судді Київського апеляційного суду ОСОБА_1
у судовому провадженні № 11-кп/824/2484/2023
(ЄУН № 755/1128/23)
Цією ж ухвалою вирішено питання речових доказів.
В іншій частині ухвала залишена без змін.
В ухвалі Київського апеляційного суду від 5 жовтня 2023 року вказано, що відповідно до ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.
З постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду № 342/1560/20 від 29 вересня 2021 року вбачається, що закриття кримінального провадження на підставі ч. 1 ст. 46 КК України у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілим є нереабілітуючою підставою, тому у разі згоди особи на завершення кримінального провадження у зазначеній формі, без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, всі процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані з розслідуванням кримінального провадження, повинна відшкодувати саме вона.
За таких обставин судові витрати підлягають стягненню з ОСОБА_2 .
Не погоджуючись з ухвалою апеляційного суду, вважаю необхідним відповідно до положень ч. 3 ст. 375 КПК України викласти окрему думку в частині стягнення з ОСОБА_2 судових витрат за проведення експертиз з таких підстав.
Звільнення особи від кримінальної відповідальності - це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України.
Відповідно до положень ст. 124 КПК України уразі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Виходячи з викладеного, стягнення процесуальних витрат з обвинуваченого можливе за наявності таких підстав: визнання особи винною у вчиненні злочину (обвинувальний вирок суду), факт понесення процесуальних витрат (документально підтверджені витрати), залучення спеціаліста/експерта саме стороною захисту.
Згідно з ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.
Як зазначено у Постанові Об`єднаної палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року (справа № 203/241/17, провадження № 51-4251кмо21), у висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20), суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Однак не визначено, які саме витрати необхідно стягувати з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку зі звільненням її від кримінальної відповідальності, а які відносити на рахунок держави.
Кримінальним процесуальним законом прямо не передбачено стягнення процесуальних витрат з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
У розділі ІХ КК України визначено правові підстави та порядок звільнення особи від кримінальної відповідальності, однією з яких є примирення обвинуваченого з потерпілим (ст. 46 КК України).
Зокрема, згідно з положеннями ст. 46 КК України, особа, яка вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона примирилася з потерпілим та відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.
При цьому звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України є безумовним, оскільки приводом для нього є саме примирення обвинуваченого з потерпілим, за наявності та виконанні умов, передбачених даною нормою, зокрема, якщо питання йде про притягнення особи до кримінальної відповідальності за кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин вперше та якщо під час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, обвинувачений не перебував у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
На підставі ст. 46 КК України особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням з потерпілим, незалежно від наявності чи відсутності факту доведеності її вини у вчиненні кримінального правопорушення наявними у матеріалах справи доказами, визнання цією особою своєї вини, причин, внаслідок яких вказані особи примирились, на противагу затвердження угоди про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим, укладення якої передбачено ст.ст. 468 - 476 КПК України, для затвердження якої суд ухвалює вирок.
При цьому, порядок звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України та закриття кримінального провадження ухвалою суду (ч. 3 ст. 288 КПК України), є сприятливішим для такої особи, а ніж угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.
Водночас, відшкодування завданих збитків особою, відносно якої закривається провадження у зв`язку з примиренням з потерпілим на підставі ст. 46 КК України, жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки умовами звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 46 КК України, на противагу інших випадків звільнення від кримінальної відповідальності, не передбачено обов`язкове визнання такою особою своєї вини, а, окрім того, це буде суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України).
У такому випадку, керуючись засадами справедливості та враховуючи загально дозвільний тип правового регулювання кримінального провадження, наявність факту понесення органом досудового розслідування матеріальних витрат, пов`язаних зі здійсненням кримінального провадження, не може бути приводом для стягнення з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку із примиренням з потерпілим на підставі ст. 46 КК України, таких витрат.
Приймаючи до уваги те, що для кримінально-процесуального права як галузі публічного права є характерним спеціально-дозвільний тип правового регулювання, в основі якого лежить формула: «дозволено лише те, що прямо передбачено законом», стягнення з обвинуваченого процесуальних витрат, понесених органом досудового розслідування та пов`язаних зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, можливе виключно в разі ухвалення обвинувального вироку.
Також, з огляду на те, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, звільнення особи від кримінальної відповідальності на будь-якій підставі і відповідно закриття кримінального провадження не може свідчити про доведеність винуватості особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини, закріплених у ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.
З матеріалів кримінального провадження встановлено, що ініціатором проведення судових експертиз у цьому кримінальному провадженні був орган досудового розслідування.
З огляду на те, що ОСОБА_2 звільнена від кримінальної відповідальності і обвинувальний вирок судом щодо неї не ухвалений, при цьому сторона захисту не залучала жодних експертів, вважаю, що судові витрати за проведення експертиз з ОСОБА_2 не підлягають стягненню, а відносяться на рахунок держави.
За таких обставин вважаю, що апеляційна скарга прокурора є безпідставною, а тому не підлягає до задоволення, а ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 2 лютого 2023 року щодо ОСОБА_2 є законною та підстави для її скасування в частині вирішення питання розподілу судових витрат відсутні.