Житомирський апеляційний суд
Справа №287/93/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

представника потерпілої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000323 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Олевського районного суду Житомирської області від 28.02.2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Миколаївка, Ємільчинського р-ну, Житомирської обл., громадянина України, військовослужбовця, не депутата, освіта професійно-технічна, одруженого, на утриманні має двоє неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_7 покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком на розсуд суду та покласти на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ст.76 КК України; змінити вирок в частині розміру моральної шкоди, зменшивши розмір шкоди до 300 000 грн. на користь потерпілої ОСОБА_10 ; виключити з вироку посилання суду при призначенні покарання ОСОБА_7 на самовільне залишення місця ДТП до приїзду працівників поліції; виключити з вироку посилання суду при призначенні додаткового покарання на грубість порушення ПДР. Вважає, що суд, призначаючи покарання, не в повній мірі врахував обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих обставин. Зазначає, що перед початком судового розгляду обвинувачений просив вибачення у потерпілої ОСОБА_10 , свою вину визнав та викликав швидку допомогу на місто події. Вказує, що мотиви суду про відсутність щирого каяття є безпідставними. Посилається на те, що суд не врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 є інвалідом війни, після вчинення ДТП неодноразово приймав участь у захисті Батьківщини, а також те, що з моменту вчинення злочину ОСОБА_7 до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався. Вважає, що критична оцінка судом досудової доповіді та не взяття її до відома не ґрунтується на вимогах закону. Просить зменшити розмір моральної шкоди, враховуючи, що ОСОБА_7 вчинив необережне кримінальне правопорушення, є інвалідом війни та має на утриманні неповнолітніх дітей і дружину.

Від представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_12 надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких вони просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок Олевського районного суду Житомирської області від 28.02.2023 року без змін.

Вироком Олевського районного суду Житомирської області від 28.02.2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на проведення судової експертизи технічного стану транспортного засобу (висновок від 06.11.2018 за № 3/732) в розмірі 1144 гривні 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення судової молекулярно-генетичної експертизи (висновок від 28.01.2019 за № 19/10-1/475-СЕ/18) в розмірі 8634 гривні 79 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення судової молекулярно-генетичної експертизи (висновок від 29.01.2019 за № 19/10-1/453-СЕ/18) в розмірі 3654 гривні 44 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення судової молекулярно-генетичної експертизи (висновок від 15.03.2019 за № 19/10-1/454-СЕ/18) в розмірі 21953 гривні 04 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення судової експертизи обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди (висновок від 16.09.2019 за № 3/814) в розмірі 1256 гривень 08 копійок.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 не обирався.

Цивільний позов про стягнення з ОСОБА_7 та Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_10 моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 у відшкодування моральної шкоди 400 000 (чотириста тисяч) гривень 00 коп.. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що до учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху (далі - ПДР) та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам. Згідно з п. 1.5, п.п. «б» п. 2.3, п. 12.1 ПДР України дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну; під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Однак, ОСОБА_7 , який був працівником правоохоронного органу, тобто поліцейським взводу № 1 роти поліції особливого призначення ГУНП в Житомирській області, керуючи транспортним засобом, порушив вимоги зазначеного законодавства та вчинив злочин з необережності за таких обставин.

03.08.2018 року близько 02 год. 40 хв. ОСОБА_7 , який перебував поза службою, керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen», моделі «Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 в темну пору доби рухався ґрунтовою дорогою сільського значення сполученням: «автодорога сполученням «Київ-Ковель» - с. Миколаївка Ємільчинського району Житомирської області» в напрямку села Миколаївка Ємільчинського району Житомирської області. В салоні автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , також знаходились два пасажира: ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рухаючись вказаною ґрунтовою дорогою сільського значення водій ОСОБА_7 в порушення вимог п. 1.5, п.п. «б» п. 2.3, п. 12.1 ПДР України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, під час руху не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечної швидкості та здійснив виїзд за межі проїзної частини автодороги на праве узбіччя, після чого допустив зіткнення з деревом. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир ОСОБА_14 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди, а пасажир ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до травматологічного відділення Олевської центральної районної лікарні. Відповідно до висновку експерта № 209 від 30.11.2018 року, смерть ОСОБА_14 настала від тупої сполученої травми тіла, що супроводжувалась крововиливами під оболонки головного та спинного мозку, з розвитком набряку та дислокації, що підтверджується результатами судово-гістологічного дослідження та виявленими ушкодженнями, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя і перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Відповідно до висновку експерта № 207 від 18.09.2018 року, ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодженні, зокрема закритий перелом правого плеча із зміщенням, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості. Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 1.5, п.п. «б» п. 2.3, п. 12.1 ПДР України знаходяться у прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної події, створенням аварійної обстановки та її наслідками.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 заявив, що між ним та захисником ОСОБА_8 розірвано договір про надання послуг, він від нього відмовляється, а тому його інтереси буде представляти захисник ОСОБА_9 . Вказані обставини адвокат ОСОБА_8 підтвердив та пояснив, що після конфеденційної розмови з обвинуваченим, останній відмовився від нього, розірвав з ним договір та уклав договір із захисником ОСОБА_9 .

Відповідно до ч.1 ст.54 КПК України обвинувачений має право відмовитися від захисника або замінити його.

За таких обставин, враховуючи, що право на захист обвинуваченого не порушено, апеляційний суд приймає відмову обвинуваченого від захисника ОСОБА_8 ..

Потерпілий ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.п.118).

Потерпілий ОСОБА_12 , будучи належним чином повідомлений про час та місце апеляційного розгляду в судове засідання не з`явився у зв`язку з хворобою, просив проводити апеляційний розгляд без його участі.

Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 в часткове підтримання апеляційної скарги - лише в частині пом`якшення призначеного покарання на підставі ст.75 КК України, думку прокурора, потерпілої та її представника в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки фактичні обставини справи, правильність кваліфікації дій та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі не оспорюється, тому висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_14 та тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості потерпілого ОСОБА_13 , відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України кваліфіковані правильно.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України, та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом не встановлено.

Також судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який є військовослужбовцем за контрактом, учасником бойових дій, має захворювання, пов`язані із захистом Батьківщини, одружений та має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимий, за місцем несення військової служби характеризується позитивно, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, судом враховано відношення обвинуваченого ОСОБА_7 до вчиненого, думку потерпілих, які вважали, що обвинуваченому слід призначити реальне покарання, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, відсутність щирого каяття обвинуваченого з приводу вчиненого, невжиття ним жодних дій для компенсації заподіяної шкоди, яка настала внаслідок смерті людини, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Отже, висновки суду про неможливість застосування положень ст.75 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції належним чином мотивовані, з чим погоджується і апеляційний суд.

На переконання колегії суддів, місцевий суд вірно критично оцінив досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_7 , складену Коростенським районним сектором № 3 філії ДУ Центр пробації в Житомирській області, відповідно до якої орган пробації, вважав, що виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, оскільки обвинувачений до органу з питань пробації не викликався, доповідь складалась лише на підставі довідки про судимість, рапорту дільничного офіцера поліції, інформації про притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності, інформації про медичний облік обвинуваченого та двох телефонних розмов з обвинуваченим ( т.1 а.п.186-188). Також, обвинувачений із зазначеною доповіддю не був ознайомлений, про що свідчить відсутність підпису останнього у доповіді. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про неналежну підготовку уповноваженим органом з питань пробації досудової доповіді стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 .

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, а тому вважає необгрунтованими доводи захисника про те, що суд безпідставно не взяв до відома досудову доповідь.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленою у постанові від 01 листопада 2018 року у справі № 524/5999/17 (провадження № 51-2776 км 18) термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк в межах санкції ч.2 ст.286 КК України та дійшов висновку, що призначене покарання буде необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого і сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень.

З наведеними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів з огляду на те, що після вчинення кримінального правопорушення 03.08.2018 року минуло більше п`яти років, проте, обвинувачений ОСОБА_7 шкоду потерпілим Кучинським, які втратили близьку людину внаслідок неправомірних дій останнього, не відшкодував, ніякої допомоги потерпілим не надавав та байдуже віднісся до потерпілих, а також те, що потерпілі наполягали на реальному покаранні у виді позбавлення волі.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом пом`якшуючих покарання обставин, визнання вини обвинуваченим, те, що він просив вибачення у потерпілої ОСОБА_10 перед початком судового розгляду, не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є інвалідом війни внаслідок хвороб, пов`язаних із захистом Батьківщини, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказані обставини були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, внаслідок чого суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому ч.2 ст.286 КК України.

Що стосується визнання вини обвинуваченим, то як наголосив Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у Постанові від 15.11.2021 у справі № 199/6365/19 (провадження № 51-3198км21) щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Отже, згідно практики Верховного Суду розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Однак, з матеріалів кримінального провадження убачається, що обвинувачений ОСОБА_7 не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, на протязі більш п`яти років не відшкодував потерпілим шкоду та байдуже поставився до наслідків події, формально вказавши на визнання своєї винуватості, що не узгоджується з вищевказаними мотивами стосовно визначення щирого каяття. А тому доводи захисника про можливість звільнення обвинуваченого на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання колегія суддів вважає безпідставними, оскільки таке звільнення не сприяє меті покарання - виправленню засудженого і попередженню нових злочинів та є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.

Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

Також, колегія суддів звертає увагу, що виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому ОСОБА_7 та вважає, що воно буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів. Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не можна визнати таким, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Вирок Олевського районного суду Житомирської області від 28.02.2023 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді: