Провадження №11-кп/824/155/2023 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

законного представника

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 та законного представника особи, відносно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2022 року, якою застосовано до ОСОБА_7 , який вчинив суспільно небезпечні діяння, що підпадають під ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 121, ч.4 ст. 187 КК України, примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом,-

В С Т А Н О В И Л А :

Відповідно до ухвали суду першої інстанції, 14.07.2020 приблизно о 23.30 год. ОСОБА_7 спільно з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Йорданська, 17-А, помітили ОСОБА_10 , який знаходився біля дитячого майданчика поряд з зазначеним будинком, після чого ОСОБА_7 , не усвідомлюючи свої дії та не керуючи ними, вирішив вчинити суспільно небезпечне діяння, направлене на заволодіння майном ОСОБА_10 , а саме, сумкою з особистими речами, поєднане із заподіянням тяжкого тілесного ушкодження потерпілому.

При цьому, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, спостерігаючи за діями ОСОБА_7 , прийшла до висновку, що його приятель реалізує злочинний умисел на вчинення розбою відносно ОСОБА_10 . Не намагаючись зупинити суспільно небезпечні дії ОСОБА_7 та відвернути їх наслідки, а навпаки, керуючись корисливим мотивом, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, вирішила скористатися даною обстановкою з метою протиправного заволодіння майном ОСОБА_10 , таким чином, вступивши у попередню змову із ОСОБА_7 на вчинення розбою, поєднаного із заподіянням тяжкого тілесного ушкодження потерпілому без розподілу ролей.

Далі, ОСОБА_7 , перебуваючи за вищевказаною адресою, у той же час, не усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та не передбачаючи їх наслідки, тримаючи у правій руці невстановлений досудовим розслідуванням предмет, наніс один удар в область голови ОСОБА_10 , у наслідок чого останній впав на землю.

Своїми суспільно небезпечними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження у вигляді внутрішньочерепної травми, про що свідчать виявлені під час судово-медичної експертизи потерпілого: кровонапливності м`яких тканин голови в тім`яно-потиличній ділянці зліва; рівномірно виражена плащеподібна субдуральна гематома над випуклою поверхнею лівої гемісфери великого мозку (в проекції лівої лобної, скроневої та тім`яної часток) з розповсюдженням в передню та середню черепні ямки зліва, загальним об`ємом 150 мл.; сплощення борозн та згладжування звивин на випуклій поверхні правої гемісфери головного мозку; нерівномірно виражені обмежено-дифузні субарахноїдальні крововиливи на випуклій поверхні лівої тім`яно-потиличної частки, в ділянці полюсу лівої скроневої частки з розповсюдженням на базальну поверхню лівих скроневої та потиличної часток, на міжпівкульних поверхнях обох гемісфер великого мозку, що захоплюють лобні та тім`яні частки, ерозивні ушкодження м`якої мозкової оболонки в ділянці полюса лівої скроневої частки; дрібноплямисті субарахноїдальні крововиливи на випуклих поверхнях обох тім`яних часток (ближче до гребенів гемісфер великого мозку по ходу проекції верхнього сагітального синусу); кров`янистий ліквор в шлуночках головного мозку; набряк- набухання головного мозку.

Від внутрішньочерепної травми з ушкодженням м`якої мозкової оболонки, крововиливами під оболонкою головного мозку, стисненням головного мозку субдуральною гематомою та його набряком - набуханням настала смерть ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, підійшла до ОСОБА_10 та, переконавшись, що після здійснення ОСОБА_7 нападу на потерпілого, останній, лежачи на землі, не рухається та перебуває у безпорадному стані, заволоділа його чорною сумкою вартістю 238 грн., 33 коп., у якій знаходились: мобільний телефон «Meizu M2 mini» сірого кольору, ІМЕІ 1 НОМЕР_1 , ІМЕІ 2 НОМЕР_2 , вартістю 466 грн. 33 коп., мобільний телефон «Nokia 6700 Classic» сірого кольору, ІМЕІ НОМЕР_3 , вартістю 550 грн., картка ВО «Учасника АТО», посвідчення УБД в обкладинці коричневого кольору вартістю 122 грн. 50 коп., банківські картки «Альфа банк» № НОМЕР_4 , «Ощадбанк» №№ НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , візитка, корінець на отримання медичної картки № НОМЕР_7 , спеціальний квиток для проїзду в громадському транспорті, вкладиши №№ 597, 764, 2 зв`язки ключів, акційні (бонусні) картки «Fishka», «Власний рахунок», "Велика Кишеня", «Біле і Сухе», «Сінєво», «Козырная карта», хустинка вартістю 9 грн. 15 коп., чорний гаманець марки «Petek 1855» вартістю 130 грн. 90 коп., грошові кошти в сумі 60 гривень.

Після цього ОСОБА_7 та ОСОБА_11 з місця події зникли, а майном ОСОБА_10 загальною вартістю 1577 грн. 21 коп. розпорядились на власний розсуд.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2022 року клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру задоволено. Застосовано до ОСОБА_7 , який вчинив суспільно небезпечні діяння, що підпадають під ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 121, ч.4 ст. 187 КК України, примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 про стягнення з ОСОБА_7 і ОСОБА_13 солідарно матеріальної і моральної шкоди залишено без задоволення. Залишено ОСОБА_7 до набрання ухвалою законної сили запобіжний захід у вигляді поміщення до закладу з наданням психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку.Вирішено питання речових доказів.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , за ознаками вчинення суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 2 ст.121, ч. 4 ст.187 КК України.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, та неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Звертає увагу, на те, що місцевий суд зазначив, що не усвідомлюючи своїх дій ОСОБА_7 прийняв рішення на заволодіння речами потерпілого шляхом завдання йому тілесних ушкоджень. Таким чином, виходячи зі змісту оскаржуваного рішення, в діях ОСОБА_7 наявні умисел, мета і мотив, як складові суб`єктивної сторони кримінального правопорушення. Проте, із зазначеним станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні і наявність у свідомості чітко сформованого умислу у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину. ОСОБА_7 , перебуваючи у стані неосудності, не міг усвідомлювати суб`єктивну сторону вчинюваного ним суспільно небезпечного діяння, що свідчить про відсутність мати умисел і мету, які відповідно до ст. 505 КПК України в цьому випадку встановленню не підлягають.

Наголошує на тому, що суд першої інстанції необґрунтовано вважав доведеним факт, щодо нанесення ОСОБА_7 . ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень.

Крім того, під час побачення у СІЗО з ОСОБА_7 , останній в письмовій формі повідомив адвокатові, що до нього приходили співробітники поліції або СБУ у кількості двох осіб, та вчиняли на нього психологічний тиск та погрожували з метою надання показів щодо вчинення ним злочину відносно ОСОБА_10 .

Сторона захисту зазначає, що за даним фактом ТУ ДБР розташованого у місті Києві відкрито кримінальне провадження. Нині розслідування даних фактів триває.

ОСОБА_11 під тиском працівників правоохоронних органів пише заяву в якій зазначає, що тілесні ушкодження ОСОБА_10 наніс ОСОБА_7 шляхом удару каміння по голові. Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи, закінчено експертизу предмета схожого на камінь. Згідно якого при судово-цитологічному дослідженні предмета схожого на камінь кров та клітини тканин людини не знайдено. Не маючи реальних доказів причетності ОСОБА_7 до вчинення злочину, уповноважені особи органу досудового слідства були змушені здійснювати на ОСОБА_11 тиск з метою отримання від нього показів потрібних органу досудового слідства за для спотворення дійсних обставин кримінальної справи.

Крім того, підчас проведення досудового слідства Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, було проведено судово-психіатрична експертиза щодо ОСОБА_11 відповідно до якої ОСОБА_11 заявив, що свідчення, які надавав у період слідчих дій, надані ним під фізичним тиском з боку співробітників поліції. Запевнює, що вони з ОСОБА_7 не наносили тілесних ушкоджень потерпілому, лише забрали його сумку, яка лежала на землі поряд з ним. Дану інформацію ОСОБА_11 повідомив лікарям психіатрам в бесіді. Тобто в той момент ОСОБА_11 перебував в медичному закладі розмовляв з фахівцями, які можуть без тиску вивести людину на відверту розмову, а тому почував себе захищеним та розповів правду щодо тиску на нього з боку співробітників поліції.

До того ж, ОСОБА_11 не міг знати, що у ОСОБА_10 було золото, оскільки згідно показів ОСОБА_14 , золоті прикраси, які зазвичай носив її чоловік, в день його смерті залишились вдома. Незважаючи на це, під час допиту ОСОБА_11 звинуватив ОСОБА_7 у крадіжці золота. Сторона захисту вважає, що про наявність тих прикрас на тілі потерпілого, ОСОБА_11 повідомили працівники правоохоронних органів. ОСОБА_11 є особою, яка неодноразово засуджена за корисливі злочин і на момент подій щодо нього перебувала справа на розгляді у суді, таким чином він є особою «залежною» від органу досудового слідства.

Поряд із цим, ОСОБА_11 був допитаний в суді першої інстанції у якості свідка, під час судового допиту 19.10.2021 підтвердив свої покази щодо непричетності ОСОБА_7 у завдані ушкоджень ОСОБА_15 , а також повідомив суд, що внаслідок фізичного та психологічного тиску з боку працівників поліції, був змушений обмовити ОСОБА_7 .

Зауважує, що висновки суду є непослідовними, та такими, що не узгоджуються між собою і протирічать логіці. Також судом першої інстанції було нівельовано стандарт доведення вини поза будь яким розумним сумнівом.

Крім того, враховуючи зовнішній вигляд ушкоджень потерпілого, а також дані судово-гістологічного та медико-криміналістинного досліджень, вважає, що вказані ушкодження потерпілий ОСОБА_10 міг спричинити собі сам, внаслідок неодноразових падінь з висоти свого зросту через тяжке алкогольне сп`яніння.

До того ж, з контексту допиту експерта, судом було прийнято до уваги лише ті обставини, які можуть збігатися з версією сторони обвинувачення. Під час допиту експерт, серед іншого, зазначено, що внутрішньочерепна травма, яка обумовила настання смерті потерпілого, утворила від контакту з переважаючою поверхнею, якою могло бути асфальтне покриття, а рана яка мається на вусі трупа відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Зважаючи на тяжке алкогольне сп`яніння потерпілого, з метою з`ясування можливих причин смерті, стороною захисту у судове засідання був викликаний та допитаний експерт. Покази експерта беззаперечно спростовують версію органу досудового слідства.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що з Підсумків результатів лабораторних досліджень судово-медичної експертизи від 04.09.2020 № 011- 2837-2020, зазначено, що тілесні ушкодження, що призвели до смерті потерпілого, виникли в проміжок часу який становить 40-60 хвилин до настання смерті. Таким чином, потерпілий міг отримати травми несумісні з життям в іншому місці після чого дійти до місця де його безпосередньо було згодом знайдено мертвим.

Вважає, що покази свідків сторони обвинувачення та протокол огляду місця події від 15.07.2020 виключають вину ОСОБА_7 у кримінальних правопорушеннях.

Сторона захисту стверджує, що всі свідки повідомили, що бачили потерпілого ОСОБА_10 , який лежав на спині та складання протоколу огляду місця події від 15.07.2020, тіло потерпілого ОСОБА_10 перебувало в одному й тому же положенні, а за таких обставин повністю виключається можливість завдання потерпілому удару сторонньою особою.

Незважаючи на те що, зазначені доводи є доречними та важливими для повноти судового розгляду, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував на якій підставі ці доводи сторони захисту не були прийняті до уваги.

До того ж, ОСОБА_7 підозрюється у вчинені особливо тяжкого злочину. Статус підозрюваного набув з моменту його затримання. Проте, письмове повідомлення про підозру ОСОБА_7 було вручено без участі захисника.

Крім того, стороною захисту заявлено ряд клопотань, однак слідчим було відмовлено. Вказане унеможливило повний та все сторонній розгляд даного кримінального провадження, а також з`ясування усіх обставин справи та збирання всіх необхідних доказів, у тому числі і тих, які можуть вказувати на невинуватість особи у вчиненні даного кримінального правопорушення.

Також захисник звертає увагу, що з ОСОБА_8 як з законним представником ОСОБА_7 зв`язався слідчий та повідомив, що в приміщенні поліції на неї чекає адвокат, однак на неї чекав інший адвокат ОСОБА_16 , яку було залучення органом досудового слідства для проведенні окремої процесуальної дії та яка повідомила, що ознайомилася з матеріалами кримінального провадження. При цьому, адвокат ОСОБА_16 з ОСОБА_8 , як з законним представником ОСОБА_7 не зв`язувалась та правову позицію не узгоджувала, а процесуальні дії в яких ОСОБА_16 взяла участь не були невідкладними. ОСОБА_8 звернулась із скаргою на дії адвоката ОСОБА_16 до Комісії з оцінювання якості, повноти та своєчасності надання адвокатами безоплатної правової допомоги при Раді адвокатів міста Києва. Рішенням вказаної Комісії, встановлено невідповідність дій ОСОБА_16 стандартам якості надання безоплатної вторинної правової допомоги у кримінальному процесі під час надання правової допомоги ОСОБА_7 , а також пропоновано Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у місті Києві розірвати контракт з адвокатом ОСОБА_16 та виключити її з реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу.

Захисник вважає, що сторона обвинувачення, зловживаючи своїми процесуальними правами, свідомо залучила адвоката ОСОБА_16 з метою не проведення заявлених адвокатом ОСОБА_9 експертиз, які б вказали на невинуватість обвинуваченого, а також позбавлення сторони захисту можливості ознайомитися з матеріалами досудового розслідування.

Адвокат ОСОБА_16 фактично позбавила сторону захисту можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження та речовими доказами, відкрити слідству матеріали сторони захисту, підготуватися до підготовчого судового засідання тощо.

Вказане погіршило процесуальне становище ОСОБА_7 та в подальшому призвело до його безпідставної та незаконної госпіталізації до психіатричного закладу.

Окрім того, листом КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня №3» адміністрація установи повідомила Начальника відділення СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві про те, що психічний стан ОСОБА_7 дозволяє йому брати участь в слідчих, процесуальних діях та судових засіданнях.

Натомість, в порушення вимог статті 290 КПК України органом досудового слідства ОСОБА_7 не було надано доступу до матеріалів досудового розслідування та не вручено клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, що підтвердив слідчий під час його допиту у судовому засіданні.

З матеріалами кримінального провадження захисник ознайомився лише під час розгляду справи в суді.

Наголошує на тому, що під час досудового розслідування було проведено більш ніж 15 експертиз, які не надали доказів щодо вини ОСОБА_7 .

На думку сторони захисту, експертизи, які необґрунтовано визнані судом неналежними доказами свідчать про не причетність ОСОБА_7 до завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_10 .

Звертає увагу, що на думку суду вина ОСОБА_7 доводиться показами свідка ОСОБА_17 , яка була допитана в судовому засіданні, проте, остання не змогла надати будь яких пояснень щодо отримання потерпілим ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, а з огляду на обставини справи її свідчення є суперечливими. Крім того, свідок ОСОБА_17 зазначила, що до ОСОБА_7 ставиться неприязно. Таким чином, вважає, що покази свідка ОСОБА_17 не можуть вказувати на винуватість ОСОБА_7 . Також незважаючи на те що ОСОБА_7 підозрювались у вчиненні особливо тяжкого злочину, огляд місця події відбувся без участі захисника. Поряд із цим, безпосередньо відео до протоколу огляду місця події не було надано захиснику на стадії досудового слідства, а переглянуто ним лише під час судового розгляду 11.11.2021. Разом із тим, із перегляду даного відео, вбачається, що воно «зрежисоване» органом досудового слідства. Так, коли ОСОБА_8 відкриває двері працівникам поліції та понятим, за нею видно оперативного працівника який вже перебуває в квартирі.

Також на думку суду вина ОСОБА_7 доводиться допитом свідка ОСОБА_18 , який працював психіатром у лікарні ім. Павлова та у період з 2013 по 2016 був лікарем ОСОБА_7 . Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 повідомив, що за весь час коли він був лікарем ОСОБА_7 , загострень у останнього не відбувалось. Загострення хвороби могли виникнути лише у разі якщо пацієнт не приймав необхідні ліки.

Захисник зазначає, що більш ніж 10 років ОСОБА_7 перебуває на обліку в Київському міському психоневрологічному диспансері № 3. У зв`язку з цим ОСОБА_7 було призначено лікування, він систематично відвідував дільничного лікаря - психіатра, приймав призначені ліки. Контроль за прийомом препаратів покладено на дільничного лікаря психіатра. Проте, з моменту взяття ОСОБА_7 під варту до ДУ «Київський слідчий ізолятор» та до моменту поміщення його до КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня № З», ОСОБА_7 не надавалась психіатрична допомога, в тому числі, медикаментозна.

Незважаючи на неодноразові клопотання сторони захисту, свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які знайшли труп ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_21 , яка бачила ОСОБА_7 в день події, а також інших свідків сторони обвинувачення, на підставі показів яких, справу було направлено до суду, в суді допитано не було. Вказане призвело до неповноти судового розгляду.

В свою чергу, не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції законний представник особи, відносно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 .

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Зазначає, що під час допиту в суді ОСОБА_11 заперечував причетність ОСОБА_7 до вчинення злочину, однак потім коли на нього почали чинити фізичний тиск працівники поліції, вибивати покази, погрожували розправою йому та родичам, був змушений давати визнавальні покази та оговорити себе та ОСОБА_7 . До ОСОБА_7 коли він був в ІТТ також приходили працівники поліції погрожували розправою йому та його родичам, говорили щоб він визнав себе винним або вказав на ОСОБА_22 .

Також зазначає, що слідчі зайшли до квартири без дозволу, провели обшук, вибивали покази, а потім вийшли і зайшли по новому з камерою та понятими.

Крім того, ОСОБА_11 сказав, що у ОСОБА_7 вилучили золото, хоча у ОСОБА_7 золото не вилучалось, та він не міг знати про нього, на її думку ОСОБА_11 сказали працівники правоохоронних органів, щоб він так сказав.

Стверджує, що доказів вини ОСОБА_7 у матеріалах провадження немає, ні ДНК, ні аналізи не співпадають.

Вважає, що потерпілий сам упав та ударився головою, оскільки він був у стані алкогольного сп`яніння, яка є смертельною дозою. Травми, які виявлені у потерпілого свідчать не про те, що його побили, а про те, що він їх отримав при падінні.

До того ж, ОСОБА_7 з 2016 року не потребував стаціонарного лікування, тому що він лікувався, вона особисто йому робила уколи. Кожен місяць його оглядав лікар-психіатр в психоневрологічному диспансері де він перебуває на обліку. Стан здоров`я був стабільний. ОСОБА_7 є соціально-адаптованою людиною. Він не створює небезпеку для суспільства, та він не міг вчинити злочин.

Також із лабораторних досліджень ОСОБА_7 та ОСОБА_11 були тверезі і наркотики в крові не знайдені.

Заслухавши доповідь судді,

пояснення захисника ОСОБА_9 , який підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити,

пояснення законного представника обвинуваченого ОСОБА_8 , яка також підтримала апеляційні скарги та просила їх задовольнити,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційній скарги та просив їх задовольнити,

пояснення прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Однак, вказаних вимог закону судом першої інстанції при постановлені оскаржуваного судового рішення дотримано не було.

Як випливає із змісту оскаржуваної ухвали, судом встановлено, що ОСОБА_7 заподіяв ОСОБА_10 тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого та вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя особи, що зазнала нападу (розбій), із заподіянням тяжкого тілесного ушкодження, тобто суспільно-небезпечні діяння, передбачені ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187 КК України.

Також судом встановлено, що ОСОБА_7 , в період часу, що відноситься до інкримінованих йому діянь, виявляв і на теперішній час виявляє хронічний психічний розлад у формі шизофренії параноїчної, вказане хронічне психічне захворювання позбавляло ОСОБА_7 можливості в період часу, що відноситься до інкримінованих йому діянь, усвідомлювати свої дії та керувати ними, за своїм психічним станом в теперішній час ОСОБА_7 також не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та керувати ними, за своїм психічним станом ОСОБА_7 потребує застосування примусового заходу медичного характеру.

Відповідно до вимог ст. 513 КПК України, під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Згідно ч.2 ст. 513 КПК, визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального провадження, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння.

Статтею 505 КПК України передбачено, що обов?язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному проваджені є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються й інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди).

Тобто, предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

Отже, з урахуванням того, що стан неосудності пов`язаний із відсутністю у особи інтелектуальної та вольової ознак, із ним несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину, тому встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. Юридичну оцінку суспільно небезпечного діяння в такому випадку слід надавати виходячи з фактичних обставин скоєного та наслідків. В свою чергу, згідно ч. 3 ст. 503 КПК кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій. При цьому не враховуються попередня судимість, факт вчинення раніше кримінального правопорушення, за який особу звільнено від відповідальності або покарання, факт застосування до неї примусових заходів медичного характеру.

Тобто, у разі вчинення суспільно небезпечного діяння особою у стані неосудності відповідне діяння не може бути кваліфіковане за ознакою за попередньої змови групи осіб. Невірною є вказівка місцевого суду й на те, що у встановлених судом фактичних обставинах кримінального провадження, ОСОБА_7 вирішив вчинити суспільно небезпечне діяння направлене на заволодіння майном ОСОБА_10 , а саме сумкою з особистими речами, поєднане із заподіянням тяжкого тілесного ушкодження потерпілому. Такий висновок суду свідчить про те, що ОСОБА_7 діяв умисно, з корисливих мотивів, адже виходячи з положень статей 23, 24 КК умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання. Тоді як ОСОБА_7 на час вчинення відповідного діяння, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Не ґрунтуються на вимогах закону і посилання суду на наявність умислу, який реалізував ОСОБА_7 за вказівками особи, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, оскільки умисел є ознакою суб`єктивної сторони злочину, яка відсутня у випадку вчинення неосудною особою суспільно-небезпечного діяння.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що з копії клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 , яке направлено до суду першої інстанції через нетривалий проміжок часу після направлення до того ж суду обвинувального акту щодо ОСОБА_11 , вбачається, що останньому інкриміновано вчинення суспільно - небезпечного діяння, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, але без ознаки «за попередньою змовою групою осіб».

Така преюдиція щодо вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння не лише утворює колізію з нормами КПК України щодо меж судового розгляду та вільної оцінки доказів, а й суперечить загальним засадам кримінального провадження, зокрема верховенству права,законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Колегія суддів зауважує на ті обставини, що окремий розгляд кримінальних проваджень щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_11 негативно впливає на повноту судового розгляду, що указує на порушення вимог ст. 217 КПК України.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на суперечності, які допущені судом при постановленні ухвали в частині викладення обставин вчинення суспільно-небезпечного діяння та доказів на підтвердження його вчинення.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що пояснення ОСОБА_11 , що були дані ним під час слідчого експерименту, на які суд першої інстанції послався у якості доказу вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння, не узгоджуються із обставинами вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння.

На підставі наведеного, судом першої інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, у зв`язку з чим ухвала підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 512 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу законного представника особи, відносно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 20 липня 2022 року - скасувати.

Призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4