ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2023 Справа №607/8851/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі с/з ОСОБА_2

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000020 від 23 лютого 2023 року про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Павлоград Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, номера обслуги четвертої гармати другого артилерійського взводу п`ятнадцятої артилерійської батареї п`ятого артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України (в редакції Закону № 194-VIII від 12.02.2015 р.),

за участю прокурора ОСОБА_4

захисника адвоката ОСОБА_5

та обвинуваченого ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений ОСОБА_3 , солдат військової служби за контрактом, будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 (крім строкової служби), всупереч вимогам ст. ст. 9, 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану, з метою тимчасового ухилення від військової служби, вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 , яка розташована у АДРЕСА_2 , без поважних причин о 08 годині 30 хвилин 13 липня 2022 року не з`явився та в подальшому, проводячи час на власний розсуд, о 14 годині 00 хвилин 15 травня 2023 року добровільно прибув за викликом органу досудового розслідування до четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Тернополі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові.

Вказаними діями обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України (в редакції Закону № 194-VIII від 12.02.2015 р.), тобто нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану, вчинене особою, зазначеною в частині 2 статті 407 КК України військовослужбовцем (крім строкової служби).

12 жовтня 2023 року між прокурором Тернопільської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 за участі захисника - адвоката ОСОБА_5 укладено угоду про визнання винуватості, згідно умов якої вони дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 5 ст. 407 КК України (в редакції Закону № 194-VIII від 12.02.2015 р.), за встановлених у висунутій підозрі обставин, істотних для даного кримінального провадження, ОСОБА_3 беззастережно визнав свою винуватість у зазначеному діянні, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину.

Також вказаною угодою визначено покарання, яке повинен понести ОСОБА_3 , та передбачено можливість при призначенні покарання застосувати ст. 69 КК України та визначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі, з урахуванням наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, за яких вони вчинені, та особу ОСОБА_3 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів психіатра на нарколога не перебуває, бажає надалі проходити військову службу та виконувати свій громадянський обов`язок по захисту Батьківщини, повністю визнав свою вину в інкримінованому йому злочині, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення. Так, угодою передбачено призначення ОСОБА_3 покарання за ч. 5 ст. 407 КК України (в редакції Закону № 194-VIII від 12.02.2015 р.) із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки. Також угодою визначено можливість замінити призначене ОСОБА_3 покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі на тримання у дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців на строк 2 (два) роки на підставі ч. 1 ст. 62 КК України.

В угоді передбачені наслідки укладання та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України в кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно абз. 2 ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Відповідно до абз. 5 ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України (в редакції Закону № 194-VIII від 12.02.2015 р.), яке згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_3 цілком розуміє відмову від здійснення прав, передбачених абзацами 1 та 4 п. 1 ч. 4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, характер обвинувачення та вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені угодою.

Також судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам норм КПК України.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про можливість затвердження укладеної між прокурором Тернопільської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 за участі захисника адвоката ОСОБА_5 угоди про визнання винуватості і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.

При цьому як вбачається з вимог ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Вказана норма Закону передбачає, що у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК України.

З врахуванням вказаного, при вирішенні питання про можливість призначення ОСОБА_3 узгодженого сторонами угоди покарання за ч. 5 ст. 407 КК України (в редакції Закону № 194-VIII від 12.02.2015 р.) із застосуванням ст. 69 КК України, суд враховує особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, а саме повне визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття, активне сприяння в розкритті кримінального правопорушення, зважаючи на належну поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, а також з урахуванням відношення обвинуваченого до вчиненого ним кримінального правопорушення, негативної оцінки своїх дій, обіцянки не допускати в майбутньому вчинення правопорушень, зважаючи на відсутність обставин, що обтяжують покарання та відсутність тяжких наслідків, а також з урахуванням того, що ОСОБА_3 раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів психіатра на нарколога не перебуває, бажає надалі проходити військову службу та виконувати свій громадянський обов`язок по захисту Батьківщини, а тому за наявності вищевказаних обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, вважає за можливе при призначенні покарання ОСОБА_3 застосувати ст. 69 КК України та призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу у виді позбавлення волі.

Крім того згідно вимог ч. 1 ст. 62 КК України покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні призначається військовослужбовцям строкової служби, військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, особам офіцерського складу, які проходять кадрову військову службу, особам офіцерського складу, які проходять військову службу за призовом, військовослужбовцям, призваним на військову службу під час мобілізації, на особливий період, військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (крім військовослужбовців-жінок), на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також якщо суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замінити позбавлення волі на строк не більше двох років триманням у дисциплінарному батальйоні на той самий строк.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 15 від 28.12.1996 р. «Про практику призначення військовослужбовцям покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні» покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні застосовується, як правило, у випадках вчинення злочинів невеликої тяжкості, коли засуджених можна залишити на військовій службі й виправити в умовах дисциплінарної

частини. Цей вид покарання може бути застосований і до військовослужбовців, які вчинили злочини середньої тяжкості, тяжкі та особливо тяжкі, за умови, що суд, враховуючи особу винного й обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, дійде висновку про можливість призначення такого покарання.

Судам потрібно мати на увазі, що призначення військовослужбовцям покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні може бути застосоване не тільки у випадках, коли це безпосередньо передбачено санкцією статті закону, за якою засуджується військовослужбовець, а й тоді, коли суд вважатиме за можливе (з урахуванням обставин справи та даних про особу засудженого) замінити позбавлення волі на строк не більше двох років триманням у дисциплінарному батальйоні протягом того самого строку. Застосувавши ст. 62 КК України, суд обов`язково повинен мотивувати своє рішення.

Враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, обставини справи та дані про особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд вважає за можливе застосувати положення ч. 1 ст. 62 КК України та замінити призначене обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі триманням у дисциплінарному батальйоні на той самий строк.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 слід рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Керуючись наведеним, а також ст.ст. 314, 370, 373, 374, 475, 476 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Затвердити укладену між прокурором Тернопільської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 за участі захисника адвоката ОСОБА_5 угоду про визнання винуватості.

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України (в редакції Закону № 194-VIII від 12.02.2015 р.), та призначити йому за даним кримінальним правопорушенням узгоджене сторонами покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 62 КК України замінити призначене ОСОБА_3 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України (в редакції Закону № 194-VIII від 12.02.2015 р.), у виді 2 (двох) років позбавлення волі на тримання у дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців на строк 2 (два) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржений до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано. У разі її подання вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Головуючий суддяОСОБА_1