ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/4773/22 Номер провадження 11-кп/814/1429/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 серпня 2022 року за №0001209, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук від 04 листопада 2022 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дмитренки Новосанжарського р-ну Полтавської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у силу ст. 89 КК України не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.4 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладено на ОСОБА_8 обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Зараховано ОСОБА_8 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 03 до 05 серпня 2022 року.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 03 серпня 2022 року приблизно о 16 годині 30 хвилин по вул. Молодіжній, 11-А у м. Кременчук Полтавської обл. в умовах воєнного стану відкрито шляхом ривка викрав з руки ОСОБА_10 належний їй мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note 5», чим заподіяв останній майнову шкоду на суму 2 433 гривні 33 копійки.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук від 04 листопада 2022 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України у вигляді 4 років обмеження волі, зарахувати ОСОБА_8 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 03 до 05 серпня 2022 року. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд при призначенні покарання належним чином не врахував те, що обвинувачений: відкрито викрав у потерпілої в умовах воєнного стану мобільний телефон, який є важливим засобом інформування та зв`язку, після призначеного покарання за попередній злочин; був затриманий на місці події та під час досудового розслідування активно не сприяв розкриттю кримінального правопорушення, у зв`язку з чим визнання цієї обставини, що пом`якшує покарання є безпідставним; сума завданих збитків є оціночним поняттям і не може бути визнана обставиною, яка пом`якшує покарання.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та водночас підтвердив відсутність даних щодо порушення ОСОБА_8 покладених на нього обов`язків, позицію обвинуваченого та його захисника, які, посилаючись, зокрема, на дотримання ОСОБА_8 умов іспитового строку, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що вона не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки місцевого суду щодо: доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікації його дій за ч.4 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж) в умовах воєнного стану, обгрунтованості застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК України, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи прокурора, які зводяться до безпідставного застосування першою судовою інстанцією положень ст.75 КК України та призначення обвинуваченому надто м`якого покарання, колегія суддів уважає необґрунтованими.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ч.2 ст.65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого виду покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Апеляційний суд уважає, що такий же принцип застосовується і в ході вирішення питання про порядок відбування покарання, зокрема, щодо можливості звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Статтею 65 України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, разом з цим, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому, суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що відповідно до закріпленої в ст.12 КК України класифікації є тяжким злочином, його конкретні обставини, зокрема, те, що обвинувачений не застосовував до потерпілої фізичне насильство, викрадений телефон був повернутий їй у день вчинення кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який повністю визнав та усвідомив свою винуватість, у силу ст.89 КК України не судимий, думку потерпілої, яка просила не позбавляти волі обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, незначна сума завданого потерпілій майнового збитку, відшкодування потерпілій шкоди, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Зазначені вище обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, в їх сукупності й додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду першої інстанції про призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі з можливістю досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_8 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж максимального за своєю тривалістю іспитового строку, встановленого в ст.75 КК України, який є достатнім для того, щоб обвинувачений довів своє виправлення.

Таким чином, належно вмотивувавши свою позицію, місцевий суд обґрунтовано вирішив звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, проте в разі порушення покладених на нього обов`язків, він буде відбувати реальне покарання у вигляді позбавлення волі.

З викладеного вище вбачається, що судом першої інстанції при обранні обвинуваченому заходу примусу було враховано обставини справи, як щодо вчиненого кримінального правопорушення, так і особи ОСОБА_8 , в тому числі ті, на які наявне посилання в апеляційній скарзі.

Дійсно суд апеляційної інстанції, виходячи з правових дефініцій і теоретичних обґрунтувань убачає передчасним посилання в оскаржуваному вироку саме на активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та незначну суму завданого потерпілій майнового збитку в контексті обставин, передбачених ст.66 КК України. Однак це не спростовує того факту, що відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 повністю визнав винуватість у вчиненому кримінальному правопорушенні, правдиво повідомив його обставини, внаслідок чого кримінальне провадження було розглянуто в порядку ч.3 ст.349 КПК України, надав належний критичний осуд своїй кримінально-протиправній поведінці, шкодує з приводу вчиненого, а викрадений у потерпілої телефон лише на незначний час вибув із її володіння та був фактично відразу їй повернутий (у день вчинення злочину), що не потягло за собою тяжких наслідків. І тому хоча наведені вище обставини, які підтверджені матеріалами справи, й прямо не оцінюються в аспекті ст.66 КК України, однак вони є конкретними проявами дійсного, а не уявного чи формального, усвідомлення обвинуваченим своєї винуватості, готовності сприяти правосуддю в повному обсязі, та за своїми соціальними властивостями знижують індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення та свідчать про позитивну посткримінальну поведінку останнього, у зв`язку з чим є мотивованими та доцільними факторами в сукупності з іншими обставинами, які підлягають врахуванню в ході застосування приписів ст.75 КК України.

При цьому, обговорюючи правильність звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів наголошує, що поряд із поверненням потерпілій мобільного телефону, вартістю 2 433 гривні 33 копійки, ОСОБА_8 відшкодував їй шкоду в сумі 12 000 гривень, що приблизно у п`ять разів перевищує розмір викраденого майна та свідчить про визнання обвинуваченим негативних наслідків вчиненого кримінального правопорушення для свідомості потерпілої особи, бажання виправити такі наслідки. У зв`язку з цим, потерпіла не заперечувала проти обрання ОСОБА_8 заходу примусу із застосуванням приписів ст.75 КК України, що підтверджується поданими нею заявами до суду першої інстанції (а.п.30, 55).

Також апеляційним судом ураховується те, що обвинувачений є особою молодого віку (а.п.42), на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває (а.п.41).

Посилання в апеляційній скарзі на попереднє засудження ОСОБА_8 за проступок, вчинений задовго до подій, яких стосується ця справа і судимість за який була погашена за спливом строку, позбавлене підстав та, окрім того, не є достатнім для висновку, що виправлення обвинуваченого за вчинене кримінальне правопорушення неможливе без ізоляції від суспільства.

Про правильність зазначеного вище висновку свідчить і відсутність у матеріалах провадження інформації про те, що ОСОБА_8 протягом більше року не виконував чи порушував обов`язки, покладені на нього за оскаржуваним судовим рішенням, а, отже, й апелянтом не обґрунтувано, чому за таких обставин неможливо досягти мети покарання в разі звільнення обвинуваченого від його відбування з іспитовим строком.

Наведена вище форма посткримінальної поведінки ОСОБА_8 упродовж досить тривалого періоду часу свідчить про те, що в особі обвинуваченого відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижуть ступінь його суспільної небезпечності.

До того ж, Верховний Суд у своїх рішеннях (зокрема, постановах від 20 квітня 2023 року у справі №206/1127/21, 02 вересня 2021 року у справі №392/746/20, 15 квітня 2021 року у справі 662/1156/19, 18 лютого 2021 року у справі № 324/1968/18, 14 квітня 2020 року у справі №344/8485/18) неодноразово наголошував на тому, що судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Урахування того, що особа засуджувалась за умови зняття чи погашення судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі й при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості та є неприпустимим.

На підставі наведеного вище, на думку колегії суддів, у даному конкретному випадку призначене місцевим судом ОСОБА_8 покарання, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 та 75 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» й відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук від 04 листопада 2022 року щодо ОСОБА_8 - без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4