16.02.2024 Справа № 756/2040/24
Справа № 756/2040/24
Провадження № 1-кс/756/474/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2024 року слідчий суддя Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0002635 від 01.11.2022, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст.190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Прокурор Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва з клопотанням в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002635 від 01.11.2022, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст.190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України, про накладення арешту на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом заборони відчуження, користування та розпорядження нерухомим майном.

Клопотання мотивоване тим, що у провадженні СВ Оболонського УП ГУНП в м. Києві знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002635 від 01.11.2022, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст.190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України, за фактом незаконного заволодіння за попередньою змовою, групою осіб, в яку увійшли ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та інші невстановлені досудовим розслідуванням особи, шахрайським шляхом в умовах воєнного стану, відповідно до розділених ролей, квартирою АДРЕСА_1 .

Під час досудового слідства встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , на праві приватної власності, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Допитаний під час досудового слідства свідок повідомив, що він до червня 2019 року спілкувався з особами, які займались шахрайським заволодінням квартири на підставі підроблених договорів, а саме, що за замовленням ОСОБА_4 було підшукано підставних осіб для з метою заволодіння шахрайським шляхом квартирою АДРЕСА_1 . В подальшому, використовуючи підроблений договір дарування, укладений між ОСОБА_8 та підставною особою ОСОБА_6 , вищезазначена квартира була внесена до реєстру нерухомого майна на початку 2019 року. Після чого, використовуючи підставних осіб, було заключено два договори купівлі-продажу нерухомого майна та на їх підставі проведено реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Перший договір купівлі продажу було укладено між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . В подальшому був укладений другий договір купівлі-продажу між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 . Вищезазначені дії були виконанні на замовлення ОСОБА_9 . В подальшому ОСОБА_4 уклав договір іпотеки із своїм батьком ОСОБА_5 , згідно якого предметом іпотечного договору виступала квартира АДРЕСА_1 .

Під час проведення досудового розслідування було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 09.08.2002 на праві приватної власності належала ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відомості щодо права власності на вказану квартиру за ОСОБА_6 були внесені до реєстру нерухомого майна приватним нотаріусом ОСОБА_10 26.03.2019 на підставі договору дарування квартири від 22.09.2006, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , який посвідчував приватний нотаріус ОСОБА_11 , зареєстровано в реєстрі під № 10838.

Разом з тим, у відповідь на запит приватний нотаріус ОСОБА_11 повідомив, що вищевказаний договір дарування квартири він не посвідчував, а відповідно до реєстру нотаріальних дій під реєстраційним №10838, 26.09.2006 року приватний нотаріус здійснював посвідчення договору купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за іншою адресою та між іншими сторонами.

Вказані факти, на думку сторони обвинувачення, свідчать про те, що договір дарування від 26.09.2006 року, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 , являється підробленим.

26.03.2019 приватний нотаріус ОСОБА_10 посвідчила договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та внесла відомості до Державного реєстру прав на нерухоме майно.

В подальшому, на думку слідства, 19.07.2019 між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено фіктивний договір купівлі-продажу вказаної квартири, який посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_12 та зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

30.07.2019 укладено іпотечний договір між ОСОБА_4 та його батьком ОСОБА_5 , предметом якого виступала квартира АДРЕСА_1 .

Враховуючи вищевикладене орган досудового розслідування вбачає, що квартира АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є предметом вчинення кримінального правопорушення, а тому має значення речового доказу, відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України.

29.01.2024 вказану квартру визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0002635 від 01.11.2022.

З урахуванням наведеного, з метою збереження речового доказу та попередження її подальшого відчуження, прокурор просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки вона є предметом вчинення кримінального правопорушення та відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Клопотання прокурор просив розглянути без повідомлення власника майна з метою забезпечення арешту на майна на підставі ч. 2 ст. 172 КПК України.

Прокурор ОСОБА_3 надав заяву про розгляд клопотання за його відсутністю, вимоги клопотання підтримав у повному обсязі.

Клопотання слідчого розглянуто в порядку ч. 2 ст. 172 КПК України без участі власника майна з метою забезпечення арешту майна.

Дослідивши клопотання та додані до нього документи слідчий суддя встановив наступне.

У провадженні СВ Оболонського УП ГУНП в м. Києві знаходяться матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002635 від 01.11.2022, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст.190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України, за фактом незаконного заволодіння за попередньою змовою, групою осіб, в яку увійшли ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та інші невстановлені досудовим розслідуванням особи, шахрайським шляхом в умовах воєнного стану, відповідно до розділених ролей, квартирою АДРЕСА_1 .

Постановою начальника відділення слідчого відділу ОСОБА_13 від 29.01.2024, квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0002635 від 01.11.2022.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 10, 11 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

За приписами ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. TheUnitedKingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

У справі Раймондо проти Італії (Raimondo v. Italy, рішення 24.01.1994), в яких заявники скаржилася на контроль за використанням власності в зв`язку з провадженням кримінального розслідування, не знайшовши у цьому випадку порушення ст.1 протоколу № 1, Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (п.35).

Відповідно до ч.4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Враховуючи, що прокурором у клопотанні доведено, що квартира АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має значення речового доказу по даному кримінальному провадженню, оскільки існують реальні підстави вважати, що вказана квартира є предметом злочину та може бути відчужена на користь третіх осіб, з метою запобігання її відчуженню, враховуючи приписи п.5 ч.2 ст. 173, ч.4 ст. 173 КПК України, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність часткового задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вказане майно шляхом заборони розпорядження та відчуження нерухомого майна, що буде відповідати завданням кримінального провадження та принципам розумності та співрозмірності обмеження права власності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 170, 171, 172, 173, 309, 392, 395 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0002635 від 01.11.2022, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст.190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України, задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , шляхом заборони відчуження та розпорядження вказаним майном.

В іншій частині у задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Організацію виконання ухвали покласти на Оболонську окружну прокуратуру м. Києва.

Арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна у порядку, передбаченому частиною 1 статті 174 КПК України.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1