ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 червня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0000709, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, з середньою освітою, який не працює, неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 357 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 червня 2023 року ОСОБА_7 засуджено до покарання:за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у крадіжці, вчиненій в умовах воєнного стану; у крадіжці, вчиненій повторно, в умовах воєнного стану; у незаконному заволодінні транспортним засобом, вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; у викраденні офіційних документів з корисливих мотивів, вчинених за наступних обставин.

20 жовтня 2022 року приблизно о 20.00 год. ОСОБА_7 знаходився за адресою АДРЕСА_2 , де на постійній основі проживає зі своїми батьками ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . В цей момент у ОСОБА_7 виник злочинний умисел на заволодіння транспортним засобом марки Fiat модель Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , об`ємом двигуна 1910 см3, білого кольору, який належить згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу його батьку - ОСОБА_8 , мобільним телефоном Samsung Galaxy A03s 3/32GB Black (SM-A037FZKDSEK), належним ОСОБА_8 , та банківськими картками останнього, відкритими в АТ КБ «Приватбанк» з метою подальшого зняття готівкових коштів з карткових рахунків, тобто з корисливих мотивів.

Достовірно знаючи місцезнаходження вищевказаного майна, в тому числі ключів від вказаного транспортного засобу, а також місцезнаходження даного автомобіля, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи умисно, з легковажних мотивів, всупереч волі власника, не маючи будь якого права на керування та розпорядження вказаним транспортним засобом, 20 жовтня 2022 року приблизно о 20.00 год., знаходячись у вказаному місці, ОСОБА_7 взяв в приміщенні квартири ключи від автомобіля, мобільний телефон Samsung Galaxy A03s 3/32GB Black ОСОБА_8 та банківські картки останнього, отримані в АТ КБ «Приватбанк» (карткові рахунки: НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 ), вийшов на вулицю, тримаючи перелічені речі при собі, підійшов до транспортного засобу марки Fiat модель Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , об`ємом двигуна 1910 см3, білого кольору, який знаходився біля будинку № 3 по вул. Фабрично-Заводській у м. Дніпрі, та за допомогою ключа відкрив вказаний автомобіль, завів двигун вищевказаного транспортного засобу та почав рух у напрямку вул. Суворова у м. Дніпрі.

Таким чином ОСОБА_7 незаконно заволодів транспортним засобом, а саме: автомобілем марки Fiat модель Doblo, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2 , об`ємом двигуна 1910 см3, білого кольору, чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду в розмірі 193 224,82 грн., тобто 148,6 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, оскільки згідно зі ст. 7 Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу з 1 липня 2022 року становить 2600 грн., тобто неоподаткований мінімум доходів громадян для кваліфікації кримінального правопорушення складає 1300 грн.

Окрім цього ОСОБА_7 з корисливих мотивів, а саме з метою подальшого зняття готівкових коштів, незаконно заволодів (викрав) платіжні картки, належні ОСОБА_8 , відкриті в АТ КБ «Приватбанк» (карткові рахунки: НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 ), які є офіційними документами з огляду на зміст норм ст. 1 Закону України «Про інформацію», п.п.1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність», які вказують, що документом визнається будь-який матеріальний носій, що містить інформацію, функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі, а засобами доступу до банківських рахунків (платіжним інструментом) є засоби певної форми на паперовому, електронному чи іншому виді носія інформації, використання якого ініціює переказ грошей з відповідного рахунку. Одним з видів доступу до банківських рахунків є спеціальні платіжні засоби (платіжні картки тощо).

Після заволодіння транспортним засобом ОСОБА_7 звернувся до раніше йому знайомої ОСОБА_10 та запропонував останній заробити шляхом «закладання» в ломбард мобільного телефону, належного ОСОБА_8 , яким ОСОБА_7 заволодів раніше, на що ОСОБА_10 погодилась. В подальшому ОСОБА_7 на автомобілі, яким він незаконно заволодів, прибув за місцем мешкання ОСОБА_10 за адресою: м. Дніпро, вул. Будівельників, 22, та вони разом на автомобілі попрямували до ломбарду «Імперіал» (повне товариство «Ломбард «ОНІКС» Анохіна, Яценко»), розташованому за адресою: м.Дніпро, вул. Титова, 27.

Після прибуття до ломбарду ОСОБА_7 разом з ОСОБА_10 приблизно о 21.45 год. 20 жовтня 2022 року зайшли до приміщення ломбарду та ОСОБА_10 звернулась до оцінювача, надавши йому Samsung Galaxy A03s 3/32GB Black, раніше викрадений ОСОБА_7 . Після чого ОСОБА_10 уклала договір про надання фінансового кредиту під заставу вказаного мобільного телефону № DP-122.62109/0 від 20 жовтня 2022 року, виданий фінансовий кредит склав 2 000 грн.

Після отримання даного фінансового кредиту ОСОБА_10 передала грошові кошти в повному об`ємі ОСОБА_7 , який з загальної суми передав 200 грн. ОСОБА_10 , а рештою грошових коштів розпорядився на власний розсуд.

Таким чином ОСОБА_7 незаконно заволодів мобільним телефоном, а саме: Samsung Galaxy A03s 3/32GB Black, чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду в розмірі 5013,85 грн.

Наступного дня, тобто 21 жовтня 2022 року в проміжок часу приблизно з 14.00 год. по 15.00 год. ОСОБА_7 разом з ОСОБА_10 перебували по вул. Академіка Янгеля біля буд.14а, де знаходиться банкомат АТ КБ «Приватбанк». Перебуваючи у вказаному місці ОСОБА_7 передав ОСОБА_10 банківську картку № НОМЕР_5 , відкриту в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_8 , та повідомив код-пароль від карти, який отримав на номер телефону ОСОБА_8 , скориставшись сім-картками з телефона останнього, які ОСОБА_7 заздалегідь вилучив з мобільного телефону Samsung Galaxy A03s 3/32GB Black перед тим, як здати вказаний телефон до ломбарду. При цьому ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_10 про те, що банківська картка належить йому та необхідно зняти з банківської картки готівкові кошти. На прохання ОСОБА_7 , ОСОБА_10 здійснила зняття грошових коштів на загальну суму 1 500 грн. двома транзакціями (1000 грн. 00 коп. О 14:30:42 21 жовтня 2022 року та 500 грн. 00 коп. О 14:31:36 21 жовтня 2022 року), які в подальшому передала ОСОБА_7 .

Таким чином, ОСОБА_7 незаконно заволодів грошовими коштами з банківського рахунку ОСОБА_8 , чим спричинив потерпілому майнову шкоду в розмірі 1 500 грн.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць; за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Обґрунтовуючи свої вимоги прокурор вказує, що всупереч роз`ясненням, які містяться у абз. 2 п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд призначив покарання за сукупністю вироків шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, тобто фактично поглинув однакові за видом і розміром покарання, які призначив за ч. 4 ст. 185 КК України та ч. 2 ст. 289 КК України. Вказує, що суд взагалі не врахував ступінь суспільної небезпеки злочинів, скоєних обвинуваченим, які посягнули на одне з найцінніших соціальних благ - право власності, основу стабільного функціонування правового суспільства. Зазначає, що надавши перевагу загальносоціальним даним про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , суд залишив поза увагою відомості, що характеризують його у плані потенційної суспільної небезпеки, який в період, коли на всій території країни введено воєнний стан, вчинив три умисні кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 185 (2 епізоди), ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 357 КК України, два з яких є тяжкими. Звертає увагу, що ОСОБА_7 офіційно ніде не працює, що свідчить про те, що останній не має постійного законного джерела доходу, що є причиною вчинення ним умисних, корисливих кримінальних правопорушень, а також забезпечення власного існування за рахунок протиправного заволодіння чужим майном.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а вирок суду першої інстанції - скасувати.

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просив її залишити без задоволення.

Потерпілий ОСОБА_8 заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просив її залишити без задоволення.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, за обставин, установлених судом та викладених у вироку, а також кваліфікація його діянь за ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 357 КК України у апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_7 апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.

Що стосується тверджень прокурора, що при призначенні обвинуваченому покарання суд допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то вони заслуговують на увагу.

Згідно з частинами 1 і 2 ст. 409 КПК України при вирішенні питання про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд апеляційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України. Відповідно до змісту зазначеної норми закону підставами для зміни або скасування зазначеного вироку суду першої інстанції в апеляційному порядку є лише істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно ч. 2 ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у абз. 2 п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд має право визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим при призначенні за окремі злочини, що входять у сукупність покарання як одного виду, так і різних. Однакові за видом і розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей.

Санкція ч. 4 ст. 185 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Санкція ч. 2 ст. 289 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої.

Разом з тим, як слідує з резолютивної частини оскаржуваного вироку, суд призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років як за ч. 4 ст. 185 КК України, так і за ч. 2 ст. 289 КК України, при цьому на підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, що призвело до неправильного тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами прокурора про те, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував ступінь суспільної небезпеки, обставини вчинення кримінальних правопорушень та особу обвинуваченого, а тому необгрунтовано призначив йому занадто м`яке покарання.

Висновок суду про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не грунтується на загальних засадах призначення покарання.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що помякшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, при призначенні покарання з іспитовим строком необхідно враховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України. Зокрема, у вироку судом першої інстанції не зазначено, які обставини ним враховані, що впливають на можливість виправлення обвинуваченого і його перевиховання без ізоляції від суспільства.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про покарання ОСОБА_7 , врахував ступінь тяжкості вчинених правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який вину визнав, в скоєному розкаявся, раніше не судимий, офіційно не працює, не одружений, утриманців не має, у лікаря нарколога та лікаря психіатра на обліку не перебуває.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєних кримінальних правопорушень та конкретних обставин їх вчинення, а також даних про особу обвинуваченого, суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст. 70 КК України та подальшим звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Разом з тим суд фактично не навів у вироку переконливих доказів про необхідність застосування до ОСОБА_7 засудження зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, а посилання у вироку на те, що суд враховує характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, є формальним і фактично не враховує характер вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, спосіб їх вчинення, суспільну небезпеку та стійкість умислу обвинуваченого, який в період, коли на всій території країни введено воєнний стан, вчинив три умисні кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 185 (2 епізоди), ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 357 КК України, два з яких є тяжкими.

Також судом не достатньо враховано дані щодо особи ОСОБА_7 , який не працює, не має міцних соціальних зв`язків, що свідчить про те, що обвинувачений веде соціально девіантний спосіб життя, не має постійного законного джерела доходу, що може стати причиною вчинення ним нових кримінальних правопорушень проти власності.

Крім того, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, суд належним чином не обгрунтував свого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, адже характер та ступінь тяжкості зазначених правопорушень, конкретні обставини їх вчинення, дані про особу обвинуваченого не давали достатніх підстав для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання.

Європейський суд у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Зважаючи на характер та тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, апеляційний суд визнав, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 таке покарання, яке за своїм видом і розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості. Це покарання є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що відповідно до ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

За таких обставин відповідно до ст. 420 КПК України апеляційний суд визнає вирок щодо обвинуваченого таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання за м`якістю призначеного йому покарання з постановленням нового вироку в частині призначення ОСОБА_7 покарання, передбаченого санкціями ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 357 КК України, із застосуванням ст. 70 КК України у виді позбавлення волі.

Апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, відповідно до статті 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, який вину визнав, раніше не судимий, у лікаря нарколога та лікаря психіатра на обліку не перебуває, не працює, утриманців не має, не одружений.

Обставиною, яка пом`якшує ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд визнає щире каяття.

Обставин, які обтяжують ОСОБА_7 покарання, апеляційним судом не встановлено.

У зв`язку із зазначеним апеляційний суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць; за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік, з подальшим визначенням остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням та визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць, що буде справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження скоєння ним нових злочинів. З цих підстав апеляційна скарга прокурора про необхідність скасування вироку в частині призначення ОСОБА_7 покарання підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 420 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити.

Вирок Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання.

Призначити ОСОБА_7 покарання:

- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць;

- за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту фактичного затримання останнього в порядку приведення вироку суду до виконання.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок суду набирає законної сили з моменту його проголошення та на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення вироку.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4