КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3671/2023 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

11 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року,-

за участі учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_11 ,

обвинувачених в режимі ВКЗ ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_13 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_14

перекладача ОСОБА_15

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року обвинуваченим ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 17.07.2023.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 суд першої інстанції, враховуючи ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченим злочинів, один з яких віднесено до категорії особливо тяжких злочинів, за що передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі на строк понад 10 років, а також відомості, які характеризують їх особу, відсутність на території України постійного місця проживання, роботи, міцних соціальних зв`язків, а також наявність у обвинувачених ОСОБА_20 та ОСОБА_21 іншого кримінального провадження в Чорногорії, дійшов висновку про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , оскільки більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти наявним ризикам, передбаченим п. 1, 3 ст. 177 КПК України, а саме переховуватись від суду, впливати на свідків та потерпілих, які на даний час не допитані.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи, просить скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва та постановити нову, якою обрати більш м`який запобіжний захід обвинуваченим у вигляді цілодобового домашнього арешту та встановити розмір застави, яка може забезпечити належне виколення обвинуваченим обов`язків прибувати до суду.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що подальше тримання під вартою обвинувачених є необґрунтованим. Обвинувачені тримаються під вартою вже більше трьох років, а фактично під старю для застосування винятково запобіжного заходу тримання під вартою, суд зазначає лише на тяжкість покарання, яка може спонукати їх переховуватися від суду. При цьому апелянт зазначає, що судові засідання призначаються з інтервалом раз на два місяці виключно для продовження тримання під вартою, без будь-яких дій, передбачених судовим розглядом.

Крім того, апелянт зазначає, що ризики, які існували на досудовому слідстві, зменшилися у зв`язку із повною неможливістю вплинути на потерпілого, оскільки потерпілий знаходиться в міжнародному розшуку з приміткою особливо жорстокий і знайти його на даний час не мають можливості не те, що суд, а навіть всі країні Інтерполу.

Також апелянт вказує, що зменшення можливості втечі обвинувачених обумовлена тим, що на даний час в країні триває військовий стан і на даний час незаконно перетнути кордон не мають можливості навіть громадян України, а у іноземців така можливість майже на нулі. Крім того, у зв`язку з військовим станом, на даний час, чоловікам заборонено пересуватися без документів, підтверджуючих відношення до військової служби, а тому, на даний час будь-яке порушення обвинуваченими умов цілодобового домашнього арешту та спроба переїхати в інше місто непомітно є майне неможливою і на першому ж блокпосту їх буде затримано.

Крім того, апелянт зазначає, що в матеріалах справи знаходяться договори оренди житла, в якому обвинувачені можуть проживати під час застосування цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю.

Апелянт вказує, що обвинувачені, готові сплатити заставу, яка зможе забезпечити їх належну поведінку та буде значним поповненням держаного бюджету України під час війни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинувачених та їх захисників, які просили задовольнити апеляційну скаргу, з підстав наведених у ній, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинувачених, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0000502 за обвинуваченням ОСОБА_22 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 358 КК України, ОСОБА_23 , ОСОБА_6 , ОСОБА_24 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року обвинуваченим ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 17.07.2023.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 під вартою були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу з зазначенням в ухвалі відповідних мотивів.

Так, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинувачених та його захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченим ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів вони є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Однією з підстав, Європейський суд з прав людини визначив,ймовірність нез`явлення обвинуваченого до суду, тобто прийняття останнім заходів, спрямованих на переховування від суду з метою уникнення покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих дій (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. у справі «Штеґмюллер проти Австрії»).

Як правильно встановив суд першої інстанції, характер висунутого ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 обвинувачення у вчиненні, у тому числі особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, санкція якого передбачає покарання виключно у виді позбавлення волі на строк понад 10 років, конкретні обставин інкримінованих кримінальних правопорушень (направлені на позбавлення волі іншої людини, за попередньою змовою групою осіб, шляхом відкритого нападу із застосуванням вогнепальної зброї в публічному місці, за попередньо детально розробленого плану дій), а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинувачених, які не мають постійного місця проживання на території України, роботи та міцних соціальних зв`язків, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 є обвинуваченими в іншому кримінальному провадженні в Чорногорії, а ОСОБА_20 обвинувачується, в тому числі, у використанні завідомо підробленого документа при перетині державного кордону України, дають достатні підстави вважати, що обвинувачені ОСОБА_25 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , з метою уникнення кримінальної відповідальності, можуть переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше їх тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Посилання в апеляційній скарзізахисника на введення воєнного стану в Україні, який обмежує виїзд за кордон, як на підставу відсутності ризику переховування від суду, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки дані обставини не виключають можливості обвинувачених, які не є громадянами України переховуватись, як в межах території України, так і за її межами, враховуючи, що на період дії правового режиму воєнного стану обмежено виїзд за межі України чоловікам - громадянам України, віком від 18 до 60 років (тобто військовозобов`язаним громадянам України), тоді як обвинувачені є громадянами Чорногорії та Республіки Сербія, що на переконання колегії суддів, підтверджуєнаявність всіх підстав вважати, що обвинувачені можуть ухилятись від суду.

З приводу доводів апеляційної скарги захисника про те, що їх підзахисні мають орендоване житло в м. Києві, що свідчить про відсутність ризику їх втечі, а також дає достатні підстави вважати, що інший запобіжний захід у виді домашнього арешту забезпечить належну процесуальну поведінку обвинувачених, то колегія суддів такі доводи вважає неспроможними, оскільки наявність орендованого житла у сукупності з усіма обставини, які враховані судом першої інстанції при продовженні запобіжного заходу, на даному етапі провадженняне будуть стримуючими факторами для запобігання встановленим ризикам кримінального провадження, а також жодним чином не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачені ОСОБА_25 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , не зможуть здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченим, на даному етапі провадження, яке наразі триває, докази сторони обвинувачення досліджуються, існують достатні підстави вважати, що обвинувачені можуть впливати на потерпілого і свідків у даному кримінальному провадженні, з метою зміни ними показів.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що потерпілий у даному провадженні знаходиться у міжнародному розшуку, а тому ризик незаконного впливу на потерпілого, який існував на досудовому слідстві зменшився, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду і докази у повному обсязі ще не досліджені, в тому числі і не допитані всі свідки та потерпілий, показання яких, суд сприймає безпосередньо, а тому враховуючиконкретні обставини кримінального провадження, існує велика ймовірність того, що обвинувачені, усвідомлюючи тяжкість покарання, що їм загрожує, можуть незаконно впливати, як на свідків, так і на потерпілого.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_23 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинувачених під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про їх особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Щодо доводів захисника про необхідність визначення розміру застави його підзахисним, то колегія суддів зауважує, що продовжуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , суд першої інстанції правильно прийняв рішення не визначати обвинуваченим розмір застави в порядку, передбаченому ст. 183 КПК України з огляду на те, що одне кримінальне правопорушення, в якому вони обвинувачуються вчинене із застосуванням насильства.

При цьому, посилання захисника в апеляційній скарзі на тривалість перебування обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 під вартою не може бути безумовною підставою для зміни їм запобіжного заходу, оскільки вказана обставина, відповідно до вимог ст. 178 КПК України не враховується при обранні запобіжного заходу та вирішенні питання доцільності тримання під вартою особи, щодо якої існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення, а тому доводи захисників в цій частині є неспроможними.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, як про це просить захисник, має забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 - залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року, якою обвинуваченим ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 17.07.2023 - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_4