2023 року, 04.09.2023 року, 06.11.2023 року, у зв`язку з чим, з метою забезпечення її участі у судовому засіданні апеляційної інстанції, розгляд кримінального провадження відкладався. Зокрема, 30.11.2022 року, 15.05.2023 року, 05.06.2023 року, 04.09.2023 року, 06.11.2023 року адвокатом ОСОБА_9 до суду подавались клопотання про відкладення розгляду кримінального провадження з різних обставин.

У зв`язку із чим, ухвалою апеляційного суду від 06.11.2023 року обвинуваченій ОСОБА_7 призначено захисника за рахунок держави.

В судове засідання, призначене на 25.12.2023 року, адвокат ОСОБА_9 знову не з`явилась, вкотре надавши заяву про відкладення апеляційного розгляду з заявлених раніше аналогічних підстав.

Обвинувачена ОСОБА_7 висловила позицію щодо відмови від захисника адвоката ОСОБА_12 , призначеної їй за рахунок держави, та вважала можливим подальший апеляційний розгляд здійснювати за відсутності адвоката ОСОБА_9 з огляду на присутність в суді апеляційної інстанції адвоката ОСОБА_8 , яка також є її захисником.

Колегія суддів вважає, що сукупність вищевказаних обставин, поряд із тривалістю апеляційного розгляду через задоволення численних заяв адвоката ОСОБА_9 про відкладення апеляційного розгляду, що свідчить про надання судом достатнього часу задля явки захисника до судового засідання в апеляційній інстанції, зокрема, і участі адвоката в режимі відеоконференцзв`язку, вказує про зловживання адвокатом ОСОБА_9 своїми процесуальними правами щодо відкладення розгляду кримінального провадження та вважає можливим розглянути кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора та захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_9 на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 24 січня 2022 року відносно ОСОБА_7 без участі захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_9 , з огляду на позицію самої обвинуваченої та присутність іншого захисника адвоката ОСОБА_8 .

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року та «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року). У рішенні в справі «Каракуця проти України» від 16 лютого 2017 року Європейський суд з прав людини зазначив, що заявники повинні проявляти належну зацікавленість у розгляді їхньої справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під зловживанням правом, як матеріальним, так і процесуальним, необхідно розуміти таке його використання, яке спрямоване на боротьбу із закладеним у ньому ж позитивним регулятивним потенціалом, в тому числі, що суперечить принципу правової визначеності.

За таких обставин, відповідно до положень ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний суд проводить апеляційний розгляд без участі захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_9 .

Такий висновок колегії суддів кореспондується із правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 21 травня 2021 року (572/535/15-к, провадження № 51-410 км 21).

Представник потерпілої сторони Відділу освіти, молоді та спорту виконавчого комітету Оріхівської міської ради, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явився у судове засідання апеляційної інстанції. При цьому, від представника потерпілої сторони начальника Відділу освіти, молоді та спорту виконавчого комітету Оріхівської міської ради ОСОБА_11 надійшла заява про розгляд справи без участі представника потерпілого, у зв`язку з чим апеляційний суд, з урахуванням думки учасників провадження, які не заперечували проти розгляду апеляційних скарг за відсутності потерпілої сторони, та у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України, проводить апеляційний розгляд за відсутності представника Відділу освіти, молоді та спорту виконавчого комітету Оріхівської міської ради.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановлені ухвали.

Судова колегія, з урахуванням положень ч. 3 ст. 404 КПК України, за відсутності жодних підстав для повторного дослідження доказів, не знайшла підстав для задоволення відповідного клопотання прокурора, викладеного у апеляційній скарзі, оскільки апелянт висловлює незгоду із оцінкою місцевого суду щодо досліджених доказів та не наводить чітко передбачених вказаною нормою підстав для повторного дослідження доказів. В іншому випадку, за наявності чітко визначених законом підстав для повторного дослідження доказів, не буде дотримано загальних засад кримінального провадження, закріплених ст.ст. 22, 26 КПК України стосовно змагальності та диспозитивності, та не сприятиме сприйняттю суду як неупередженого.

Вказані висновки колегії суддів кореспондуються з правовою позицією Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 1 листопада 2022 року у справі № 344/2995/15-к, провадження № 51-8361км18.

Стосовно доводів апеляційних скарг, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України щодо меж апеляційного розгляду, виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначені принципи судового розгляду та оцінки доказів.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги закону.

Доводи апеляційної скарги захисника адвоката ОСОБА_9 про відсутність в діях обвинуваченої ОСОБА_7 складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191 КК України та ч. 1 ст. 209 (по епізоду за період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року) КК України, є безґрунтовними.

З цього приводу, колегія суддів відмічає, що апеляційна скарга сторони захисту взагалі не містить чіткого обґрунтування доводів із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191 КК України та ч. 1 ст. 209 (по епізоду за період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року) КК України, правильно кваліфікувавши дії обвинуваченої, виклав у вироку мотиви своїх висновків.

При цьому, суд першої інстанції навів всі обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням аргументування власних висновків.

Так, у суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 , надаючи пояснення стосовно висунутого обвинувачення, вказала про невизнання провини. пояснивши, що грошові кошти понад нараховану до виплати заробітну плату у відповідному місяці вона дійсно перераховувала на свої карткові рахунки, відкриті в ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», однак робила це не з метою привласнення. Ці кошти були заробітною платою інших працівників, які з певних причин не мали можливості отримати заробітну плату у відповідному місяці в безготівковій формі (через закінчення строку дії їх платіжних карток, неотримання платіжної картки у зв`язку з прийняттям на роботу тощо). Тому, діючи в інтересах таких працівників, вона перераховувала їх заробітну плату на свій картковий рахунок, після чого знімала ці гроші з рахунку за допомогою своєї платіжної картки та видавала заробітну плату таким працівникам готівкою. При цьому, зазначила, що грошові кошти у розмірі 10 000 грн. у липні 2019 року та грошові кошти в розмірі близько 13 000 грн. у січні 2019 року вона перерахувала на свій картковий рахунок в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» безпідставно, просто тому, що вони їй були потрібні.

Також пояснила, що процедура виплати працівникам гімназії заробітної плати включала щомісяця декілька етапів. Виходячи з її посадових прав та обов`язків як бухгалтера гімназії, всі етапи, крім складання табелю обліку робочого часу, були зосереджені у її повноваженнях і саме вона нараховувала заробітну плату, складала та підписувала разом з директором гімназії розрахунково-платіжні відомості із заробітної плати, після чого складала, підписувала разом з директором гімназії та подавала до Управління Державної казначейської служби України в Оріхівському районі реєстри бюджетних зобов`язань, заявки на перерахування коштів, а також платіжні доручення на переказ коштів для виплати заробітної плати працівникам гімназії з рахунку, відкритого гімназією в ГУДКСУ, на поточні рахунки уповноважених банків, а також за допомогою електронної системи «Клієнт-Банк» дистанційно, із застосуванням електронного цифрового підпису, надавала відповідному уповноваженому банку відомість нарахування коштів з поточного рахунку уповноваженого банку на карткові рахунки кожного з працівників, включаючи себе саму.

Не дивлячись на невизнання провини обвинуваченою ОСОБА_7 , її вина у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191 КК України та ч. 1 ст. 209 (по епізоду за період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року) КК України, повністю підтверджується сукупністю безпосередньо досліджених та проаналізованих судом першої інстанції доказів.

З цього приводу судова колегія звертає увагу, що правильність наведених у вироку доказів сторона захисту не спростовує.

Так, факт перебування ОСОБА_7 на посаді бухгалтера гімназії з 01.02.2010 року підтверджується наказом директора вказаної гімназії № 14 від 29.01.2010 року про прийняття ОСОБА_13 на посаду бухгалтера на підставі її заяви. Після цього, 16.08.2013 року ОСОБА_13 зареєструвала шлюб з ОСОБА_14 та змінила своє прізвище на прізвище чоловіка, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 , виданим виконавчим комітетом Преображенської сільської ради Оріхівського району Запорізької області 16.08.2013 року.

Відповідно до посадової інструкції бухгалтера Оріхівської гімназії № 1 «Сузір`я», затвердженої 01.02.2010 року директором вказаної установи ОСОБА_15 , з якою ОСОБА_7 була того ж дня ознайомлена під особистий підпис, основними напрямками її діяльності на посаді бухгалтера були організація бухгалтерського обліку господарсько-фінансової діяльності гімназії, контроль за економним використанням матеріальних, трудових і фінансових ресурсів, збереження майна гімназії, сприяння залученню позабюджетних коштів на потреби гімназії (п.п. 2.1, 2.2).

Також вказаною посадовою інструкцією передбачено, що бухгалтер, зокрема, проводить нарахування і перерахування платежів у державний бюджет, внесків на державне соціальне страхування, на фінансування капіталовкладень, заробітної плати працівникам гімназії, податків і інших виплат і платежів, погашення у встановлені терміни заборгованостей банкам за позики, а також відрахування коштів у фонди економічного стримування й інші фонди (п. 3.8); нараховує заробітну плату основним працівникам, сумісникам, технічному персоналу (п. 3.16).

Згідно з вказаною посадовою інструкцією ОСОБА_7 на посаді бухгалтера мала право, зокрема, підписувати на рівні з директором гімназії фінансові документи, і без її підпису грошові і розрахункові документи, фінансові і кредитні зобов`язання вважаються недійсними і не повинні прийматися до виконання.

Отже, виходячи з характеру та обсягу посадових прав та обов`язків, ОСОБА_7 , на посаді бухгалтера гімназії, була наділена адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими функціями, в тому числі, у питаннях нарахування та виплати заробітної плати працівникам гімназії, тобто була службовою особою в розумінні ч. 3 ст. 18 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, станом на 2015 рік і пізніше Оріхівська гімназія № 1 «Сузір`я» мала договірні відносини щодо організації виплати заробітної плати працівникам з двома уповноваженими банками ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», і всі без виключення працівники гімназії, як педагогічний склад, так і адміністративний персонал, отримували заробітну плату у безготівковій формі через один з вказаних банків, за їх вибором.

Факт того, що ОСОБА_7 , як працівник гімназії, для отримання заробітної плати використовувала одночасно поточний рахунок, відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк», а також рахунок, відкритий у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», підтверджується наданими стороною обвинувачення виписками про рух коштів по рахункам за період з 01.07.2015 року по 31.08.2019 року, а також роздрукованою в паперовому вигляді електронною формою особової картки ОСОБА_16 в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» із зазначенням її персональних даних.

Розрахунково-платіжними відомостями з липня 2015 року по грудень 2017 року підтверджуються суми заробітної плати, нарахованої ОСОБА_7 до виплати собі (після утримання податків та інших обов`язкових платежів) у відповідних місяцях протягом вказаного періоду.

З висновків експертів № 20-158 від 07.12.2020 року, № 20-159 від 08.12.2020 року, № 20-160 від 10.12.2020 року вбачається проведення дослідження розрахунково-платіжних відомостей по заробітній платі КЗОЗЗС «Сузір`я» за період з липня 2015 року по грудень 2017 року та встановлені розміри грошових сум, належних до виплати ОСОБА_7 у відповідних місяцях.

Як вбачається з матеріалів провадження, факт складання цих відомостей саме ОСОБА_7 не оспорювався ні самою обвинуваченою, ні іншими учасниками кримінального провадження.

З цього випливає, що накладанням свого підпису ОСОБА_7 підтвердила правильність зазначених у цих відомостях сум та взяла на себе відповідальність за це.

Співставленням виписок про рух коштів по відповідним картковим рахункам ОСОБА_7 у банках ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з розрахунково-платіжними відомостями за кожний місяць підтверджуються факт надходження на карткові рахунки ОСОБА_7 , відкриті у ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», одночасно, грошових сум з призначенням платежу «заробітна плата», у розмірах, які, сукупно протягом відповідного місяця, перебільшували розмір нарахованої до виплати на користь ОСОБА_7 заробітної плати, а також різниця між цими сумами помісячно.

Надходження сум на карткові рахунки ОСОБА_7 , а також різниця між ними та сумами нарахованої до виплати на користь ОСОБА_7 заробітної плати, підтверджуються й висновками експертів № 20-158 від 07.12.2020 року, № 20-159 від 08.12.2020 року та № 20-160 від 10.12.2020 року.

Факт того, що грошові кошти були бюджетними та надходили на карткові рахунки ОСОБА_7 саме з рахунків гімназії, підтверджується тим, що на картковий рахунок, відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк», всі суми надходили з призначенням платежу «Заробітна плата, ОРІХІВСЬКА ГІМНАЗІЯ», а на картковий рахунок, відкритий у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», - з призначенням платежу «заробітна плата».

На підтвердження заволодіння ОСОБА_7 чужими грошовими коштами шляхом зловживання службовим становищем в період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року вказують наступні докази.

Так, факт того, що саме ОСОБА_7 вчиняла дії щодо зарахування на свої карткові рахунки грошових коштів під видом заробітної плати у розмірах, які перебільшували розміри нарахованої до виплати заробітної плати у відповідних місяцях, зокрема, підтверджується показаннями самої обвинуваченої, яка підтвердила, що вона дійсно перераховувала грошові кошти понад нараховану до виплати заробітну плату на свої карткові рахунки, відкриті в ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Крім того, визнала, що грошові кошти у розмірі 10000 грн. у липні 2019 року та у розмірі близько 13000 грн. у січні 2019 року вона перерахувала на свій картковий рахунок в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» безпідставно, просто тому, що вони їй були потрібні.

Платіжними дорученнями №№ 102, 101, 110, 121, 120, 134, 143, 142, 154, 162, 161, 175, 181, 295, 196, 218, 224, 214, 18, 17, 25, 24, 32, 31, 66, 76, 75, 87, 93, 100, 99, 113, 123, 122, 129, 133, 128, 150, 140, 139, 27, 145, 163, 162, 176, 183, 182, 192, 204, 203, 214, 225, 224, 236, 235, 57, 243, 242, 253, 252, 15, 14, 21, 20, 33, 32, 39, 83, 82, 57, 63, 112, 69, 68, 75, 81, 144, 87, 160, 92, 169, 179, 187, 97, 197, 110, 109, 116, 115, 122, 121, 128, 127, 269, 133, 278, 139, 146, 145, складеними ОСОБА_7 за період з липня 2015 року по грудень 2017 року та підписаними нею та директором гімназії, підтверджується їх подання обвинуваченою до Оріхівського УДКСУ, яким вони були виконані, про що свідчать відповідні штампи банку.

Згідно висновку експерта № 15-13 від 24.02.2020 року вбачається, що всі наведені вище платіжні доручення, а також реєстри бюджетних зобов`язань, на виконання яких були складені та подані платіжні доручення, підписані ОСОБА_7 , що не заперечувалось останньою під час розгляду в суді першої інстанції.

В частині надходження коштів на підставі наведених вище платіжних доручень на рахунок гімназії в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відповідні дати і суми підтверджуються також випискою про рух коштів по рахунку НОМЕР_6 за період з 01.01.2017 року по 01.11.2019 року.

При цьому, суд першої інстанції відмітив, що з вказаної виписки про рух коштів випливає, що принаймні з січня 2017 року (за попередній період часу така виписка стороною обвинувачення надана не була) заробітна плата для працівників гімназії за відповідний період надходила на цей рахунок частинами з різних рахунків гімназії в ГУ ДКСУ, а саме як з рахунку № НОМЕР_7 , так і з рахунку № НОМЕР_8 , про що в обвинувальному акті не зазначалось.

Відомостями нарахування коштів (заробітна плата та аванси) на карткові рахунки співробітників, отриманими ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за період з липня 2015 року по грудень 2017 року, підтверджується, що ОСОБА_7 , у відповідні дні виплати авансу та заробітної плати, формувала в електронному вигляді, скріплювала своїм електронним цифровим підписом та подавала до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» офіційні електронні документи відомості нарахування коштів, із зазначенням прізвищ, імен, по-батькові, ідентифікаційних номерів та номерів карткових рахунків відповідних працівників, а також належних до виплати кожному з них грошових сум, ініціюючи в такий спосіб зараховування банком цих сум заробітної плати безпосередньо на карткові рахунки працівників.

При цьому, ОСОБА_7 вносила до таких документів інформацію й особисто про себе, а саме про своє прізвище, ім`я та по-батькові, ідентифікаційний номер, номер свого рахунку НОМЕР_9 , а також про грошову суму до зарахування на цей картковий рахунок.

Факт отримання цих відомостей банком підтверджується наявністю на них відповідного штампу.

Згідно пояснень ОСОБА_7 , наданих нею в суді першої інстанції, за своєю правовою природою такі відомості нарахування коштів (заробітна плата та аванси) на карткові рахунки співробітників є внутрішніми електронними розрахунковими документами, створення яких передбачене програмним забезпеченням, наданим банком в користування.

При цьому, співставлення виписки про рух коштів по рахунку № НОМЕР_6 в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з відомостями про нарахування коштів свідчить, що ОСОБА_7 подавала їх до банку в день надходження грошових коштів з казначейства, і, як правило, через декілька хвилин після такого надходження.

Співставленням сум, зазначених у відомостях нарахування коштів, із сумами, які у відповідні дні були фактично зараховані на картковий рахунок ОСОБА_7 в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» згідно виписки про рух коштів по даному рахунку, встановлено, що вони співпадають.

Перелічені докази є взаємоузгодженими та «поза розумним сумнівом» підтверджують, що саме ОСОБА_7 особисто, із використанням свого електронного цифрового підпису, ініціювала переказ банком ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вказаних грошових коштів на свій особистий картковий рахунок.

При цьому, суд першої інстанції звернув увагу про ненадання стороною обвинувачення відомостей нарахування коштів або інших рівнозначних розрахункових документів, на підставі яких здійснювався розподіл коштів між картковими рахунками працівників гімназії, відкритих у КБ «Приватбанк», з доказами отримання таких документів вказаною банківською установою.

Системне тлумачення ст.ст. 18, 364, 365, 191 КК України дозволяє зазначити, що заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем має місце тоді, коли службова особа незаконно обертає чуже майно на свою користь чи користь третіх осіб, використовуючи, при цьому, своє службове становище.

В цьому сенсі, знаючи про утворення надлишків грошових коштів, незалежно від того, було це наслідком власних умисних діянь ОСОБА_7 , помилки чи обставин, які не залежали від її волі, остання, як бухгалтер, не могла не усвідомлювати, що в інтересах служби, пов`язаних з неухильним дотриманням вимог чинного законодавства та виконанням обов`язків по збереженню майна гімназії, вона була зобов`язана вжити заходів щодо збереження цих коштів (залишити на рахунку у відповідному банку для здійснення належних платежів у майбутньому, повернути їх на поточний рахунок гімназії у відповідному територіальному органі Державної казначейської служби України, тощо).

Однак, ОСОБА_7 , діючи всупереч вказаним інтересам служби, усвідомлюючи, що грошові кошти, призначені для виплати заробітної плати працівникам гімназії, знаходились у її оперативному управлінні, і що лише вона, як бухгалтер, в силу свого службового становища має формально-юридичні повноваження та фактичну можливість вирішити подальшу юридичну долю вказаних надлишків на користь гімназії, реалізовувала ці повноваження у своїх власних інтересах, для чого вживала заходів щодо зарахування цих надлишків на свої власні карткові рахунки в двох банках одночасно.

Незважаючи на те, що чинне законодавство не містить прямої заборони щодо отримання зарплати в безготівковій формі від одного роботодавця через декілька банків, в даному випадку дії ОСОБА_7 щодо неукладення з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», відповідного окремого договору про розрахунково-касове обслуговування, а також включення себе до відомостей нарахування коштів співробітників за умови неподання до цього банку заяви про здійснення переказу зарплати на її картковий рахунок в межах відповідного договору між цим банком та гімназією, про що вона підтвердила під час допиту, невизначення нею конкретно того, перераховувати на цей рахунок аванс чи зарплату у відповідному місяці, також були елементами зловживання службовим становищем.

Не можна оминути й той факт, що ОСОБА_7 вчиняла протиправні дії, спрямовані на заволодіння бюджетними коштами, приховуючи їх від керівників гімназії, які, підписуючи разом з ОСОБА_7 фінансові документи (розрахунково-платіжні відомості із заробітної плати, реєстри бюджетних зобов`язань, платіжні доручення тощо), не були обізнані про намір ОСОБА_17 .

Таке зловживання ОСОБА_7 своїм службовим становищем стало можливе тому, що лише вона одноособово була уповноважена як нараховувати заробітну плату, так і організовувати її безпосередню виплату, що, за умови зловживання ОСОБА_7 також довірою з боку керівників гімназії, відсутністю з їх боку належного контролю, дозволяло їй протягом тривалого часу вчиняти протиправні дії непомітно для них.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо критичного ставлення до показань обвинуваченої ОСОБА_7 стосовно того, що вона не мала умислу на викрадення коштів, які надлишково надходили на її карткові рахунки, а робила це з метою видачі цих надлишків готівкою іншим працівникам гімназії, оскільки вони спростовуються дослідженими доказами та спрямовані на ухилення від відповідальності за вчинене діяння.

Зокрема, під час допиту в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 наполягала на тому, що всі без винятку випадки надлишкового зарахування коштів були пов`язані саме з наведеними мотивами, що в гімназії постійно звільнялись та приймались на роботу ті чи інші працівники, які не встигали оформлювати платіжні картки для отримання зарплати в безготівковій формі, і звертались до неї з проханням видати зарплату готівкою. При цьому, ОСОБА_7 вказала лише на декількох осіб ( ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 ), які могли б, на її думку, підтвердити її показання.

Між тим, під час допиту в суді першої інстанції у якості свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 надали показання, які лише спростували версію обвинуваченої.

Так, зазначені особи, крім свідка ОСОБА_22 , вказали, що не звертались до ОСОБА_7 з проханнями, тим більше письмовими заявами, видати зарплату готівкою, а звертались до неї з питаннями лише після ненадходження на їх карткові рахунки безготівкової заробітної плати, що було для них несподіваним і незрозумілим. Подальшу видачу їм зарплати готівкою ОСОБА_7 жодним чином не документувала, встановленого законом порядку проведення касових операцій з готівкою не дотримувалась, що лише підтверджує наявність у неї злочинного наміру на систематичне розкрадання бюджетних коштів, а дії ОСОБА_7 щодо видачі вказаним свідкам зарплати готівкою й без складання відповідних документів були спрямовані лише на усунення наслідків її протиправних дій, що вже настали, й на приховування своєї протиправної діяльності.

Крім того, допитана у якості свідка директор гімназії ОСОБА_24 , пояснила, що в період 2015-2017 років до неї ніхто з працівників гімназії з питаннями щодо проблем з виплатою заробітної плати не звертався. Від попереднього директора ОСОБА_15 їй також про такі випадки було невідомо. Лише один раз працівник ОСОБА_23 звернулась до неї з питанням про те, чи правильно те, що вона отримала зарплату готівкою. Після цього, з ОСОБА_7 була проведена співбесіда на предмет недопустимості таких випадків, з чим остання погодилась. Однак перевірок за цим фактом проведено не було. Лише в 2019 році була виявлена недостача бюджетних коштів за два місяці, у зв`язку з чим адміністрація школи звернулась до прокуратури. Також пояснила, що вона за посадою лише заповнювала табель робочого часу, а всі питання, пов`язані з нарахуванням та виплатою заробітної плати, вирішувала ОСОБА_7 , яка користувалась значним авторитетом та довірою.

Зі змісту обвинувального акту випливає, що ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що вчиняла заволодіння бюджетними грошовими коштами протягом часу з липня 2015 року по грудень 2017 року, керуючись єдиним злочинним наміром, тобто вчинений нею злочин є продовжуваним.

Продовжуваний злочин характеризується такими ознаками: він складається із двох чи більше самостійних діянь; дані діяння (дії чи бездіяльність) містять у собі ознаки одного й того самого складу злочину, тобто є юридично тотожними; ці діяння віддалені одне від одного проміжком часу (як правило, але не обов`язково, незначним); усі діяння спрямовані на один і той самий об`єкт кримінально-правової охорони; спричиняють єдиний (спільний) суспільно небезпечний наслідок (якщо склад продовжуваного злочину за конструкцією є матеріальним); об`єднані єдиним злочинним наміром, тобто мають єдиний умисел і спільну мету, а отже, з огляду на це є частинами одного цілого. Суб`єктивні ознаки продовжуваного злочину полягають у тому, що всі тотожні діяння у його складі об`єднані єдиним злочинним наміром, який реалізується поетапно, а це, у свою чергу, означає, що продовжуваний злочин характеризується виною виключно у виді прямого умислу.

Положеннями ч. 2 ст. 32 КК України визначено, що продовжуваний злочин складається із двох або більше тотожних діянь, об`єднаних єдиним злочинним наміром. При цьому, слід зауважити, що злочинний намір є більш широким поняттям, ніж єдиний умисел, до нього входять не тільки останній, а й заздалегідь поставлена мета, що об`єднує всі вчинені особою тотожні діяння. Навіть при неконкретизованому умислі обов`язковою суб`єктивною ознакою продовжуваного злочину є заздалегідь поставлена мета вчиняти кримінальне правопорушення доки це можливо, яка і об`єднує в єдине ціле вчинені особою умисні тотожні діяння (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29.09.2021 року у справі № 682/3004/15-к).

Таким чином, місцевий суд дійшов правильного висновку про доведеність наявності у ОСОБА_7 єдиного наміру, спрямованого на заволодіння бюджетними коштами протягом невизначеного заздалегідь часу та у невизначеному заздалегідь розмірі (доки це буде можливо), оскільки всі її діяння відповідали наведеним вище ознакам продовжуваного злочину.

Щодо вчинення ОСОБА_7 заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовим становищем в період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року, колегія суддів зазначає, що вина останньої підтверджується наступними доказами.

Розрахунково-платіжними відомостями з січня 2018 року по серпень 2019 року підтверджуються суми заробітної плати, нарахованої ОСОБА_7 до виплати собі (після утримання податків та інших обов`язкових платежів) у відповідних місяцях протягом вказаного періоду.

Як вбачається з матеріалів провадження, факт складання цих відомостей саме ОСОБА_7 не оспорювався ні самою обвинуваченою, ні іншими учасниками кримінального провадження.

Учасниками кримінального провадження також не оспорювалось, що протягом вказаного періоду нарахована до виплати на користь ОСОБА_7 заробітна плата у повному обсязі та належним чином виплачувалась їй щомісячно на картковий рахунок № НОМЕР_4 в АТ КБ «Приватбанк».

Факт надходження на належний ОСОБА_7 картковий рахунок № НОМЕР_1 у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» протягом періоду часу, охопленого обвинуваченням, грошових сум з призначенням платежу «заробітна плата» (а також 29.07.2019 року з призначенням «аванс на відрядження» на суму 10000 грн.), у встановлених місцевим судом розмірах, підтверджується банківською випискою про рух коштів по вказаному рахунку за цей період. Щодо достовірності відомостей, вказаних у цій виписці, сторона захисту заперечень не надала.

З висновку експерта № 20-18 від 30.04.2020 року вбачається, що згідно наданих на дослідження банківських виписок за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року на основний рахунок № НОМЕР_10 , відкритий в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» по картці № НОМЕР_1 , ОСОБА_7 зараховано кошти в загальній сумі 114976,14 грн.

Згідно висновку експерта № 20-31 від 25.05.2020 року документально підтверджується перерахування Державною казначейською службою грошових коштів на картковий рахунок № НОМЕР_9 по картці № НОМЕР_1 , відкритий у ПАТ «Райффайзен банк АВАЛЬ» ОСОБА_7 у певних сумах, відображених у висновку, в період з січня 2018 року по серпень 2019 року.

В цілому документально підтверджується перерахування Державною казначейською службою на картковий рахунок № НОМЕР_9 по картці № НОМЕР_1 , відкритий у ПАТ «Райффайзен банк АВАЛЬ», ОСОБА_7 грошових коштів за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 114976,14 грн. та за період з 01.01.2019 року по 01.09.2019 року в сумі 59048,33 грн.

Так, факт того, що саме ОСОБА_7 вчиняла дії щодо зарахування на свої карткові рахунки грошових коштів під видом заробітної плати у розмірах, які перебільшували розміри нарахованої до виплати заробітної плати у відповідних місяцях, зокрема, підтверджується показаннями самої обвинуваченої, наданими нею в суді першої інстанції.

Відомостями нарахування коштів (заробітна плата та аванси) на карткові рахунки співробітників, отриманими ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за період з січня 2018 року по серпень 2019 року, підтверджується, що ОСОБА_7 , у відповідні дні виплати авансу або заробітної плати, формувала в електронному вигляді, скріплювала своїм електронним цифровим підписом та подавала до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» офіційні електронні документи відомості нарахування коштів, із зазначенням списків працівників гімназії (їх прізвищ, імен, по-батькові, ідентифікаційних номерів та номерів карткових рахунків), а також належних до виплати кожному з них грошових сум, ініціюючи в такий спосіб зараховування банком цих сум заробітної плати безпосередньо на карткові рахунки працівників.

Як було встановлено судом першої інстанції, за своєю правовою природою такі відомості нарахування коштів (заробітна плата та аванси) на карткові рахунки співробітників є внутрішніми електронними розрахунковими документами, створення яких передбачене програмним забезпеченням, наданим банком в користування.

При цьому, ОСОБА_7 вносила до таких документів інформацію й особисто про себе, а саме про своє прізвище, ім`я та по-батькові, ідентифікаційний номер, номер свого рахунку НОМЕР_9 , а також про грошову суму до зарахування на цей картковий рахунок.

Факт отримання цих відомостей банком підтверджується наявністю на них відповідного штампу.

Співставленням сум, зазначених у відомостях нарахування коштів, із сумами, які у відповідні дні були фактично зараховані на картковий рахунок ОСОБА_7 в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» згідно виписки про рух коштів по даному рахунку, встановлено, що вони співпадають.

За показаннями представника потерпілого Відділу освіти, молоді та спорту Оріхівської міської ради Запорізької області ОСОБА_11 , допитаної в суді першої інстанції, з 01.01.2018 року вказаний відділ був визначений розпорядником бюджетних коштів 2-го рівня, а з 10.01.2019 року Оріхівську гімназію № 1 «Сузір`я» було реорганізовано в опорний навчальний заклад з 4-ма філіями, бухгалтерія цих установ була централізованою і ОСОБА_7 стала головним бухгалтером. Питань до її роботи не було, складені нею документи нарікань не викликали. При цьому, конкретні суми заробітної плати, нараховані в цілому по гімназії, місяць від місяця різнились, і це було нормальним, оскільки зарплата у педагогічного складу залежить від навантаження і може бути не однаковою кожного місяця. При цьому, до початку кожного навчального року затверджувався кошторис закладу, тарифікація оплати праці, а кожні три місяці подавався звіт про використання бюджетних коштів, який зазвичай також готувала ОСОБА_7 . Лише у липні 2019 року, коли ОСОБА_7 пішла у відпустку, такий звіт був поданий іншим бухгалтером і в ньому сума коштів була на 10000 грн. більшою, ніж по раніше поданій зарплатній відомості, при цьому, ці гроші підлягали сплаті за рахунок державної субвенції на оплату праці вчителів у липні місяці, коли вони вже пішли у відпустку та отримали відпускні кошти. В ході перевірки цих обставин ОСОБА_7 визнала, що особисто взяла цю суму грошей собі. Також виявили надмірно сплачені на її користь гроші на суму 13000 грн. Вказані суми ОСОБА_7 повернула добровільно, але на вимогу працівників відділу освіти відмовилась надати для огляду паперові та електронні документи щодо виплати заробітної плати через ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», доступ до яких мала лише вона. Тому керівництво відділу вирішило звернутись до правоохоронних органів за цим фактом, що потім виявило численні порушення з боку ОСОБА_7 .

Отже, сукупність наданих стороною обвинувачення доказів неспростовно підтверджує, що саме ОСОБА_7 особисто, із використанням свого електронного цифрового підпису, ініціювала переказ банком ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вказаних грошових коштів на свій особистий картковий рахунок.

Заволодіння ОСОБА_7 бюджетними грошовими коштами в період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року саме шляхом зловживання своїм службовим становищем підтверджується тим, що ОСОБА_7 , діючи всупереч вказаним інтересам служби, використовувала свої повноваження щодо оперативного управління бюджетними грошовими коштами, призначеними для виплати заробітної плати працівникам гімназії, а саме повноваження щодо складання та подання до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» розрахункових документів відомостей нарахування коштів (заробітна плата та аванси) на карткові рахунки співробітників, включала себе до списків таких співробітників у відповідних відомостях та на власний розсуд зазначала у таких відомостях суму, нібито, належну їй до виплати.

Також слід враховувати, що ОСОБА_7 , як і в період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року, вчиняла протиправні дії, спрямовані на заволодіння бюджетними коштами, приховуючи їх від керівників гімназії, які, підписуючи разом з ОСОБА_7 фінансові документи (розрахунково-платіжні відомості із заробітної плати, реєстри бюджетних зобов`язань, платіжні доручення тощо), не були обізнані про намір ОСОБА_17 .

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність наявності у ОСОБА_7 єдиного наміру, спрямованого на заволодіння бюджетними коштами протягом невизначеного заздалегідь часу та у невизначеному заздалегідь розмірі (доки це буде можливо).

При цьому, показання самої ОСОБА_7 стосовно того, що вона не мала умислу на викрадення коштів, які надлишково надходили на її карткові рахунки, а робила це з метою видачі цих надлишків готівкою іншим працівникам гімназії, на переконання колегії суддів, спрямовані на ухилення відповідальності за вчинене діяння, оскільки вони спростовуються дослідженими судом доказами.

Відповідно до статті 91 КПК України у кримінальному провадженні, зокрема, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Так, предмет доказування у кримінальних провадженнях за частиною 2 статті 191 КК України включає встановлення повноважень службової особи щодо майна, яке обертається на користь винного чи інших осіб шляхом привласнення, розтрати чи заволодіння шляхом зловживання службовим становищем, а обов`язковими ознаками зазначеного кримінального правопорушення, є: суб`єкт службова особа підприємства, установи, організації; суб`єктивна сторона прямий умисел, коли винна особа усвідомлює суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачає їх суспільно небезпечні наслідки і свідомо бажає їх настання; об`єкт відносини, пов`язані із правом власності, та, зокрема, відносини, які складаються у сфері службової діяльності з приводу розподілу відповідних матеріальних благ; предмет майно, яке перебуває у фондах держави або іншого суб`єкта права власності та розпорядження яким обумовлено саме спеціальними повноваженнями суб`єкта злочину; об`єктивна сторона вилучення майна з володіння власника чи уповноваженої ним особи шляхом привласнення, розтрати або заволодіння та обов`язкове обернення майна на свою користь чи користь інших осіб.

Слід відмітити, що у даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні двох окремих злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191 КК України, фактичні обставини яких викладені у двох різних обвинувальних актах, а саме: щодо злочину, вчиненого в період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року в обвинувальному акті у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000142 від 02.07.2020 року; щодо злочину, вчиненого в період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року в обвинувальному акті у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000176 від 04.09.2019 року.

Так, в обвинувальному акті у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000142 від 02.07.2020 року, щодо кожного епізоду вказується, що ОСОБА_7 , діючи умисно, переслідуючи злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, а саме бюджетними коштами, зловживаючи своїм службовим становищем, з корисливих мотивів, та з метою особистого збагачення, будучи службовою особою, наділеною обов`язками по здійсненню повноважень щодо підготовки платіжних документів для нарахування грошових коштів з реєстраційних рахунків закладу, склала та внесла до офіційного документу, а саме певного платіжного доручення, завідомо неправдиві дані щодо нарахування суми заробітної плати, здійснила перерахування заробітної плати на певний картковий рахунок в певній сумі; далі щодо цього ж епізоду зазначається, що ОСОБА_7 подала зазначене вище завідомо підроблене платіжне доручення до Управління державної казначейської служби України в Оріхівському районі Запорізької області, на підставі якого Управлінням казначейської служби на той чи інший картковий рахунок безпідставно перераховані грошові кошти на відповідну суму, якою ОСОБА_7 , в подальшому, розпорядилась на власний розсуд.

На відміну від цього, в обвинувальному акті у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000176 від 04.09.2019 року, щодо кожного епізоду зазначається, що ОСОБА_7 , діючи умисно, переслідуючи злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, а саме бюджетними коштами, зловживаючи своїм службовим становищем, з корисливих мотивів, та з метою особистого збагачення, будучи службовою особою, наділеною обов`язками по здійсненню повноважень щодо підготовки платіжних документів для нарахування грошових коштів з реєстраційних рахунків закладу, складала та вносила до певних платіжних доручень завідомо неправдиві дані, а саме включала себе у список працівників закладу, які отримують заробітну плату на карткові рахунки, відкриті в банку «Raiffeisen BANK AVAL» із зазначенням свого розрахункового рахунку, відкритого в тому ж банку, для перерахування грошових коштів на зазначений особовий розрахунковий рахунок певної суми, після чого завідомо підроблене платіжне доручення подавала до Управління державної казначейської служби України в Оріхівському районі Запорізької області, на підставі якого управлінням казначейської служби на картковий рахунок ОСОБА_7 , відкритий в банку «Raiffeisen BANK AVAL», безпідставно перераховувались відповідні грошові кошти, і тим самим ОСОБА_7 заволодівала ними та, в подальшому, використовувала їх на особисті потреби.

Як видно з наведеного, в обох обвинувальних актах чітко викладені обставини, що характеризують об`єкт, суб`єкт та суб`єктивну сторону інкримінованих ОСОБА_7 злочинів і які, на підставі наданих стороною обвинувачення доказів, встановлені також й місцевим судом.

Водночас, суд першої інстанції при дослідженні обставин, що складають об`єктивну сторону інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, встановив, що в обвинувальному акті у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000142 від 02.07.2020 року, одні й ті самі дії ОСОБА_7 описані фактично двічі.

Так, з однієї сторони, в цьому обвинувальному акті стверджується, що, підробивши певне платіжне доручення, ОСОБА_7 «здійснила перерахування» певної суми заробітної плати на свій картковий рахунок в певному банку; з іншої сторони, далі щодо того ж епізоду в обвинувальному акті стверджується, що ОСОБА_7 подала зазначене вище завідомо підроблене платіжне доручення до Управління державної казначейської служби України в Оріхівському районі Запорізької області, на підставі якого цим органом на той самий картковий рахунок ОСОБА_7 безпідставно були перераховані кошти на ту саму суму.

Місцевий суд вважав, що досліджені судом докази та відповідна нормативно-правова база свідчать, що використане в обвинувальному акті формулювання «здійснила перерахування заробітної плати на певний картковий рахунок в певній сумі» вже охоплює всю послідовність дій ОСОБА_7 , які вона вчиняла для заволодіння бюджетними коштами: складання розрахунково-платіжної відомості із заробітної плати, складання та подання реєстру бюджетних зобов`язань, складання та подання платіжних доручень, складання та подання відомостей нарахування коштів на карткові рахунки співробітників у конкретному банку. У зв`язку з цим подальше вживане в обвинувальному акті уточнення про те, що територіальним органом Державної казначейської служби України на підставі поданого ОСОБА_7 платіжного доручення на її картковий рахунок були перераховані надлишкові кошти, є зайвим і на кваліфікацію діяння ОСОБА_7 не впливає. Тим більше, що з формально-юридичної точки зору розрахунковим документом, на підставі якого на карткові рахунки ОСОБА_7 зараховувались надлишкові кошти, були відомості нарахування коштів на карткові рахунки співробітників, які ОСОБА_7 подавала на виконання конкретній банківській установі, а не платіжні доручення, зазначені в обвинувальному акті.

Відтак, наявне в обвинувальному акті ствердження, що саме на підставі поданих ОСОБА_7 платіжних доручень територіальний орган Державної казначейської служби України перераховував гроші безпосередньо на її картковий рахунок, не відповідає дійсності. Таке ствердження може розглядатись як вірне лише з фінансово-економічної точки зору, оскільки в будь-якому разі мова йшла про перерахунок бюджетних коштів.

Аналогічним чином побудований виклад обставин й в другому обвинувальному акті, де вживане формулювання за схемою «внесла до офіційного документа, а саме до певного платіжного доручення, завідомо неправдиві дані, а саме включила себе у список працівників закладу, які отримують заробітну плату на карткові рахунки, відкриті в банку «Raiffeisen BANK AVAL», із зазначенням свого розрахункового рахунку, потім подала це платіжне доручення до Управління державної казначейської служби України в Оріхівському районі Запорізької області, на підставі якого цим органом на той самий картковий рахунок ОСОБА_7 безпідставно були перераховані кошти на ту саму суму».

З нагромадження цих обставин значення для кримінально-правової кваліфікації має лише те (і це встановлено місцевим судом), що ОСОБА_7 дійсно включала себе до списків працівників закладу, які отримують заробітну плату на карткові рахунки, відкриті в банку «Raiffeisen BANK AVAL», із зазначенням свого розрахункового рахунку, у формі відомостей нарахування коштів на карткові рахунки співробітників, зазначала у цих списках (відомостях) певну суму грошей, на підставі чого, після надходження на поточний рахунок ПАТ «Raiffeisen BANK AVAL» від територіального органу Державної казначейської служби грошових коштів, зазначена у таких списках грошова сума перераховувалась на картковий рахунок ОСОБА_7 .

Фактично включенням себе до таких списків ОСОБА_7 створювала необхідні умови для зарахування на свій картковий рахунок надлишкових коштів, яке, в подальшому, відбувалось в автоматичному режимі, і саме в цьому міститься елемент зловживання нею своїм службовим становищем, оскільки без таких дій заволодіння цими коштами було б неможливе.

При цьому, місцевий суд не взяв до уваги й той факт, що в обвинувальному акті у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000142 від 02.07.2020 року, після викладення фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_7 злочину зазначається, що зібрано достатньо доказів для підозри ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, у формі заволодіння чужим майном службовою особою шляхом зловживання своїм службовим становищем, але не міститься чітке ствердження про те, що ОСОБА_7 вчинила такий злочин.

Так, системно-структурний аналіз норм КПК України доводить, що на стадії досудового розслідування обвинувачення особи пов`язується з моментом складання обвинувального акта, що містить офіційну, сформовану на досудовому розслідуванні версію про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. При цьому, важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків сторони обвинувачення, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Незважаючи на невідповідність способу викладу в обвинувальному акті формулювання обвинувачення вимогам КПК України, це не потягло істотного впливу на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд, оскільки ОСОБА_7 з моменту вручення їй обвинувального акту набула статусу обвинуваченої, під час судового розгляду не заявляла про незрозумілість свого статусу та (або) висунутого їй обвинувачення.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги й той факт, що в обвинувальному акті у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000176 від 04.09.2019 року, після викладення фактичних обставин заволодіння ОСОБА_7 грошовими коштами зазначається, що вона, реалізувавши єдиний злочинний умисел, направлений на привласнення та розтрату майна, а саме грошових коштів Комунального Закладу «Опорний заклад загальної середньої освіти «Сузір`я» Оріхівської міської ради, протягом 2018-2019 років привласнила та розтратила грошові кошти відділу на загальну суму 174 024,47 гривень, а далі міститься формулювання обвинувачення, згідно якого «своїми умисними діями ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скоїла кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 2 ст. 191 КК України, а саме заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем».

Беззаперечним є те, що привласнення, розтрата чужого майна та заволодіння ним шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем є трьома різними формами злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, і одне й те саме діяння не може бути одночасно кожною з цих форм.

Тому, враховуючи, що по тексту обвинувального акту щодо кожного епізоду зазначається, що певне діяння ОСОБА_7 вчиняла, зловживаючи службовим становищем, узагальнене посилання на вчинення нею привласнення та розтрати того самого майна є явною опискою, яка не змінює суті обвинувачення.

При цьому, районний суд вказав, що ОСОБА_7 отримувала можливість зараховувати на свої карткові рахунки під видом заробітної плати грошові кошти, право на отримання яких вона не мала, за рахунок надлишків таких грошових коштів, механізм утворення яких на підставі наданих суду доказів та в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення достовірно встановити неможливо.

Проте, ця обставина не впливає на кваліфікацію діяння ОСОБА_7 щодо заволодіння цими коштами, оскільки очевидним є те, що в будь-якому разі остання збагачувалась за рахунок бюджетних коштів, які для неї були чужим майном.

Так само посилання в обвинувальних актах на порушення ОСОБА_7 вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 6 від 14 січня 2015 року щодо «Деяких питань надання освітньої субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам» безпосередньо на кваліфікацію її діянь не впливає, оскільки цей нормативний акт регулює відносини між суб`єктами бюджетного процесу, які передують безпосередній виплаті заробітної плати працівникам бюджетних установ. В контексті висунутого ОСОБА_7 обвинувачення це лише підкреслює, що вона не могла не усвідомлювати, що вчиняє заволодіння бюджетними коштами.

З такими висновками місцевого суду погоджується й колегія суддів.

Крім того, є обґрунтованим й висновок місцевого суду про те, що обвинувачення у заволодінні ОСОБА_7 грошовими коштами на суму 1950,00 грн., що сталося 01.07.2015 року, під видом заробітної плати за липень 2015 року, наданими стороною обвинувачення доказами не підтверджується.

Так, відповідно до обвинувачення, 01.07.2015 року ОСОБА_7 , знаходячись в своєму службовому кабінеті Оріхівської гімназії № 1 «Сузір`я», що розташований за адресою: Запорізька область, м. Оріхів, вул. Героїв Крут, буд. 1а, склала та внесла до офіційного документу, а саме платіжного доручення № 100, завідомо неправдиві дані щодо нарахування суми заробітної плати, здійснила перерахування заробітної плати на картковий рахунок, відкритий в АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 , що підлягала до виплати (після утримання податків) в загальній сумі 1950,00 грн.

Усвідомлюючи факт внесення недостовірних відомостей, однак бажаючи довести свій злочин до кінця, направлений на заволодіння майном, а саме грошовими коштами Оріхівської гімназії № 1 «Сузір`я», ОСОБА_7 01.07.2015 року у денний час, більш точний період досудовим розслідування не встановлено, надала завідомо підроблений офіційний документ платіжне доручення № 100 від 01.07.2015 року до Управління державної казначейської служби України в Оріхівському районі Запорізької області, що розташоване за адресою: м. Оріхів, вул. Покровська (колишня Лен. Курсантів), № 72А, на підставі якого Управлінням казначейської служби на особовий р/р № НОМЕР_3 , відкритий в АТ КБ «Приватбанк», безпідставно перераховані грошові кошти на загальну суму 1950,00 грн.

Між тим, у наданій стороною обвинувачення бухгалтерській документації за липень 2015 року міститься лише платіжне доручення № 100 від 06.07.2015 року на суму 675,21 грн., отримувачем яких зазначений «РК працівників освіти», з призначенням платежу «професійні внески, утримані з відпускних на 1 половину липня 2015 року». Поданий до оплати цей документ був 06.07.2015 року, про що свідчить відповідний штамп банку.

Таким чином, на підставі цього доручення не могли бути перераховані кошти, за рахунок яких 01.07.2015 року ОСОБА_7 отримала на свій картковий рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в сумі 1950 грн.

Інших доказів на підтвердження того, що 01.07.2015 року відбувались бодай якісь перекази коштів з приводу заробітної плати за липень 2015 року, сторона обвинувачення не надала.

Сам факт отримання цих коштів підтверджується випискою про рух коштів по вказаному картковому рахунку, однак доказів безпідставності їх отримання сторона обвинувачення не надала, оскільки не виключається, що це могла бути заробітна плата за попередній період, що виходить за межі обвинувачення. З досліджених місцевим судом доказів вбачаються випадки виплати частини заробітної плати за попередній місяць у наступному, які у практиці гімназії були неодноразовими, і тому виключати цього не можна.

Отже, на переконання колегії суддів, місцевий суд обґрунтовано виключив вказаний епізод з обвинувачення як недоведений, що в цілому не впливає на остаточну кваліфікацію діяння ОСОБА_7 .

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що арифметичним підрахунком всіх інкримінованих ОСОБА_7 сум за період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року їх загальний розмір становить 146668,83 грн., тоді як в обвинувальному акті їй інкриміноване заволодіння в цей період загальною сумою в розмірі 144610,00 грн.

Оскільки епізод щодо заволодіння сумою 1950 грн. від 01.07.2015 року місцевим судом виключений з обвинувачення, загальна сума заволодіння становить 144448,83 грн. (14668,83 грн.-1950 грн.), що не виходить за межі обвинувачення і не впливає на кваліфікацію.

Таким чином, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов правильного висновку про доведеність пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення щодо заволодіння в період часу з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року бюджетними коштами на загальну суму 144448,83 грн. та кваліфікував це її діяння за ч. 2 ст. 191 КК України як заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Крім того, районний суд дійшов правильного висновку про доведеність пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення щодо заволодіння в період часу з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року бюджетними коштами на загальну суму 174024,47 грн. та кваліфікував це її діяння за ч. 2 ст. 191 КК України як заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

При цьому, як обґрунтовано звернув увагу місцевий суд, в діянні ОСОБА_7 щодо заволодіння чужим майном в період часу з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року наявна ознака повторності, однак обвинувачення ОСОБА_7 в цій частині не висунуте, у зв`язку з чим, в силу вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, місцевий суд не вправі змінювати кваліфікацію цього діяння, оскільки це призведе до погіршення становища обвинуваченої.

За епізодом скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК України, у період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року, вина ОСОБА_7 підтверджується наступними доказами.

Так, факт вчинення ОСОБА_7 фінансових операцій, які надійшли на її картковий рахунок в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року, підтверджується випискою про рух коштів по вказаному рахунку, з якої випливає, що в цей період дійсно по вказаному рахунку було проведено низку фінансових операцій, в тому числі, зняття готівкових коштів, оплата товарів і послуг, переказ на інші рахунки, автоматичні списання коштів на погашення кредитів, інші регулярні платежі, в тому числі: на автоматичне погашення кредитів на рахунок № 2208.9.14944 UAH на суму 3965,09 грн., із них незаконно отриманих доходів на суму 3965,09 грн.; на постійний переказ на інший рахунок позики № 2208.9.14944 UAH на суму 2530,25 грн., із них незаконно отриманих доходів на суму 2530,25 грн.; на місячну плату за рахунок на кредитний рахунок № НОМЕР_2 на суму 576 грн., із них незаконно отриманих доходів на суму 576,0 грн.

Крім того, в матеріалах кримінального провадження наявна копія Угоди № PDV2-2490147 від 10.07.2018 року, укладена між ОСОБА_7 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». За змістом цієї Угоди, вона разом з Публічною пропозицією, Заявою, Тарифами і додатковими угодами до них становить договір банківського обслуговування між сторонами. В межах цього договору ОСОБА_7 , як клієнт, надала банку право здійснювати договірне списання грошових коштів з рахунків клієнта банку в будь-яких валютах, в тому числі, з рахунків, які будуть відкриті клієнтом у майбутньому, реквізити яких банк визначить самостійно, в сумах, необхідних для виконання грошових зобов`язань клієнта перед банком, тощо.

Під час допиту в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 підтвердила, що дійсно витрачала кошти, які надходили на вказаний рахунок, на свої потреби, в тому числі, у формах та розмірах, встановлених місцевим судом.

Таким чином, як випливає з обвинувачення та визнано доведеним судом першої інстанції, в період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року всі грошові кошти, які надходили на картковий рахунок № НОМЕР_1 у АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», були отримані ОСОБА_7 незаконно внаслідок вчинення нею злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Станом на час вчинення ОСОБА_7 злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191 КК України, ч. 1 ст. 209 КК України передбачала кримінальну відповідальність за вчинення фінансової операції чи правочину з коштами або іншим майном, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, а також вчинення дій, спрямованих на приховання чи маскування незаконного походження таких коштів або іншого майна чи володіння ними, прав на такі кошти або майно, джерела їх походження, місцезнаходження, переміщення, зміну їх форми (перетворення), а так само набуття, володіння або використання коштів чи іншого майна, одержаних внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, а також передбачала покарання за це у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до двох років та з конфіскацією майна.

В подальшому, Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 06.12.2019 року № 361-ІХ, який набрав чинності 28.04.2020 року, до КК України були внесені зміни, і, зокрема, диспозиція ч. 1 ст. 209 КК України була викладена в іншій редакції: «Набуття, володіння, використання, розпорядження майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі здійснення фінансової операції, вчинення правочину з таким майном, або переміщення, зміна форми (перетворення) такого майна, або вчинення дій, спрямованих на приховування, маскування походження такого майна або володіння ним, права на таке майно, джерела його походження, місцезнаходження, якщо ці діяння вчинені особою, яка знала або повинна була знати, що таке майно прямо чи опосередковано, повністю чи частково одержано злочинним шляхом». При цьому, щодо покарання змін не вносилось.

Відтак, як правильно відмітив суд першої інстанції, вказаними змінами об`єктивна сторона такого злочину була значно розширена, чим погіршує становище обвинуваченої, а тому вони не мають зворотної сили щодо неї, і кримінальна протиправність дій ОСОБА_7 в межах висунутого обвинувачення має оцінюватись відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 209 КК України, чинної до 28.04.2020 року.

Відповідно до п. 47 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» від 14.10.2014 року, який був чинним в інкримінований ОСОБА_7 період, фінансова операція визначалась як будь-які дії щодо активів клієнта, вчинені за допомогою суб`єкта первинного фінансового моніторингу, або про які стало відомо суб`єкту державного фінансового моніторингу в рамках виконання цього Закону.

При цьому, до суб`єктів первинного фінансового моніторингу належали й банки (п. 1 ч. 2 ст. 5 вказаного Закону).

Таким чином, будь-які дії з грошовими коштами, розміщеними на банківських рахунках, є фінансовими операціями, оскільки їх вчинення неможливе без допомоги суб`єкта первинного фінансового моніторингу.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про доведеність пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 1 ст. 209 КК України (по епізоду за період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року) та кваліфікацією її діяння як вчинення фінансових операції з коштами, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів.

Під час апеляційного розгляду адвокат ОСОБА_8 звертала увагу на порушення права на захист. Крім того, зазначила, що ОСОБА_7 спочатку була допитана у якості свідка, а лише потім було проведено досудове розслідування; 28.05.2020 року ОСОБА_7 допитано як підозрювану без адвоката; докази у справі зібрані з порушенням; ОСОБА_7 не були роз`яснені права та обов`язки; по іншому кримінальному провадженню був відсутній адвокат; з деякими експертизами обвинувачена не ознайомилась, хоча і є розписки, але час, зазначений про ознайомлення, не дозволяє вивчити весь об`єм документів; в реєстрі до обвинувального акту є відомості за 2018 рік без визначення прокурора і групи слідчих; не було допитано всіх свідків, які зазначені в обвинувальному акті.

Між тим, вказані доводи захисника є неспроможними, виходячи з наступного.

Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, відомості про початок досудового розслідування кримінального провадження були внесені до ЄРДР 4 вересня 2019 року за № 0000176, в рамках якого 18.09.2019 року та 17.10.2019 року ОСОБА_7 спочатку була допитана у якості свідка. В подальшому, 27.05.2020 року та 28.05.2020 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру та 28.05.2020 року проведено її допит у якості підозрюваної (т. 1 а.п. 80-109). Отже, доводи захисника про допит ОСОБА_7 у якості свідка до проведення досудового розслідування є надуманими. Покази ОСОБА_7 у якості свідка до уваги судом не приймалися та не оцінювалися, а отже відсутні обставини для визнання доказу недопустимим в контексті положень п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України.

Колегія суддів не вбачає істотних порушень стосовно проведення 28.05.2020 року допиту ОСОБА_7 у якості підозрюваної без участі адвоката, з огляду на положення ст. 52 КПК України.

Твердження захисника про відсутність адвоката по іншому кримінальному провадженню є надуманими та спростовуються як змістом обвинувального акту, так і доданих матеріалів, згідно яких захист прав та інтересів ОСОБА_7 здійснював адвокат ОСОБА_25 .

Матеріали провадження також не підтверджують порушення щодо не роз`яснення ОСОБА_7 її прав та обов`язків. Крім того, судова колегія наголошує на забезпеченні обвинуваченої послугами захисника.

Посилання адвоката ОСОБА_8 про неналежне ознайомлення обвинуваченої з деякими висновками експертів через ненадання їй достатнього часу для ознайомлення не спростовує виконання положень ст. 290 КПК України. До того ж, сторона захисту не заявляла будь-яких зауважень стосовно неналежного ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

При цьому, слід відмітити, що сторона захисту, у разі необхідності, мала можливість звернутися з відповідним клопотанням про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження під час судового розгляду. Проте, таким правом не скористалась, що засвідчує надуманість заявленого доводу.

Узагальнені доводи захисника про те, що в реєстрі до обвинувального акту є відомості за 2018 рік без визначення прокурора і групи слідчих, не містять чіткого формулювання з посиланням на певні порушення. Крім того, реєстри матеріалів досудового розслідування, долучені до обох обвинувальних актів, не містять інформації про проведення яких-небудь процесуальних дій у 2018 році.

Стосовно тверджень адвоката ОСОБА_8 про те, що не було допитано всіх свідків, які зазначені в обвинувальному акті, колегія суддів зазначає, що судом, з огляду на положення ст. 22 КПК України, були допитані свідки, про виклик та допит яких заявляли сторони кримінального провадження та, зокрема, посилалася сама обвинувачена, зазначаючи власну версію щодо висунутого обвинувачення.

При цьому, під час апеляційного розгляду адвокат зазначила, що окремого клопотання про виклик свідків сторона захисту в суді першої інстанції не заявляла, а питання про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами вирішувалося місцевим судом за присутності сторін кримінального провадження, зокрема, сторони захисту та за відсутності заперечень.

Таким чином, відсутні підстави стверджувати про неповноту судового розгляду через дотримання судом вимог ст. 349 КПК України щодо визначення обсягу доказів, які підлягали дослідженню.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора в частині необґрунтованого виправдання обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 366 КК України, ч. 1 ст. 209 КК України (по епізоду за період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року), ч.ч. 1, 2 ст. 200 КК України, судова колегія виходить з наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 6 грудня 1998 року Європейський Суд наголошує про те, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Згідно із ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора.

Згідно із ч. 1 ст. 94 КПК України суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_7 в частині обвинувачення за ч. 1 ст. 366 КК України, ч. 1 ст. 209 КК України (по епізоду за період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року), ч.ч. 1, 2 ст. 200 КК України, суд першої інстанції у судовому засіданні відповідно до вимог кримінального процесуального закону перевірив зібрані під час досудового розслідування докази, на які посилалися органи досудового розслідування, та, згідно зі ст. 94 КПК України, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів.

Колегія суддів перевіривши, в межах апеляційної скарги, матеріали даного кримінального провадження вважає, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального законодавства.

Так, перевіряючи вирок місцевого суду щодо правильності виправдання обвинуваченої ОСОБА_7 за обвинуваченням у службовому підробленні платіжних доручень у період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається зі змісту обвинувачення, в діях ОСОБА_7 була наявна ідеальна сукупність злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

Проте, місцевий суд, оцінивши надані стороною обвинувачення докази, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність в межах пред`явленого обвинувачення факту вчинення ОСОБА_7 службового підроблення у формі внесення до офіційного документу завідомо неправдивих відомостей щодо нарахованої заробітної плати, виходячи з такого.

Відповідно до положень статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Концепт належної правової процедури є одним із найзагальніших і водночас фундаментальним явищем будь-якої демократичної правової держави сучасності.

Під належною правовою процедурою розуміється такий порядок здійснення юридично значущих дій, який втілює на практиці верховенство права шляхом застосування до кожної особи тих норм права, що цілком відповідають усім важливим об`єктивно існуючим обставинам та дозволяють недвозначно та заздалегідь спрогнозувати таке застосування і його результати.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою кримінального правопорушення, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку встановленому цим Кодексом.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Частиною 1 статті 337 КПК України передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Отже, значення обвинувального акта як процесуального рішення сторони обвинувачення, полягає у тому, що він формалізує правову позицію обвинувачення, ініціює судовий розгляд і тим самим відкриває доступ особи до правосуддя.

Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення по суті є квінтесенцією усього обвинувального акта.

Відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має значення не тільки для аргументації висновків сторони обвинувачення, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді, а також для реалізації права обвинуваченого на захист.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод містить визначення про те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (у справі «Абрамян проти Росії») при тлумаченні зазначеної норми вказав на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу, та як деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи. Оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 року у справі «Камінські проти Австрії» №9783/82 п. 79).

Крім того, Суд нагадує, що положення пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Автсрії», №42780/98, п. 34).

До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Якщо ж вчинення конкретного діяння органом досудового розслідування особі у провину не ставилось, то суд відповідно не може вийти за межі висунутого обвинувачення і додатково встановити обставини кримінального провадження, які не були зазначені в обвинувальному акті, що випливає із вимог ст. 337 КПК України.

Таким чином, неконкретність обвинувачення не лише є істотним порушенням кримінального процесуального закону і порушує право обвинуваченого на захист, а й тягне об`єктивну неможливість доведення такого обвинувачення.

Зі змісту обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні службового підроблення одночасно у двох формах: у складанні та видачі службовою особою завідомо підроблених офіційних документів та у внесенні до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

При цьому, зазначені діяння є двома окремими формами вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, і не можуть ототожнюватись.

Так, об`єктивна сторона складання та видачі службовою особою завідомо підроблених офіційних документів, як форми службового підроблення, характеризується тим, що службова особа виготовляє та видає повністю неправдивий офіційний документ, який лише за формою та реквізитами відповідає встановленим вимогам.

Однак, як правильно відзначив місцевий суд, обвинувальний акт не містить викладу фактичних обставин вчинення ОСОБА_7 діянь, які полягали б у такому, тобто в цій частині формулювання обвинувачення не відповідає фабулі злочину, яку прокурор вважає доведеним.

Наведені в обвинувальному акті платіжні доручення очевидно не є повністю неправдивими офіційними документами, оскільки містили достовірні дані принаймні щодо платника, отримувача, їх ідентифікаційних даних, призначення платежу.

Водночас, вказуючи на внесення ОСОБА_7 до платіжних доручень завідомо неправдивих даних щодо нарахування суми заробітної плати, як форму службового підроблення цих офіційних документів та, в подальшому, спосіб заволодіння чужим майном, сторона обвинувачення не зазначила щодо жодного з цих платіжних доручень, які суми мали би бути зазначені в них, і в якій саме частині внесені до них відомості про суму заробітної плати є завідомо неправдивими.

Проте, саме ця обставина є вирішальною для висновку про вчинення ОСОБА_7 службового підроблення у вказаній формі.

Як свідчить зміст кожного з платіжних доручень, в графі «сума», ОСОБА_7 зазначала грошові суми, які підлягали виплаті не особисто їй, а певній кількості працівників гімназії, оскільки призначенням платежу у всіх без виключення платіжних дорученнях вказана заробітна плата за ту чи іншу половину відповідного місяця або відпускні за відповідний місяць, «для зарахування згідно списку СДБ 41033901».

Шляхом співставлення змісту платіжних доручень з розрахунково-платіжними відомостями із заробітної плати за відповідні місяці місцевим судом встановлено, що суми, зазначені у платіжних дорученнях на переказ коштів на рахунки гімназії в КБ «Приватбанк» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» для виплати авансу або решти заробітної плати у певному місяці, були сумарно рівними сумам авансу та решти заробітної плати, зазначеним у розрахунково-платіжній відомості із заробітної плати в цілому по гімназії за відповідний місяць.

Крім того, суми зазначені у платіжних дорученнях на переказ коштів на рахунок КБ «Приватбанк» та на рахунок ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» для виплати авансу або решти заробітної плати у певному місяці, співпадають із сумами, зазначеними у відповідних реєстрах бюджетних зобов`язань щодо виплати заробітної плати та заявкам на перерахування коштів для виплати заробітної плати, які також підписувались ОСОБА_7 і керівником гімназії, та подавались до територіального органу Державного казначейства України, і проходили відповідну перевірку.

При цьому, колегія суддів відмічає, що стороною обвинувачення не перевірялись документи податкового обліку щодо розміру заробітної плати та відрахувань з неї, які подавались гімназією як податковим агентом до податкових органів.

Не було надано й відповідних доказів під час судового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку із чим неможливо порівняти зміст розрахунково-платіжних відомостей із заробітної плати з інформацією про те, про які саме доходи, нараховані та виплачені працівникам гімназії, в тому числі, конкретно ОСОБА_7 , була подана податкова звітність.

Водночас, як свідчать матеріали бухгалтерського обліку, з усіх сум, переведених з рахунків казначейства до банків для виплати заробітної плати, були сплачені податки та інші обов`язкові платежі, правильність обчислення яких стороною обвинувачення не перевірялась і виходить за межі висунутого обвинувачення.

При цьому, суд першої інстанції відмітив, що правильність обчислення розміру заробітної плати як щодо безпосередньо ОСОБА_7 , так і в цілому по гімназії, стороною обвинувачення також не перевірялась, внесення недостовірної інформації до розрахунково-платіжних відомостей із заробітної плати за відповідні місяці ОСОБА_7 не інкриміноване, а тому оцінка достовірності цих документів виходить за межі висунутого їй обвинувачення.

Районний суд також зауважив, що обвинувальний акт містить ствердження, що всі без виключення зазначені в ньому платіжні доручення містять завідомо неправдиві дані щодо нарахованої заробітної плати, а всі грошові суми, зараховані на карткові рахунки ОСОБА_7 на підставі цих платіжних доручень, були зараховані безпідставно.

Однак, таке ствердження відповідає дійсності лише частково, оскільки частина з перерахованих на картки ОСОБА_7 сум дійсно були її зарплатою.

При цьому, в обвинувальному акті не зазначено помісячно, які саме грошові суми, зараховані на кожний з карткових рахунків ОСОБА_7 під час авансових виплат та під час виплати решти заробітної плати, були дійсно її заробітною платою, а які надлишковими коштами, зарахованими безпідставно.

По суті пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення ґрунтується лише на співставленні сум, нарахованих до виплати, з однієї сторони, та фактично отриманих, з іншої, і лише в розрізі по місяцях, а не в розрізі по авансовим та остаточним виплатам у кожному місяці.

Таким чином, ствердження сторони обвинувачення щодо внесення ОСОБА_7 до кожного з наведених платіжних доручень завідомо неправдивої суми, без чіткого визначення того, в якій частині така сума була неправдивою у кожному з платіжних доручень, є лише припущенням, яке належними доказами не доведено.

Крім того, службове підроблення у формі внесення до офіційного документу завідомо неправдивої інформації передбачає, що станом на момент внесення такої інформації винувата особа знала про її неправдивість і усвідомлювала це.

В контексті даного обвинувачення це означає, що сторона обвинувачення має довести, що станом на час складання кожного з платіжних доручень, підроблення яких інкриміноване ОСОБА_7 , вона знала про розмір своєї заробітної плати у відповідному місяці, в тому числі, про розмір авансової виплати та остаточної виплати, зазначені у відповідній розрахунково-платіжній відомості.

Однак в обвинувальному акті не вказано конкретних дат, в які ОСОБА_7 складала розрахунково-платіжні відомості із заробітної плати у тому чи іншому місяці. Не зазначені такі дати й в самих відомостях, що зберігаються у наданій стороною обвинувачення бухгалтерській документації.

Таким чином, оскільки обвинувачення у службовому підробленні платіжних доручень в період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року ґрунтується лише на співставленні сум, нарахованих до виплати, з однієї сторони, та фактично отриманих, з іншої, і лише в розрізі по місяцях, а не в розрізі по авансовим та остаточним виплатам у кожному місяці, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про недоведеність поза розумним сумнівом, в межах пред`явленого обвинувачення, наявності в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, при внесенні до цих платіжних доручень відомостей про суми переказів, оскільки висунуте обвинувачення ґрунтується в цій частині на припущеннях.

Також поза увагою сторони обвинувачення залишилось те, що принаймні з січня 2017 року ОСОБА_7 подавала два платіжні доручення для виплати заробітної плати через ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з різних рахунків в ГУ ДКСУ, але чому слід вважати підробленими лише половину з них, яка згадується в обвинувальному акті, матеріалами кримінального провадження не підтверджується.

Із встановлених під час судового розгляду в суді першої інстанції обставин випливають ознаки внесення завідомо неправдивої інформації до відомостей нарахування коштів на карткові рахунки співробітників по кожному з банків.

Як було встановлено районним судом, такі відомості є окремим розрахунковим офіційним документом, однак обвинувачення у їх підробленні ОСОБА_7 не висунуте, через що суд першої інстанції, діючи в межах пред`явленого обвинувачення, позбавлений можливості встановлювати такі обставини.

З такими висновками місцевого суду погоджується й колегія суддів.

Стосовно виправдання ОСОБА_7 за обвинуваченням у службовому підробленні платіжних доручень у період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року.

Колегія суддів відмічає, що як і у випадку інкримінування ОСОБА_7 службового підроблення в період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року, в даному випадку остання обвинувачується у вчиненні службового підроблення одночасно у двох формах, які не можуть ототожнюватись.

Платіжні доручення за період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року, покладені в основу обвинувального акту, також очевидно не є повністю неправдивими офіційними документами, оскільки містили достовірні дані принаймні щодо платника, отримувача, їх ідентифікаційних даних, призначення платежу.

Вживання в обвинувальному акті формулювання «внесла до платіжного доручення завідомо неправдиві дані, а саме включила себе у список працівників закладу» вказує на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у підробленні цих платіжних доручень саме у такий спосіб шляхом внесення себе до списку працівників закладу, які отримують заробітну плату на карткові рахунки, відкриті в банку «Raiffeisen BANK AVAL».

Однак, підроблення платіжного доручення саме в такий спосіб є a-priori неможливим, оскільки підроблення одного офіційного документу шляхом складання іншого офіційного документу неможливе ані з фізичної, ані з логічної точки зори.

При цьому, місцевий суд звернув увагу, що платіжне доручення та відомості нарахування коштів на карткові рахунки співробітників закладу, які фактично становлять списки таких співробітників, є різними розрахунковими документами як за формою і змістом, так і за правовим значенням.

Так, форма платіжного доручення затверджена Додатком № 3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21.01.2004 року № 22 (з подальшими змінами і доповненнями), і не передбачає жодних списків.

Не містять таких списків і самі платіжні доручення, підроблення яких інкриміноване ОСОБА_7 .

Як встановлено місцевим судом, в межах висунутого обвинувачення, з дослідженої бухгалтерської документації гімназії за період з 01.01.2018 року по 31.08.2019 року, ОСОБА_7 у вказаний період склала, підписала та подала до територіального органу Державної казначейської служби України відповідні платіжні доручення на певні суми.

Проте, жодне з платіжних доручень немає списків працівників гімназії.

При цьому, як встановлено місцевим судом, платіжні доручення № 72 від 12.06.2018 року та № 120 від 11.10.2018 року, підроблення яких також інкриміновані ОСОБА_7 , явно не мають відношення до обвинувачення, оскільки вони подані до сплати та виконані 15.06.2018 року та 17.10.2018 року відповідно, а отримання в цей день коштів на картковий рахунок в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_7 не інкриміновані; платіжне доручення № 270 від 06.05.2019 року, підроблення якого також інкриміноване ОСОБА_7 , про переказ на рахунок № НОМЕР_11 , відкритий ФОП ОСОБА_26 в ДОДАТ «Райффайзен Банк Аваль», з призначенням платежу «#за надання послуг гарячого харчування, договір від 18.02.2019 року № 30…» на суму 44434,00 грн. взагалі не має відношення до обвинувачення, з огляду на зазначену у ній суму, призначення платежу та одержувача коштів; платіжне доручення № 121 від 24.07.2018 року, підроблення якого інкриміноване ОСОБА_7 , в матеріалах бухгалтерської документації взагалі відсутнє; щодо платіжного доручення, на підставі якого, на думку сторони обвинувачення, управлінням казначейської служби на особовий р/р № НОМЕР_1 , останньої, відкритий в банку «Raiffeisen BANK AVAL», безпідставно перераховані грошові кошти на загальну суму 14474,81 грн., взагалі не зазначені дата складання та номер, що унеможливлює його дослідження.

Таким чином, місцевий суд обґрунтовано вказав, що вчинення ОСОБА_7 підроблення вказаних платіжних доручень у зазначений в обвинувальному акті спосіб стороною обвинувачення не доведений, з чим погоджується апеляційний суд.

З урахуванням вище вказаних обставин доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд не надав значення тому, що вчинення ОСОБА_7 службового підроблення виступило способом скоєння нею іншого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, що обумовлює необхідність кваліфікації дій обвинуваченої за сукупністю злочинів, слід визнати безґрунтовними з огляду на не доведення стороною обвинувачення зазначених вище обставин.

Стосовно пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 200 КК України, колегія суддів зазначає, що як випливає зі змісту обвинувальних актів, сторона обвинувачення вбачала у діях ОСОБА_7 наявність ідеальної сукупності злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч.ч. 1, 2 ст. 200 КК України, оскільки за цими кримінально-правовими нормами кваліфіковані одні й ті самі діяння.

Між тим, слід відмітити, що кваліфікація діяння одночасно за вказаними кримінально-правовими нормами є неможливою з огляду на таке.

Так, дійсно платіжне доручення охоплюється як поняттям «офіційний документ», так і поняттям «документ на переказ», що випливає з вимог чинного законодавства, якими ОСОБА_7 мала керуватись у своїй діяльності.

При цьому, поняття «офіційний документ» є більш загальним, ніж поняття «документ на переказ», оскільки останній є різновидом першого.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 200 КК України, у формі підробки документів на переказ, є аналогічною об`єктивній стороні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Водночас, службове підроблення характеризується спеціальним суб`єктом злочину службовою особою, тоді як суб`єкт злочину, передбаченого ч. 1 ст. 200 КК України, є загальним.

Більш того, вчинення службовою особою підроблення документу на переказ під час та у зв`язку з виконанням службових повноважень вказує й на особливий характер суспільної небезпечності такого діяння, оскільки воно в такому випадку посягає на встановлений порядок реалізації службовими особами своїх повноважень (управлінських функцій) в межах наданих їм прав та покладених на них обов`язків, навіть якщо воно вчиняється у зв`язку із здійсненням господарської діяльності.

Таким чином, ч. 1 ст. 366 КК України та ч. 1 ст. 200 КК України конкурують між собою як спеціальна та загальна відповідно.

Відповідно до ж усталених в правозастосовчій практиці правил вирішення конкуренції правових норм в такому випадку застосуванню підлягає норма спеціальна.

Відтак, навіть в разі доведеності об`єктивної сторони інкримінованих ОСОБА_7 діянь вони могли бути кваліфіковані лише за ч. 1 ст. 366 КК України.

Як правильно було встановлено місцевим судом, вчинення ОСОБА_7 підроблення саме тих документів і саме таким способом, які зазначені в обвинуваченні, наданими стороною обвинувачення доказами не підтверджується, що виключає наявність в її діях й складу злочину, передбаченого ст. 200 КК України.

В доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому. Якщо ж диспозиція кримінально-правової норми включає декілька альтернативних діянь, кожне з яких становить об`єктивну сторону відповідного злочину, формулювання обвинувачення має містити вказівку на конкретне діяння, інкриміноване обвинуваченій особі.

Всупереч цьому формулювання обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 200 КК України, становить собою викладення лише частини тексту назви цієї статті (навіть не диспозиції).

При цьому, способом вчинення кваліфікованих за ст. 200 КК України діянь в обвинувальних актах зазначене створення документів на переказ за допомогою дописок.

Під допискою у кримінальному праві та криміналістиці розуміють спосіб зміни початкового змісту документа шляхом внесення до рукописного тексту нових слів, фраз або окремих письмових знаків. Дописка є способом матеріальної підробки, коли у раніше складений належним чином документ вносяться зміни шляхом фізичного впливу на нього, коли в документі з`являються відомості, яких при початковому його складанні не було.

Водночас, ОСОБА_7 інкриміноване інтелектуальне підроблення шляхом внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, вчинити яке за допомогою дописки взагалі неможливо.

За таких обставин, сама подія злочину, передбаченого ст. 200 КК України, в тому вигляді, в якому висунуте обвинувачення, відсутня, а тому місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 200 КК України.

Перевіряючи вирок місцевого суду в частині правильності виправдання ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК України (у період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні доказуванню підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

В контексті даного кримінального провадження це означає, що сторона обвинувачення має визначити і вказати в обвинувальному акті конкретні дати і суми фінансових операцій, їх ініціатора та вигодонабувача щодо кожної фінансової операції, вчинення якої інкриміноване ОСОБА_7 .

Крім того, сторона обвинувачення має довести, що всі інкриміновані фінансові операції були вчинені саме з майном, в даному випадку грошовими коштами, набутими злочинним шляхом.

Разом з тим, матеріали даного кримінального провадження щодо вказаного епізоду вказують на те, що в цій частині вимоги ст. 91 КПК України стороною обвинувачення не виконані.

Так, єдиними доказами на підтвердження обвинувачення, висунутого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 209 КК України, які надала сторона обвинувачення, є виписки про рух коштів по картковим рахункам ОСОБА_7 , відкритим в ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», на які, власне, зараховувались грошові кошти, у заволодінні яких шляхом зловживання службовим становищем ОСОБА_7 обвинувачується.

За змістом цих виписок по обом рахункам в період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року дійсно було проведено низку фінансових операцій, в тому числі, зняття готівкових коштів, оплата товарів і послуг, переказ на інші рахунки, автоматичні списання коштів на погашення кредитів, інші регулярні платежі.

Проте, обвинувальний акт не містить обвинувачення в тому, які конкретно з них інкримінуються ОСОБА_7 .

Зокрема, звинувачуючи ОСОБА_7 у тому, що вона здійснювала обготівкування (зняття) грошових коштів, якими розпоряджалася на власний розсуд та вчиняла розрахунки за допомогою особистої картки по розрахунковому рахунку № НОМЕР_3 в АТ КБ «Приватбанк» за придбання товарів і послуг, таких як оплата продуктів харчування, промислових та продовольчих товарів на загальну суму 79745,22 гривень, якими вона заволоділа в період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року, сторона обвинувачення не вказала на відповідні дати та суми здійснення таких фінансових операцій.

З огляду на вказане, місцевий суд не мав можливості на самостійне встановлення конкретних дат і сум, оскільки це виходить за межі висунутого обвинувачення.

Крім того, як було враховано судом першої інстанції, в період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року на картковий рахунок № НОМЕР_3 в АТ КБ «Приватбанк» надходили як кошти, які дійсно були заробітною платою ОСОБА_7 , так і надлишкові.

Більш того, згідно виписки про рух коштів, на вказаний картковий рахунок надходили й інші, крім заробітної плати, кошти (внесення готівки через банкомати, грошові перекази від інших осіб, зарахування процентів за депозитним договором по програмі «Копилка» тощо). Не можна виключати й наявності на цьому рахунку залишків за попередні періоду часу. Все це вимагає чіткого відокремлення того, які з фінансових операцій за цим рахунком були вчинені із законно отриманими грошима, а які із незаконно отриманими.

Між тим, сторона обвинувачення не надала жодного доказу на підтвердження такого розмежування.

Наявне в обвинувальному акті ствердження про те, що 15.12.2017 року ОСОБА_7 здійснила грошовий переказ на картковий рахунок, відкритий в АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_4 на загальну суму 10011,43 гривень, взагалі не відповідає дійсності, оскільки відповідно до виписки про рух коштів по рахунку за карткою № НОМЕР_4 ці гроші надійшли не з іншого рахунку ОСОБА_7 , а від гімназії, з призначенням платежу «Заробітна плата, ОРІХІВСЬКА ГІМНАЗІЯ».

З тих же підстав місцевий суд вважав недоведеним пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення й в частині розпорядження коштами, як готівковими, так і безготівковими, розташованими на рахунку № НОМЕР_1 у АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» в період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року, оскільки стороною обвинувачення не наведено ствердження і не надано доказів на підтвердження того, які з цих витрат здійснені за кошти, що надійшли в цей період на вказаний рахунок законно, а які за кошти, що були зараховані незаконно.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що простої узагальненої вказівки по даному епізоду про витрачання ОСОБА_7 певної суми грошових коштів явно недостатньо для пред`явлення їй обвинувачення за ч. 1 ст. 209 КК України, а його неконкретність тягне його недоведеність.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про недоведеність в межах пред`явленого обвинувачення та поза розумним сумнівом, що в діях ОСОБА_7 наявний склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 209 КК України.

Твердження прокурора в апеляційній скарзі на хибність висновків суду в частині не проведення стороною обвинувачення розмежування витрат, здійснених за кошти, які надійшли на рахунок законно, а які ні, з посиланням на наданий стороною обвинувачення суду у якості доказу рух коштів обвинуваченої ОСОБА_7 за рахунками, відкритими у ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», є неприйнятними, оскільки сторона обвинувачення, звинувачуючи ОСОБА_7 у тому, що вона здійснювала обготівкування (зняття) грошових коштів, якими розпоряджалася на власний розсуд та вчиняла розрахунки за допомогою особистої картки за придбання товарів і послуг на загальну суму 79745,22 гривень, якими вона заволоділа в період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року, не вказала на відповідні дати та суми здійснення таких фінансових операцій.

В свою чергу, колегія суддів зауважує, про неможливість самостійного встановлення місцевим судом конкретних дат і сум, з огляду на положення ч. 1 ст. 337 КПК України.

Доводи прокурора про суперечливі підстави для виправдання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 209 КК України (по епізоду за період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року) та за ч. 1 ст. 366 КК України є надуманими, оскільки підставою виправдання ОСОБА_7 за вказаними кримінальними правопорушеннями є недоведеність стороною обвинувачення в її діях складу вказаних кримінальних правопорушень.

З огляду на вище вказані обставини, доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування ч. 1 ст. 209 (по епізоду за період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року), ч. 1 ст. 366 та ч.ч. 1, 2 ст. 200 КК України є необґрунтованими, що обумовлює її відхилення.

На переконання колегії суддів, районний суд згідно ст. 94 КПК України проаналізував всі надані прокурором докази з дотриманням принципів всебічності, повноти, достатності та взаємозв`язку і цілком аргументовано відмітив про не доведення стороною обвинувачення в діях ОСОБА_7 складу злочинів, передбачених ч. 1 ст. 209 (по епізоду за період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року) та ч. 1 ст. 366 КК України, а за ч.ч. 1,2 ст. 200 КК України про відсутність події злочину.

Апеляційна інстанція акцентує увагу, що за вимогами ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, і не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, суд першої інстанції дав належну оцінку доказам та прийняв вмотивоване рішення про виправдання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 209 (по епізоду за період з 01.07.2015 року по 31.12.2017 року), ч. 1 ст. 366 та ч.ч. 1, 2 ст. 200 КК України.

Необхідно також зазначити про недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність обвинуваченого. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь особи. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Капо проти Бельгії» №2914/98 від 13.01.2005 року зазначено, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом в світлі пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення (п. 25).

З огляду на викладене, дотримуючись закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, а вирок суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_7 вважає законним, обґрунтованим та вмотивованим.

При цьому, відповідаючи на доводи прокурора, висловлені при апеляційному розгляді, апеляційна інстанція не знаходить при ухваленні місцевим судом вироку порушень вимог ст. 374 КПК України щодо змісту оскаржуваного судового рішення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора в частині невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченої через його м`якість, колегія суддів виходить з наступного.

Всупереч твердженню апелянта, міра покарання призначена обвинуваченій ОСОБА_7 з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України.

Згідно ст.ст. 50 та 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії нетяжких та тяжких злочинів, дані про її особу, яка раніше не судима, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має стійкі соціальні зв`язки, одружена, виховує 15-річного сина, батько якого не приймає участі в його вихованні та утриманні.

Обставин, які згідно ст.ст. 66, 67 КК України пом`якшують або обтяжують покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції не встановив.

При цьому, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченій покарання цілком обґрунтовано взяв до уваги те, що ОСОБА_7 вдавалась до злочинних дій протягом тривалого часу, майстерно приховувала свою протиправну діяльність від керівництва гімназії, зловживаючи не лише своїми службовими повноваженнями, а й довірою керівників та трудового колективу в цілому, і припинила цю діяльність лише будучи викритою.

Більш того, характер та спосіб вчинених нею діянь вказує, з одного боку, на високу професійну кваліфікацію обвинуваченої, а з іншого на наявність у неї стійкої внутрішньої психологічної установки на припустимість збагачення за рахунок чужого майна, нехтування інтересами служби, правами й законними інтересами оточуючих.

Крім того, врахував районний суд й ту обставину, що під час судового розгляду ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованих їй злочинів, визнаних судом доведеними, не визнала, в тому числі, під вагою досліджених доказів і продовжувала наполягати на своїй версії подій, що свідчить про відсутність у неї розкаяння у вчиненому і усвідомлення неприпустимості такої поведінки в майбутньому; шкоду, завдану розкраданням бюджетних коштів ОСОБА_7 відшкодувала в позасудовому порядку лише частково, при цьому, як випливає з матеріалів кримінального провадження, зробила вона це не щиро, а відразу після викриття з метою уникнення розслідування її діяльності за попередні періоди.

Отже, на переконання колегії суддів, місцевий суд, належним чином обґрунтувавши своє рішення, дійшов правильного висновку про призначення обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі на строк, який визначив в межах, передбачених відповідними санкціями статей, з урахуванням положень ст. 70 КК України.

Дане покарання відповідає вимогам закону, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів і не є занадто м`яким.

Всі обставини справи та дані щодо особи обвинуваченої при призначенні останній покарання були враховані місцевим судом.

Також з цього приводу судова колегія зауважує, що по суті вимоги апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченої через його м`якість зводились, зокрема, до того, що апелянт наполягав на необхідності визнання ОСОБА_7 винною і за епізодами кримінальних правопорушень, за якими остання місцевим судом була виправдана та, як наслідок, призначення їй більш суворого покарання за сукупністю злочинів, що з урахуванням згоди апеляційної інстанції з висновками районного суду, до уваги не беруться.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вирок суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а підстав для його скасування через обставини, які зазначені в апеляційних скаргах сторони обвинувачення та сторони захисту не має.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, що тягнуть безумовне скасування вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Оріхівського відділу Пологівської окружної прокуратури ОСОБА_6 та захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 24 січня 2022 року відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 191, ч. 1, ч. 2 ст. 200, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 366 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4