ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора потерпілої представника потерпілої захисника обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0001391 за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_7 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2023 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, маючий на утриманні трьох неповнолітніх дітей, в тому числі дитину з інвалідністю, працюючий кур`єром ФОП ОСОБА_11 , несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.286 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 :

- на користь потерпілої ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 177000 грн;

- на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 3020,48 грн.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_10 визнаний винуватим у тому, що він 20 липня 2022 року близько 22 години, керуючи автомобілем Geely Emgrand, державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись у м. Полтава по вулиці Європейській зі сторони вулиці Степового Фронту у напрямку вулиці Панаса Мирного, проїжджаючи перехрестя із вулицею Лялі Убийвовк, в порушення вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , який перетинав проїзну частину дороги по пішохідному переходу зліва направо по напрямку руху автомобіля.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_12 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Кримінальне провадження розглянуте в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

В апеляційній скарзі потерпіла просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким засудити ОСОБА_10 за ч.2 ст.286, ст.75 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки із звільненням від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

При цьому вважає, що призначаючи обвинуваченому майже мінімальне основне покарання та додаткове покарання в мінімальному розмірі суд першої інстанції не мотивував своє рішення.

Зазначає, що судом не в достатній мірі враховано, що внаслідок порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху настала смерть батька двох неповнолітніх дітей, в тому числі дитини з інвалідністю.

Звертає увагу, що позиція потерпілої сторони щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням обумовлена наявністю у ОСОБА_10 на утриманні дитини з інвалідністю.

Стверджує, що після дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений дійсно цікавився станом здоров`я потерпілого, вибачався та пропонував фінансову допомогу, проте ставить під сумнів щирість каяття, оскільки від стану здоров`я потерпілого, який на той час був живий, залежала правова кваліфікація дій ОСОБА_10 , а від його вибачень та надання допомоги наявність обставин, які пом`якшують покарання.

Вважає, що ОСОБА_10 визнав свою вину лише під тиском зібраних доказів.

Ставить під сумнів врахування активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставини, що пом`якшує покарання, оскільки після повідомлення ОСОБА_10 про підозру та визнання ним своєї винуватості не проводилися слідчі дії.

Зауважує, що відшкодування моральної шкоди обвинувачений здійснив після надходження обвинувального акта до суду, сплативши 23000 грн із заявлених 200000 грн, а після ухвалення вироку виплат не здійснював.

Вважає за необхідне позбавити ОСОБА_10 права керувати транспортними засобами на максимальний строк 3 роки, що змінить його ставлення до водіння автомобіля.

Наголошує, що вчинення обвинуваченим злочину в темний час доби при відсутності вуличного освітлення не може слугувати підставою для призначення йому додаткового покарання в мінімальному розмірі.

Звертає увагу, що обвинувачений керував транспортним засобом без полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності володільців наземних транспортних засобів.

Вказує, що обвинувачений раніше притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, зокрема і у день дорожньо-транспортної пригоди.

Критично ставиться до наданого обвинуваченим цивільно-правового договору щодо його працевлаштування кур`єром, зміст якого не свідчить про необіхність мати право на керування автомобілем, а функції кур`єра можливо виконувати користуючись іншими видами транспортних засобів.

Крім того, наявність у дитини обвинуваченого інвалідності не зумовлює необхідність щоденного використання транспортного засобу.

Інші учасники провадження вирок не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілої та її представника на підтримання доводів апеляційної скарги, міркування обвинуваченого, який не заперечував проти вимог потерпілої, думку захисника про законність та обґрунтованість судового рішення, а також прокурора, який покладався на розсуд суду, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.

Доводи потерпілої щодо м`якості призначеного покарання є непереконливими.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У всякому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Згідно з приписами п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_10 захід примусу, місцевий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст.12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення.

Так, суд, виконуючи приписи ст.65 цього Кодексу, узяв до уваги, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин з необережності, внаслідок якого настала смерть людини, обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також часткове відшкодування шкоди.

За таких обставин, оцінюючи також особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має сім`ю та трьох неповнолітніх дітей, в тому числі дитину з інвалідністю, працює, позитивно характеризується, його ставлення до вчиненого, а саме щире каяття та розуміння наслідків, місцевий суд обґрунтовано призначив ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Потерпіла не навела в апеляційній скарзі переконливих мотивів, які б свідчили про відмінність принципового характеру в оцінці виду та розміру покарання чи вказували б на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом покаранням у виді 4 років позбавлення воліз позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік та позбавленням волі на строк 5 роківз позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, про що вона прохає.

Не зазначила потерпіла і переконливих мотивів застосування до обвинуваченого додаткового покарання у максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.286 КК України.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне врахування судом як обставини, що пом`якшує покарання - щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, є непереконливими.

Як вбачається з матеріалів провадження та поведінки обвинуваченого в судовому засіданні, він не просто визнав свою провину, в результаті чого розгляд кримінального провадження здійснювався в порядку ч.3 ст.349 КПК України, а дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність.

З пояснень ОСОБА_10 у засіданні апеляційного суду видно, що він вчиняв дії, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, а тому суд правильно вказав про його активне сприяння розкриттю злочину.

Більше того, як підтвердила потерпіла в засіданні апеляційного суду, ОСОБА_10 після дорожньо-транспортної пригоди цікавився станом здоров`я потерпілого, відвідував лікарню, вибачався та надавав посильну матеріальну допомогу, повністю відшкодувавши майнову шкоду та частково моральну.

Певна незгода обвинуваченого з окремими деталями інкримінованих йому дій до повідомлення про підозру вочевидь не може ставити під сумнів правильність визнання судом наведених вище обставин як таких, що пом`якшують покарання.

Необхідність звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком ніким не заперечується.

Всупереч доводам апеляційної скарги, тривалість іспитового строку встановлена судом у відповідності до приписів ч.4 ст.75 КК України, а визначений проміжок часу у 2 роки є необхідним та достатнім для того, щоб обвинувачений довів своє виправлення без реального відбування основного покарання. При цьому місцевий суд належним чином врахував як характер, так і ступень тяжкості вчиненого правопорушення, вид і строк основного покарання, а також обставини, що характеризують особу ОСОБА_10 .

Підстав для збільшення іспитового строку до 3 років, як прохає потерпіла в апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено.

Дані про притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності декілька років тому за незначні порушення Правил дорожнього руху, з огляду на приписи ст.39 КпАП України, відповідно до якої якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню, а також відсутність в день ДТП у ОСОБА_10 полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності володільців наземних транспортних засобів, не спростовують правильність висновків суду.

Таким чином, належно умотивувавши свою позицію, суд першої інстанції обґрунтовано застосував у даному конкретному випадку захід примусу, який відповідає меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого.

Отже, апеляційна скарга потерпілої не підлягає до задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Октябрського районного суду м. Полтава від 18 квітня 2023 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції безпосередньо до суду касаційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4