Справа № 308/8973/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.10.2023 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_6 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/345/22 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.05.2022.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, українка, уродженка м. Луганськ, мешканка АДРЕСА_1 , з повною вищою освітою, непрацююча, неодружена, раніше судима, засуджена:

- за ч. 3 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки;

- за ч. 3 ст. 358 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 02 (два) роки;

- за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_8 звільнена від призначеного покарання за ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу, в зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.11.2016 та ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки 06 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з дня її затримання в порядку виконання вироку.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про стягнення матеріальної шкоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоди в розмірі 111265 (сто одинадцять тисяч двісті шістдесят п`ять) грн.

-2-

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 3646 (три тисячі шістсот сорок шість) грн 50 коп. процесуальних витрат за проведення почеркознавчої та оціночно-будівельної експертиз.

Речові докази: копії документів з нотаріальної справи залишено при матеріалах кримінального провадження.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.06.2018 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, загальною площею 28,4 кв.м житловою площею 17,6 кв.м, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_11 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідно до вироку, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_12 , діючи з прямим умислом, повторно, з корисливих мотивів, шляхом обману та зловживання довірою, переслідуючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном, із метою особистого незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи небезпечні наслідки та допускаючи їх настання, за попередньою змовою та в групі із ОСОБА_8 , реалізувала разом із останньою свої злочинні наміри на незаконне заволодіння грошовими коштами, за наступних обставин.

27.02.2017 у невстановлений досудовим розслідуванням час, знаходячись у приміщенні офісу приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_12 разом із ОСОБА_8 , реалізуючи їх спільні злочинні наміри на незаконне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 , шляхом укладення з ним договору позики, переконавши останнього у доброчесності своїх намірів щодо повернення отриманих в якості позики грошових коштів, а також в забезпеченості, у разі необхідності його погашення шляхом стягнення заборгованості за рахунок предмету іпотеки, маючи у своєму розпорядженні оригінали паспорта громадянки України та картки фізичної особи - платника податків на ім`я ОСОБА_14 , а також оригінали документів на право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 , якими ОСОБА_12 незаконно заволоділа раніше, передала їх ОСОБА_8 для того, щоб остання видала себе за ОСОБА_14 та в якості документа, що підтверджує її особу, як ОСОБА_14 надала її паспорт громадянки України та картку фізичної особи - платника податків. Таким чином, ОСОБА_12 підтвердила вказаному нотаріусу, що ОСОБА_8 є насправді її колишньою свекрухою - ОСОБА_14 , а ОСОБА_8 в свою чергу в якості документа, що підтверджує її особу, як ОСОБА_14 надала оригінали паспорта України та картки фізичної особи - платника податків на ім`я ОСОБА_14 , а також оригінали документів на право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 , при цьому ОСОБА_12 та ОСОБА_8 заявили про намір укласти договір позики та договір іпотеки з ОСОБА_10 , чим самим ввели в оману приватного нотаріуса ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , щодо особи ОСОБА_8 та щодо її права власності на об`єкт нерухомого майна.

У свою чергу, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_13 , будучи переконаним в тому, що до нього звернулася саме ОСОБА_14 , за допомогою власного комп`ютера в офісі за місцем здійснення своєї діяльності за адресою: АДРЕСА_3 , склав та роздрукував договір позики № 295 від 27.02.2017 на суму 146340 грн, в якому зі сторони «Позичальника» виступає ОСОБА_14 , а зі сторони «Позикодавця» ОСОБА_10 , та договір іпотеки № 296 від 27.02.2017, в якому зі сторони «Іпотекодавця» виступає ОСОБА_14 , а зі сторони «Іпотекодержателя» - ОСОБА_10 .

У той же час, ОСОБА_14 щодо укладення таких договорів до приватного нотаріуса ОСОБА_13 ніколи не зверталась і свою згоду на їх укладення від її імені не надавала, а ОСОБА_8 у свою чергу, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і те,

-3-

що вона не є ОСОБА_14 та не має жодних законних підстав на підписання даного роду офіційних документів - договору позики та договору іпотеки, оскільки ОСОБА_14 її на це не уповноважувала, згоду свою на їх укладення від її імені не надавала, діючи з прямим умислом, власноручно підробила підписи від імені ОСОБА_14 в складених приватним нотаріусом ОСОБА_13 договорів позики та іпотеки. Після чого, даний договір позики № 295 та договір іпотеки № 296 посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_13 , шляхом нанесення відбитку печатки та підпису і зареєстровано в реєстрі.

Таким чином, унаслідок вчинення вказаних вище злочинних дій ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , шляхом обману та зловживання довірою приватного нотаріуса ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , на підставі завідомо підроблених офіційних документів, а саме договору позики № 295 та договору іпотеки № 296, шахрайським шляхом заволоділи грошовими коштами ОСОБА_10 , на загальну суму 146340 грн, які були наданні останнім ОСОБА_12 та ОСОБА_8 в якості позики.

Крім того, 03.03.2017 ОСОБА_12 разом з ОСОБА_8 , реалізуючи їх спільні злочинні наміри на незаконне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 , шляхом укладення з ним додаткової угоди до договору позики від 27.02.2017, переконавши останнього у доброчесності своїх намірів щодо повернення отриманих в якості позики грошових коштів, а також в забезпеченості, у разі необхідності його погашення шляхом стягнення заборгованості за рахунок предмету іпотеки, маючи у своєму розпорядженні оригінали паспорта громадянки України та картки фізичної особи - платника податків на ім`я ОСОБА_14 , а також оригінали документів на право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 , якими вона незаконно заволоділа, перебуваючи в помешканні ОСОБА_14 , передала їх ОСОБА_8 для того, щоб остання представилася ОСОБА_14 , та в якості документа, що підтверджує її особу як ОСОБА_14 надала її паспорт громадянки України та картку фізичної особи - платника податків, знаходячись разом з ОСОБА_8 в приміщенні офісу приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_13 за адресою м. Ужгород, вул. Собранецька, 8/4, підтвердила вказаному нотаріусу, що ОСОБА_8 насправді це її колишня свекруха - ОСОБА_14 , а ОСОБА_8 в свою чергу у якості документа, що підтверджує її особу, як ОСОБА_14 , надала оригінали паспорта громадянки України та картки фізичної особи - платника податків на ім`я ОСОБА_14 , а також оригінали документів на право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 , при цьому ОСОБА_12 та ОСОБА_8 заявили про намір укласти додаткову угоду до договору позики від 27.02.2017 та договір про зміни до договору іпотеки від 27.02.2017 з ОСОБА_10 , чим самим ввела в оману приватного нотаріуса ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , щодо особи ОСОБА_8 та щодо її права власності на об`єкт нерухомого майна.

В свою чергу, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_13 , будучи переконаним в тому, що до нього звернулася саме ОСОБА_14 за допомогою власного комп`ютера у офісі за місцем здійснення своєї діяльності за адресою АДРЕСА_3 , склав та роздрукував додаткову угоду від 03.03.2017 на суму 54570 грн, до договору позики від 27.02.2017 та договір від 03.03.2017 про зміни до договору іпотеки від 27.02.2017, в якому зі сторони «Позичальника» виступає ОСОБА_14 , а зі сторони «Позикодавця» ОСОБА_10 , та договір іпотеки від 27.02.2017, в якому зі сторони «Іпотекодавця» виступає ОСОБА_14 , а зі сторони «Іпотекодержателя» - ОСОБА_10 .

У той же час, ОСОБА_14 щодо укладення таких договорів до приватного нотаріуса ОСОБА_13 ніколи не зверталась і своєї згоди на їх укладення від її імені не надавала, а ОСОБА_8 , в свою чергу, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і те, що вона не являється ОСОБА_14 та не має жодних законних підстав на

-4-

підписання даного роду офіційних документів договору позики та договору іпотеки, оскільки ОСОБА_14 її на це не уповноважувала, згоду свою на їх укладення від її імені не надавала, діючи з прямим умислом, власноручно підробила підписи від імені ОСОБА_14 в складених приватним нотаріусом ОСОБА_13 додатковій угоді від 03.03.2017 до договору позики від 27.02.2017, та договорі від 03.03.2017 про зміни до договору іпотеки від 27.02.2017. Після чого, вказані договори було посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_13 , шляхом нанесення відбитку печатки та підпису і зареєстровано в реєстрі за № 380, 381.

Таким чином, внаслідок вчинення вказаних вище злочинних дій, ОСОБА_12 разом з ОСОБА_8 , шляхом обману та зловживання довірою приватного нотаріуса ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , на підставі завідомо підроблених офіційних документів, а саме додаткової угоди від 03.03.2017 до договору позики від 27.02.2017, та договору від 03.03.2017 про зміни до договору іпотеки від 27.02.2017, шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами ОСОБА_10 , на загальну суму 54570 грн, які були наданні останнім в якості позики.

27.05.2017 ОСОБА_12 разом з ОСОБА_8 , реалізуючи їх спільні злочинні наміри на незаконне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 , шляхом укладення з ним додаткової угоди до договору позики від 27.02.2017, переконавши останнього у доброчесності своїх намірів щодо повернення отриманих в якості позики грошових коштів, а також в забезпеченості, у разі необхідності його погашення шляхом стягнення заборгованості за рахунок предмету іпотеки, маючи у своєму розпорядженні оригінали паспорту громадянки України та картки фізичної особи - платника податків на ім`я ОСОБА_14 , а також оригінали документів на право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 , якими вона незаконно заволоділа перебуваючи в помешканні ОСОБА_14 , передала їх ОСОБА_8 для того, щоб остання представилася ОСОБА_14 , та в якості документа, що підтверджує її особу як ОСОБА_14 надала її паспорт громадянки України та картку фізичної особи - платника податків, знаходячись разом з ОСОБА_8 в приміщенні офісу приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_13 за адресою АДРЕСА_3 , підтвердила вказаному нотаріусу, що ОСОБА_8 насправді це її свекруха ОСОБА_14 , а ОСОБА_8 в свою чергу у якості документа, що підтверджує її особу як ОСОБА_14 , надала оригінали паспорту громадянки України та картки фізичної особи - платника податків на ім`я ОСОБА_14 , а також оригінали документів на право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 , при цьому ОСОБА_12 та ОСОБА_8 заявили про намір укласти додаткову угоду до договору позики від 27.02.2017 та договір про зміни до договору іпотеки від 27.02.2017 з ОСОБА_10 , чим самим ввела в оману приватного нотаріуса ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , щодо особи ОСОБА_8 та щодо її права власності на об`єкт нерухомого майна.

У свою чергу, приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_13 , будучи переконаним в тому, що до нього звернулася саме ОСОБА_14 за допомогою власного комп`ютера у офісі за місцем здійснення своєї діяльності за адресою АДРЕСА_3 , склав та роздрукував додаткову угоду від 27.05.2017 на суму 21620 грн, до договору позики від 27.02.2017 та договір від 27.05.2017 про зміни до договору іпотеки від 27.02.2017, в якому зі сторони «Позичальника» виступає ОСОБА_14 , а зі сторони «Позикодавця» ОСОБА_10 , та договір іпотеки від 27.02.2017 в якому зі сторони «Іпотекодавця» виступає ОСОБА_14 , а зі сторони «Іпотекодержателя» - ОСОБА_10 .

У той же час, ОСОБА_14 щодо укладення таких договорів до приватного нотаріуса ОСОБА_13 ніколи не зверталась і своєї згоди на їх укладення від її імені не

-5-

надавала, а ОСОБА_8 в свою чергу, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і те, що вона не являється ОСОБА_14 та не має жодних законних підстав на підписання даного роду офіційних документів - договору позики та договору іпотеки, оскільки ОСОБА_14 її на це не уповноважувала, згоду свою на його укладення від її імені не надавала, діючи з прямим умислом, власноручно підробила підписи від імені ОСОБА_14 в складених приватним нотаріусом ОСОБА_13 додатковій угоді від 27.05.2017 до договору позики від 27.02.2017 та договорі від 27.05.2017 про зміни до договору іпотеки від 27.02.2017. Після чого, вказані договори було посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_13 , шляхом нанесення відбитку печатки та підпису і зареєстровано в реєстрі за № 1042, 1043.

Таким чином, внаслідок вчинення вказаних вище злочинних дій, ОСОБА_12 разом з ОСОБА_8 , шляхом обману та зловживання довірою приватного нотаріуса ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , на підставі завідомо підроблених офіційних документів, а саме додаткової угоди від 27.05.2017 до договору позики від 27.02.2017 та договору від 27.05.2017 про зміни до договору іпотеки від 27.02.2017, шахрайським шляхом заволоділа грошовими коштами ОСОБА_10 на загальну суму 21620 грн, які були наданні останнім в якості позики.

В результаті вищевказаних дій ОСОБА_12 та ОСОБА_8 заподіяно ОСОБА_10 , матеріальну шкоду у великих розмірах на суму 222530 грн.

Також, внаслідок вчинення вказаних вище злочинних дій, ОСОБА_12 разом із ОСОБА_8 , шляхом обману та зловживання довірою приватного нотаріуса ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , на підставі завідомо підроблених офіційних документів, зокрема договору іпотеки, шахрайським шляхом отримали реальну можливість розпоряджатися належною ОСОБА_14 квартирою за адресою АДРЕСА_2 , надавши ОСОБА_10 , право на звернення стягнення на предмет іпотеки та як наслідок незаконне вибуття із власності ОСОБА_14 вищевказаної квартири з одночасним створенням умов для звернення стягнення на предмет іпотеки.

У результаті вищезгаданих дій ОСОБА_12 та ОСОБА_8 заподіяно ОСОБА_14 матеріальну шкоду у великих розмірах на суму 319074 грн (ринкова вартість квартири згідно висновку експерта № 9710 від 31.05.2018).

Таким чином, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_6 просить вирок суду від 18.05.2022 змінити в частині притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 358 КК України, пом`якшивши призначене їй покарання до обмеження волі з подальшим звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, та в частині притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 190 КК України, закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. В обґрунтування апеляційної скарги захисник вказує на незаконність та необґрунтованість вироку суду з підстав невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального правопорушення. Суд першої інстанції дійшов невірного висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні докази щодо наявності умислу на вчинення останньою шахрайства. Вважає, що суд першої інстанції при кваліфікації діяння ОСОБА_8 , якій інкриміновано шахрайство, повинен був встановити докази таких способів отримання майна, як обман або зловживання довірою, натомість в ході судового розгляду, судом не здобуто прямих чи непрямих доказів, які б доводили умисел ОСОБА_8 на вчинення шахрайських дій відносно потерпілих. В ході судового розгляду ОСОБА_8 давала правдиві

-6-

покази про обставини вчинення кримінального правопорушення та стверджувала про свою необізнаність про наміри ОСОБА_12 щодо позбавлення майна належного ОСОБА_14 , чи про наміри ОСОБА_12 стосовно отримання позики від ОСОБА_10 за рахунок цього майна. Такі твердження обвинуваченої не спростовані жодним доказом, наданим стороною обвинувачення. Зазначене лише підтверджує той факт, що ОСОБА_8 дійсно видала себе за іншу особу та підписала документи від імені цієї особи, однак не підтверджує її умислу на вчинення шахрайських дій відносно потерпілих, що виключає суб`єктивну строєну шахрайства. Також в ході судового розгляду не було встановлено, що поведінка ОСОБА_12 та ОСОБА_8 під час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, була узгодженою, оперативною та послідовною, а обопільність їхнього умислу на вчинення шахрайства не підтверджується їх конклюдентними діями чи поведінкою, з якого можна зробити висновок про такий намір. Всупереч тверджень суду, обвинувачена ОСОБА_8 частково визнала вину у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень та категорично заперечувала свою вину у вчиненні шахрайських дій. Окрім того, не оспорюючи висновки суду щодо встановлених обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченої та правильності кваліфікації її дій за ч. 3 ст. 358 КК України, вказує на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок його надмірної суворості. В обґрунтування своїх доводів, зазначає, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання належно не враховано встановлені пом`якшуючі покарання обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, а також те, що ОСОБА_8 є інвалідом та є практично незрячою особою. Зазначені обставини, давали підстави суду першої інстанції призначити обвинуваченій більш м`яке покарання з передбачених санкцією ч. 3 ст. 358 КК України обмеження волі та звільнити її від відбування покарання з випробуванням з покладенням відповідних обов`язків.

Судове провадження розглядається за відсутності обвинуваченої та потерпілої, неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги на вирок суду, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки. Крім того враховується думка захисника та представника потерпілої про можливість розгляду апеляційної скарги сторони захисту без участі обвинуваченої ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_14 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника-адвоката ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу, промову прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги, думку представника потерпілої адвоката ОСОБА_15 , який також вважав вирок суду законним і обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положенням ч. 2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

За результатами апеляційного перегляду вироку суду, апеляційним судом встановлені істотні порушення вимог КПК України, які відповідно до положень ст. 412 КПК України тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду, з огляду на таке.

-7-

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК України у мотивувальній частині обвинувального вироку, у разі визнання особи винною зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення кримінального правопорушення та його наслідків, форми вини і мотивів кримінального правопорушення тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, пом`якшують або обтяжують покарання.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду і постановленні вироку щодо ОСОБА_8 суд першої інстанції не дотримався, що відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, тягне за собою скасування вироку.

Як вбачається з вироку від 18.05.2022, судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які полягають у тому, що суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку не сформулював обвинувачення визнане судом доведеним.

Положеннями ч. 1 ст. 91 КК України визначені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Серед іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого кримінального правопорушення, а юридичне формулювання це правова модель кримінального правопорушення, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченому. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Як свідчить зміст оскаржуваного вироку, за результатами судового розгляду обвинувального акта за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 3, 4 ст. 358 КК України,

-8-

суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність в її діях інкримінованих кримінальних правопорушень та визнав ОСОБА_8 винною за вказаними норами закону.

Разом з тим, всупереч вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, в мотивувальній частині вироку, суд не сформулював обвинувачення, яке було визнано судом доведеним за результатами судового розгляду, не виклав формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, а лише зазначив, що ОСОБА_8 обвинувачується за тими обставинами, які викладені в обвинувальному акті, та виклав фактичні обставини кримінального провадження, які встановлені досудовим розслідуванням, що фактично унеможливлює розуміння того, які ж обставини були встановлені саме судом за результатами розгляду кримінального провадження.

З огляду на вищезазначене, чіткість та конкретність викладення у вироку фактичних обставин скоєних ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, зокрема у зв`язку з відсутністю чіткого формулювання обвинувачення за ч. 3 ст. 190, ч. 3, 4 ст. 358 КК України, яке визнано судом доведеним, викликає обґрунтовані сумніви щодо правильності висновків суду щодо наявності в діях обвинуваченої конкретних кримінальних правопорушень, а тому вирок суду першої інстанції не може вважатися таким, що відповідає вимогам процесуального закону.

Апеляційний суд звертає увагу, що правова позиція щодо неприпустимості спрощення формулювання обвинувачення та відсутності у вироку формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним, неодноразово висловлювалась в рішеннях суду касаційної інстанції, зокрема: в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.01.2016 по справі № 5-98км16; постановах Верховного Суду від 01.03.2018 по справі № 466/9158/14-к, та від 22.03.2018 по справі № 521/11693/16-к.

Таким чином, допущені судом порушення вимог ст. 374 КПК України не можуть бути усунені шляхом зміни вироку, як про це просить захисник, або шляхом ухвалення нового вироку апеляційним судом, оскільки відповідно до вироку суду, зокрема його мотивувальної частини, не вбачається, які обставини, який обсяг обвинувачення було встановлено судом першої інстанції за результатами судового розгляду.

Апеляційний суд вважає, що відсутність формулювання обвинувачення, яке визнано судом доведеним за результатами судового розгляду в оскаржуваному вироку, є порушенням прав обвинуваченої, які регламентовані ст. 42 КПК України, що в силу положень ст. 412 цього Кодексу також визнається апеляційним судом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

За таких обставин, вирок суду за змістом та формою не відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України та загальним засадам кримінального провадження, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відповідно до приписів ст. 409, 412 КПК України, а тому з урахування усіх порушень, встановлених під час апеляційного розгляду кримінального провадження, вирок підлягає скасуванню.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що встановлені порушення, які були допущені судом першої інстанції при ухвалені вироку, з урахуванням положень ст. 2, 7, 9, 409, 412, 415 КПК України, є істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, апеляційний суд враховує положення ч. 1 ст. 412 КПК України, відповідно до яких істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

-9-

Водночас згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України суд апеляційною інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другою статті 412 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.

Відповідно ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК України, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися принципу законності.

В той же час, відповідно до положень ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності, є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи були порушені загальні засади кримінального провадження, а саме законність, то вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Інші доводи сторони захисту, які стосуються застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, мають бути враховані судом під час нового розгляду в суді першої інстанції, оскільки апеляційний суд не має права вирішувати наперед ці питання, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції.

При новому судовому розгляді суду першої інстанції необхідно усунути зазначені порушення закону, ретельно дослідити обставини, зазначені в цій ухвалі, дати належну оцінку доказам з урахуванням позиції сторін обвинувачення та захисту з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, із зазначенням мотивів, з яких суд приймає до уваги одні докази та відкидає інші, і в залежності від установлених обставин, ухвалити законне, обґрунтоване та належним чином умотивоване рішення.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга захисника адвоката ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.05.2022 щодо ОСОБА_16 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 3, 4 ст. 358 КК України скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді