Справа №591/2350/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/61/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 04.09.2020, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше судимого

- 15.01.2015 року вироком Ковпаківського районного суду м. Суми за ч.1 ст. 309 КК України до 6 місяців арешту,

визнано не винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 309 КК України і виправдано,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 в якій він просив вирок Зарічного районного суду м. Суми від 04.09.2020 скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність. Просив ухвалити новий вирок, за яким ОСОБА_8 визнати винуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 2 ст. 309 КК України та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Просив стягнути з ОСОБА_8 на користь держави 550,25 грн процесуальних витрат на залучення експертів, а речовий доказ - медичний шприц з рідиною масою в перерахунку на висушену речовину - 0, 109 г просив знищити.

Також прокурор просив повторно дослідити докази, зокрема:

- протокол огляду місця події від 19.03.2016;

- висновки судово - хімічної експертизи № 460 від 20.03.2016;

- документи, що характеризують ОСОБА_8 , як особу.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 309 КК України та виправдано.

Долю речового доказу вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначав, що підставами для виправдання ОСОБА_8 , на думку суду, стало ненадання стороною обвинувачення достовірних та належних доказів вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 .

Так суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок про недоведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, послався на його показання та визнання недопустимим доказом протокол огляду місця події від 19.03.2016 року і інші докази, які є похідними від нього. Суть заперечень ОСОБА_8 проти пред`явленого йому обвинувачення, окрім іншого, зводилися до того, що вилучений під час огляду місця події наркотичний засіб йому не належить. З вказаними висновками суду прокурор не погоджувався.

Зазначав, що суд першої інстанції визнав не належним та не допустимим доказом протокол огляду місця події, оскільки на думку суду, у ході даної слідчої дії фактично проводився обшук особи.

У відповідь на вказане прокурор зауважував, що зазначена слідча дія була проведена у відповідності до вимог закону, оскільки проводився огляд місця події з метою безпосереднього виявлення та фіксації обставин вчинення кримінального правопорушення. Огляд місця події проводився у присутності двох понятих. Будь-яких належних даних, які б свідчили, що слідчим проводився саме обшук ОСОБА_8 судом встановлено не було. Працівники поліції правомірно зупинили ОСОБА_8 , оскільки були наявні дані, що ОСОБА_8 причетний до вчинення тяжкого злочину.

Правильність даних зазначених у протоколі огляду місця події детально підтвердив під час судового засідання свідок ОСОБА_10 , який був понятими при проведенні вказаної слідчої дії, який підтвердив, що при проведенні слідчої дії у ОСОБА_8 виявлено та вилучено медичний шприци з рідиною та інші речі. Вказаний факт також було підтверджено іншими свідкам, а саме ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Однак, свідчення свідків допитаних під час судового слідства суд в повній мірі не проаналізував, та виклав в рішенні у викривленому вигляді, і не дав вказаним доказам належної оцінки, як того вимагає ч. 1 ст. 94 КПК України.

Крім того, прокурор зауважував, що протокол огляду місця події від 19.03.2016 року був складений у відповідності до вимог ст.237 КПК України за участю двох понятих. Правильність даних, які були зафіксовані в ході проведення огляду засвідчили своїми підписами двоє понятих. Жодних даних, які б свідчили, що вказаний доказ був отриманий з істотним порушенням прав та свобод людини або вказує на його недостовірність, та не можливість використання його як доказу, в судовому засіданні встановлено не було.

Підсумовуючи зазначене, прокурор стверджував, що доводи викладені судом першої інстанції про недопустимість протокол огляду місця події від 19.03.2016 є необгрунтованими, адже вони повністю спростовуються іншими дослідженими судом першої інстанції доказами у даному кримінальному провадженні.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_8 обвинувачується в повторному незаконному придбанні та зберіганні без мети збуту особливо небезпечного наркотичного засобу «опій ацетильований» масою в перерахунку на суху речовину 0,109 г, які було виявлено та вилучено працівниками поліції 19 березня 2016 року під час особистого огляду обвинуваченого поблизу ТЦ «Мануфактура» за адресою: м. Суми, вул. Харківська, 2а, та які були придбані ним у невстановленому органами досудового розслідування місці та у невстановлений в ході досудового розслідування час.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_6 , яка апеляційну скаргу підтримала, просила вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченого ОСОБА_8 просила визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні та призначити відповідне покарання застосувуючи вимоги ст.49 КК України, думки обвинуваченого ОСОБА_8 і захисника ОСОБА_7 , які проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечили, просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора, відмовивши прокурору в повторному допиті свідка та дослідивши за клопотанням прокурора письмові докази у справі, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, чи винна особа у вчиненні кримінального правопорушення, в якому обвинувачується, та в разі недоведеності її винуватості - ухвалити виправдувальний вирок.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_8 , суд першої інстанції наведених вимог закону дотримався.

Як вбачається з вироку, у ньому викладено формулювання пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, що визнане судом недоведеним, підстави виправдання та мотиви, з яких суд визнав докази сторони обвинувачення недопустимими для доведення винуватості обвинуваченого.

При цьому, матеріалами кримінального провадження підтверджується, що в ході судового розгляду, дотримуючись вимог ст. ст. 22, 23 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, суд створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав і свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності переконливості перед судом, безпосередньо дослідив і оцінив всі докази у справі, в тому числі й ті, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, та в повній мірі з`ясував обставини, що мають істотне значення для прийняття правильного рішення, за результатами чого дійшов обґрунтованого висновку про те, що зібрані докази не доводять винуватість ОСОБА_8 , за обставин встановлених органом досудового розслідування.

Статтею ст. 91 КПК передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини), а також винуватість обвинуваченого (форма вини, мотив і мета вчинення) та інше.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_8 обвинувачувався в повторному незаконному придбанні та зберіганні без мети збуту особливо небезпечного наркотичного засобу та органом досудового розслідування його дії кваліфіковано за ч.2 ст.309 КК України.

У вироку висновок про те, що не доведено, що вчинено злочин, у якому обвинувачувався ОСОБА_8 , суд першої інстанції мотивував зокрема тим, що органом досудового розслідування слідча дія - огляд місця події, оформлена протоколом від 19.03.2016, була нічим іншим ніж обшуком затриманої особи ОСОБА_8 , який був здійснений без дотримання вимог ст. 208 КПК України та без забезпечення права на захист підозрюваного та без роз`яснення його прав, передбачених ст.ст. 42, 208 КПК України (застереження про що відсутні в протоколі огляду).

З цих підстав суд вказаний протокол огляду місця події, як і похідні від нього докази, визнав недопустимими доказами і такими, що не можуть бути покладені в основу вироку.

Аналізуючи доводи прокурора про безпідставність такого висновку суду першої інстанції колегія суддів з ними не погоджується.

В ході апеляційного розгляду даного кримінального провадження не встановлено підстав, передбачених ст.409 КПК України та не знайшли свого підтвердження доводи прокурора про те, що судом першої інстанції не було дано належної оцінки усім наявним в матеріалах справи доказам, оскільки з аналізу вироку та матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції, у відповідності до вимог ст.94 КПК України, безпосередньо були досліджені усі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, яким суд дав юридичну оцінку, що у вироку достатньо мотивував.

Відповідно до ч.2 ст. 411 КПК України, вирок та ухвала підлягають скасуванню чи зміні лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначених обставин в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Так, з матеріалів справи видно, що допитаний судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину в скоєнні інкримінованого злочину повністю не визнав, пояснюючи, що в зазначений час він працював таксистом на автомобілі батька. В вечірній час до нього підійшли двоє осіб в цивільному одязі та попросили підвези. Раптом один з них почав заламувати йому руки, вони повалили його на землю, насунувши на обличчя шапку та повідомили, що будуть проводити обшук. В подальшому з кишені його одягу дістали медичний шприц з рідиною, походження якого не знає, вважав, що було порушено його право на захист.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 (працівники поліції), пояснювали, що при зазначених обставинах вони були направлені для затримання ОСОБА_8 в район ТЦ «Мануфактура» в м. Суми, оскільки була отримана інформація про його причетність до вчинення іншого злочину. Також свідки підтвердили суду, що дійсно відбулось затримання із застосуванням фізичної сили. Під час поверхневого огляду у ОСОБА_8 було виявлено зазначений медичний шприц. Після цього викликали слідчо-оперативну групу та під час огляду місця події у обвинуваченого і було вилучено медичний шприц з рідиною.

Свідок ОСОБА_10 , що також був допитаний судом першої інстанції, в повторному допиті якого відмовила колегія суддів за необґрунтованістю, пояснював, що був запрошений у вказаний час з іншою особою в якості понятого в слідчій дії, під час якої було вилучено в тому числі шприц з рідиною. Свідок також зазначав, що коли він підійшов до місця події, то ОСОБА_8 лежав на землі, з шапкою на обличчі.

Крім пояснень обвинуваченого і свідків, суд першої інстанції дослідив, а колегія суддів за клопотанням прокурора повторно дослідила, і ряд письмових доказів наданих стороною обвинувачення, а саме:

- протокол огляду місця події від 19.03.2016 парковки в районі ТЦ «Мануфактура» за вказаною адресою, з якого встановлено, що в ході проведення вказаної процесуальної дії, як дослівно слідує зі змісту цього протоколу «….з зовнішньої правої кишені та лівої кишені було виявлено: шприц медичний ємністю 5 мл., заповнений рідиною коричневого кольору до позначки 1,5 (півтора) мл., пристрій для паління з металу жовтуватого кольору з трьох частин, пачка цигарок з трьома цигарками, два порожні полімерні пакети білого та зеленого кольору, дві цукерки «Вім Вом», зв`язка ключів з 3-ма металевими ключами, брелок «Мама Одесса», міні кусачки, зв`язка ключів з двома металевими ключами з полімерними верхами…» та інше. Вказані речі виявлено і вилучено у ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 225);

- висновок експерта, яким наведена рідина визнана особливо небезпечним наркотичним засобом «опій ацетильований», масою 0,109 г (т. 1 а.с. 229).

Також, судом першої інстанції було досліджено вилучений 19.03.2016 за місцем проживання речовий доказ шприц з рідиною коричневого кольору.

Відповідно до ч.1 ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, що встановлено ч.1 ст.87 КПК України

Пунктом 3 ч.2 ст.87 КПК України встановлено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, порушення права особи на захист.

Оцінюючи згадані докази на предмет їх належності та допустимості, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким повністю погоджується і колегія суддів, що ключовим та першочерговим доказом, який повинен покладатись в основу обвинувачення в цій справі, повинен бути доказ, що підтверджує виявлення та вилучення наркотичного засобу, а всі інші докази є похідними від нього.

Таким доказом в провадженні, як правильно зауважив суд, є протокол огляду місця події від 19.03.2016, під час якого було слідчим оглянуто та вилучено наведений в обвинуваченні наркотичний засіб, тобто проведена слідча дія, результат якої закріплений у вказаному процесуальному документі.

Водночас, як вбачається з пояснень допитаних судом першої інстанції свідків працівників поліції, останні фактично не заперечили, що 19.03.2016 безпосередньо перед проведенням огляду місця події (початок о 22.50 год.) ОСОБА_8 був затриманою особою, про що в тому числі говорить силовий характер дій правоохоронців, неможливість обвинуваченого залишити місце події за власною волею та подальше його доставлення до відділку поліції (ст. 209 КПК України).

При цьому, фактичне затримання обвинуваченого в цей час означає, що подальші дії правоохоронців повинні були відбуватись з дотриманням вимог ст. 208 КПК України з безумовним забезпеченням права на захист особи, а обшук затриманої особи повинен був відбуватись у відповідності до ч. 3 ст. 208 КПК України, чого зроблено дійсно не було та лише 20.03.2020 о 14.00 год. складено протокол про затримання особи з зазначенням часу фактичного затримання 00.00 год. (т. 2 а.с. 209), що не відповідає дійсності, оскільки фактичне затримання особи, як встановлено наведеними доказами, відбулось до 22 год. 50 хв. 19.03.2016.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що слідча дія - огляд місця події, оформлена протоколом від 19.03.2016, була нічим іншим ніж обшуком затриманої особи ОСОБА_8 , який був здійснений без дотримання вимог ст. 208 КПК України та без забезпечення права на захист підозрюваного та без роз`яснення його прав, передбачених ст.ст. 42, 208 КПК України (застереження про що відсутні в протоколі огляду), колегія суддів вважає правильним.

А тому, враховуючи наведене, згідно вимог ст. 86, п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 87 КПК України, протокол огляду місця події від 19.03.2016, по при доводи апеляційної скарги прокурора, судом першої інстанції цілком правильно визнано недопустимим доказом, оскільки фактичний обшук підозрюваного був здійснений з порушення його суттєвих умов та з порушенням права на захист обвинуваченого ОСОБА_8 .

Що стосується інших доводів апеляційної скарги прокурора, зокрема про те, що:

1) огляд місця події проведений відповідно до вимог КПК України;

2) належних даних, які б свідчили, що слідчим проводився саме обшук ОСОБА_8 судом не встановлено;

3) ОСОБА_8 працівники поліції зупинили правомірно;

4) свідок ОСОБА_10 , підтвердив, що при проведенні слідчої дії у ОСОБА_8 виявлено та вилучено медичний шприци з рідиною та інші речі. Вказаний факт також було підтверджено іншими свідкам, а саме ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ;

5) свідчення свідків допитаних під час судового слідства суд першої інстанції в повній мірі не проаналізував, та виклав в рішенні у викривленому вигляді, і не дав вказаним доказам належної оцінки, як того вимагає ч. 1 ст. 94 КПК України.

То до вказаних доводів сторони обвинувачення колегія суддів відноситься критично, оскільки, доводи 1, 2 свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи не знайшли, а тому їх апеляційний суд вважає такими, що не відповідають дійсності, а доводи 3, 4 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо визнання протоколу огляду місця події не допустимим доказом. Щодо доводу прокурора під номером 5, то апелянт не конкретизував того, що саме не проаналізував суд першої інстанції з пояснень допитаних свідків, що саме залишилось поза увагою суду і як ця обставина вплинула на законність прийнятого рішення. Твердження прокурора про не виконання судом вимог ч. 1 ст. 94 КПК України не відповідають дійсності.

Європейський Суд з прав людини застосував у своїй практиці, зокрема в рішеннях у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» різновид доктрини «плодів отруєного дерева»: коли визнаються недопустимими не лише докази, які безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також і докази, які не були б отримані, якби не були отримані перші. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими.

Враховуючи викладене, а також враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо «плодів отруєного дерева», беручи до уваги, що першочерговий доказ, яким виявлено та вилучено наркотичний засіб обгрунтовано визнано судом першої інстанції недопустимим, він не може бути покладений в основу вироку, всі інші докази є похідними від нього, а отже інформація, яка міститься в них також не може використовуватись на обґрунтування провини обвинуваченого, що, відповідно до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, повинно тлумачитись на користь обвинуваченого, а отже прокурором не доведено вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, в якому він обвинувачується, тому за приписами п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України він підлягає виправданню.

Наведені висновки суду цілком узгоджуються з позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 31 травня 2018 року в справі № 236/439/16-к (провадження № 51-952 км18).

Покази свідків, як і інші зібрані докази не можуть без основного доказу, яким виявлено та вилучено наркотичну речовину, вважатись достатніми для доведення вини особи, оскільки, як зазначено вище, вони самостійно не доводять суттєвих обставин справи щодо ваги, складу речовини та її приналежності до заборонених засобів, а проведена судово-психіатрична експертиза лише доводить факт осудності ОСОБА_8 .

Так, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводи свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Зі змісту ч.2 ст.8 та ч.5 ст.9 КПК України випливає, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

З урахуванням викладеного, оцінивши кожен поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що стороною обвинувачення недоведено того, що вчинено кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_8 , яке сформульоване в обвинувальному акті прокурора за ч.2 ст. 309 КК України та виправдано на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України.

В ході апеляційного розгляду даного кримінального провадження не встановлено підстав, передбачених ст.409 КПК України та не знайшли свого підтвердження доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не було дано належної оцінки усім наявним в матеріалах справи доказам, оскільки з аналізу вироку та матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції, у відповідності до вимог ст.94 КПК України, безпосередньо були досліджені усі наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, яким суд дав правильну юридичну оцінку, що у вироку достатньо мотивував. Крім цього, заявлені прокурором докази виступили і предметом повторного дослідження в суді апеляційної інстанції.

Частиною 3 ст.409 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.

В даному випадку, при перевірці вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено такої невідповідності висновків суду першої інстанції, які б могли вплинути на правильність постановленого виправдувального вироку та таких порушень вимог КПК України, які б стали підставою для скасування по суті правильного судового рішення.

Враховуючи викладені вище обставини, в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, у зв`язку з чим його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 04.09.2020 року, яким ОСОБА_8 визнано не винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 309 КК України і виправдано, залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4