Дата документу 25.01.2024 Справа № 334/1038/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/367/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/1038/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.271 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 11 серпня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України, та виправдано за недоведеністю того, що ним вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується,

ВСТАНОВИЛА

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

10.07.2006 року наказом №67-к голови правління ПАТ «Електротехнологія» заступником начальника виробництва призначено ОСОБА_8 . Далі 26.05.2017 року наказом №44-к голови правління ПАТ «Електротехнологія» виконуючим обов`язки начальника виробництва призначено ОСОБА_8 .

Так, 01 грудня 2017 року між ОСОБА_9 з однієї сторони і ПрАТ «Електротехнологія» в особі голови правління ОСОБА_10 з іншої сторони був оформлений цивільно-правовий договір №256/2017 на виконання токарних робіт. Термін дії договору до 29.12.2017 року.

Виконання токарних робіт згідно з договором передбачалося в часи роботи підприємства, з матеріалу замовника та на його обладнанні, на токарно-гвинторізному верстаті мод. 1М63Ф1, зав. №948, інв. №161281.

Верстат зав. №948, інв. №161281 на весь час виконання робіт за цивільно-правовим договором за установленою на підприємстві практикою надавався для роботи підряднику ОСОБА_9 .

05 грудня 2017 року ОСОБА_9 одержав замовлення на виконання токарних робіт на виготовлення деталі «Вал нижній ЕТ 2146.2.19» з габаритними розмірами: діаметр 87 мм, довжина 2510 мм. з терміном виготовлення вала 20 год. 24 хв.

12 грудня 2017 року ОСОБА_9 виконував роботи на верстаті із знятим захисним огородженням, а саме огородження кулачкового патрону, яке лежало на підлозі біля передньої бабки верстату та екрану захисту обличчя від стружки, що відлітає, який лежав під стелажем з допоміжними пристроями. Так, в ході виконання робіт, приблизно о 09 годині 25 хвилин, ймовірно, під час візуального контролю за здійсненням технологічного процесу з обробки заготівки «Вал» на токарному верстаті він нахилився та наблизився на небезпечну відстань до ходового гвинта верстату, який обертався та, перебуваючи у небезпечній зоні, під час обертання, поли ватнику були захоплені ходовим гвинтом токарного верстату, та намотані на обертаєму деталь. У результаті цього, ОСОБА_9 був затягнутий та притиснутий до обертаємої в шпинделі верстату деталі та смертельно травмований.

Таким чином, ОСОБА_8 не забезпечив технічно правильну експлуатацію обладнання, безпечні умови праці, не здійснив контроль дотримання працівниками правил і норм охорони праці та техніки безпеки, а саме: допустив роботу верстату токарно-гвинторізного, який не було обладнано захисним пристроєм (екраном), що є порушенням пункту 1.1. розділу II «Правил охорони праці під час роботи з інструментом та пристроями» (НПАОП 0.00-1.71-13); затискний патрон якого не мав рухомого огородження, що є порушенням пункту 2.2 розділу II «Правил охорони праці під час роботи з інструментом та пристроями» (НПАОП 0.00-1.71-13), чим не виконав пункти 2.11 та 2.14 посадової інструкції начальника виробничого корпусу, затвердженої 18.12.2017.

Отже, ОСОБА_8 , грубо порушуючи посадову інструкцію та ст.14 Закону України «Про охорону праці», пунктів 1.10 та 2.2 «Правил охорони праці під час роботи з інструментом та пристроями» (НПАОП 0.00-1.71-13); пунктів 2.11 та 2.14 посадової інструкції начальника виробничого корпусу, затвердженої 18.12.2017, не проконтролював технічно правильну експлуатацію обладнання, а саме токарно- гвинторізний верстат моделі 1М63Ф1 перебував в експлуатації без захисного пристрою (екрану), і з технічної точки зору знаходилися в непрямому причинному зв`язку зі смертельним травмуванням фізичної особи ОСОБА_9 .

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_8 прокурором були кваліфіковані за ч.2 ст.271 КК, як порушення вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці службовою особою підприємства, якщо це порушення спричинило загибель людини.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК України, та виправдано за недоведеністю того, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.271 КК та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, а також посади, які пов`язані із здійсненням та організацією функцій з охорони праці строком на 2 роки. На підставі ст.75 КК звільнити обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Свої вимоги прокурор мотивував тим, що висновок суду про те, що обвинувачений не є суб`єктом інкримінованого йому кримінального правопорушення, є помилковим. Адже відповідно до акту, складеного Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області, нещасний випадок з ОСОБА_9 визнаний таким, що пов`язаний з виробництвом. Також судом не надано належної оцінки тому, що відповідно до цивільно-правового договору від 01 грудня 2017 року виконання токарних робіт ОСОБА_9 передбачалося в часи роботи підприємства, з матеріалу замовника та на його обладнанні токарно-гвинторізному верстаті. Верстат на весь час виконання робіт надавався для роботи підряднику ОСОБА_9 . Крім того, аналогічні договори з ОСОБА_9 укладались ПрАТ «Електротехнологія» протягом всього 2017 року. На період дії вказаних договорів ОСОБА_9 використовував обладнання ПрАТ «Електротехнологія», працював в приміщенні виробничого цеху ПрАТ «Електротехнологія», виключно в часи роботи цього товариства та мав перепустку ПрАТ «Електротехнологія». На переконання прокурора аналіз норм трудового законодавства свідчить про те, що відносини, які мали місце між ОСОБА_9 та ПрАТ «Електротехнологія», мали саме трудовий характер, а тому суд дійшов помилкового висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено того факту, що обвинувачений є суб`єктом передбаченого ч.2 ст.271 КК кримінального правопорушення. Також, оскільки судом при розгляді справи помилково акцентувалась увага лише на відсутності між ОСОБА_9 та ПрАТ «Електротехнологія» трудових відносин, поза увагою суду залишились інші обставини, що підлягають доказуванню та встановленню у кримінальному провадженні. У зв`язку з чим судом не надано правової оцінки іншим доказам, не наведено мотивів, з яких суд приймає одні докази та відкидає інші. При цьому суд лише перерахував у вироку докази, проте не надав їм належного аналізу. Крім того, під час судового розгляду суддею одноособово прийнято рішення про відмову в допиті свідків сторони обвинувачення ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з тих підстав, що свідки в судове засідання не з`явилися. Проте матеріали кримінального провадження взагалі не місять доказів належного повідомлення вказаних осіб. Окрім цього, в судовому засіданні 08.08.2023 року судом стороні обвинувачення було відмовлено у допиті в якості спеціаліста начальника відділу нагляду у металургії та машинобудуванні Головного управління Держпраці у Запорізькій області ОСОБА_13 , який був головою комісії з розслідування нещасного випадку з ОСОБА_9 , що є порушенням ч.1 ст.22 КПК.

Також прокурор просив повторно дослідити під час апеляційного розгляду докази надані стороною обвинувачення.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачений просив апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення через необґрунтованість наведених в ній доводів, а виправдувальний вирок суду залишити без змін як законний та обґрунтований.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як передбачено ст.370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, визначених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

За ч.1 ст.92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 зазначеного Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч.2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та у визначених цим же Кодексом випадках на потерпілого.

Відповідно до ст.17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Згідно з ч.1 ст.94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, має оцінити кожний доказ із точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність забраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За п.1 ч.3 ст.374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Повертаючись до обставин даного кримінального провадження колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону, повно й усебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував надані сторонами докази, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, і дійшов правильного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 за ч.2 ст.271 КК.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення у тому, що він не забезпечив технічно правильну експлуатацію обладнання, безпечні умови праці, не здійснив контроль дотримання працівниками правил і норм охорони праці та техніки безпеки, що призвело до смертельного травмування фізичної особи, тобто у вчиненні передбаченого ч.2 ст.271 КК кримінального правопорушення.

Разом з тим, кримінальна відповідальність за ч.2 ст.271 КК настає за порушення вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці службовою особою підприємства, установи, організації або громадянином - суб`єктом підприємницької діяльності, якщо це порушення спричинило загибель людей або інші тяжкі наслідки.

Тобто, суб`єктом цього злочину є службова особа підприємства, установи, організації, яка на підставі наказу адміністрації, посадової інструкції чи відповідно до займаної посади має спеціальні обов`язки з охорони праці, або громадянин - суб`єктом підприємницької діяльності.

В нормативних актах, порушення яких інкримінується ОСОБА_8 (ст.14 Закону України «Про охорону праці», пунктів 1.10 та 2.2 «Правил охорони праці під час роботи з інструментом та пристроями» (НПАОП 0.00-1.71-13), йдеться про обов`язковість забезпечення безпечних умов правці роботодавцями для їх працівників, які виконують роботи із застосуванням інструменту та пристроїв.

Працівником є фізична особа, яка працює на підставі трудового договору на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи, котра використовує найману працю.

У зв`язку з наведеним для визначення суб`єкта передбаченого ст.271 КК кримінального правопорушення підлягає обов`язковим встановлення та підтвердження факт існування трудових відносин між обвинуваченим та потерпілим. Адже основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин є саме трудовий договір.

Суд першої інстанції, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, встановив, що прокурор не довів тієї обставини, що потерпілий був найманим працівником ПрАТ «Електротехнологія», а відтак обвинувачений мав обов`язок забезпечити йому безпечні умови праці.

Зокрема, у даному кримінальному провадженні судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_9 виконував роботи на замовлення ПрАТ «Електротехнологія» на підставі цивільно-правового договору №256/2017 від 01.12.2017 року, відповідно до якого ОСОБА_9 зобов`язувався виконати токарну обробку в строк з 01.12.2017 року до 29.12.2017 року.

Загальне визначення цивільно-правового договору визначено у ст.626 ЦК України, а зміст договору визначено ст.628 ЦК, відповідно до якої зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відтак, цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення цієї мети договір вважається виконаним і дія його припиняється. Тобто, він застосовується для реалізації визначених, найчастіше разових робіт.

Натомість трудовим договором згідно зі статтею 21 КЗпП України є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом або фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену даною угодою, з підпорядкуванням внутрішньому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган або фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату й забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, суд першої інстанції правильно зазначив, що основною ознакою, що відрізняє підрядні (цивільно-правові) відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Підрядник, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Відтак встановлені у даному кримінальному провадженні обставини свідчать про те, що між ПрАТ «Електротехнологія» та ОСОБА_9 були відсутні трудові відносини, оскільки ОСОБА_9 не був працівником ПрАТ «Електротехнологія», а виконував роботи на підставі цивільно-правового договору, укладеного із даним товариством. За умовами цього договору, що міститься в матеріалах справи, ОСОБА_9 мав виконувати роботу на свій ризик і мав самостійно організовувати виконання обумовлених в договорі робіт.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_9 , виконуючи роботи за цивільно-правовим договором, не підпорядковувався обвинуваченому, не повинен був дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку і, відповідно, у обвинуваченого ОСОБА_8 був відсутній обов`язок щодо здійснення контролю за технічно правильною експлуатацією ОСОБА_9 обладнання токарно-гвинторізним верстатом, а також обов`язок забезпечення безпечних умов праці та дотримання ОСОБА_9 правил і норм охорони праці та техніки безпеки.

Про відсутність між ОСОБА_9 та ПрАТ «Електротехнологія» трудових відносин свідчить також рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 серпня 2019 року, яким було частково задоволено адміністративний позов ПрАТ «Електротехнологія» до Головного управління Держпраці у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування припису та постанов про накладення штрафу. Зокрема у вказаному рішенні суд встановив, що у правовідносинах між ПрАТ «Електротехнологія» та, в тому числі, ОСОБА_9 містяться ознаки, характерні саме цивільно-правовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником. Зазначене рішення набрало законної сили і є обов`язковим для виконання.

Більш того, про відсутність трудових правовідносин у потерпілого з підприємством вказують безпосередньо слідчий і прокурор, зазначаючи в обвинувальному акті, що «01.12.2017 року між громадянином ОСОБА_9 з однієї сторони і ПрАТ «Електротехнологія» в особі голови правління ОСОБА_10 з іншої сторони, був оформлений цивільно-правовий договір №256/2017 на виконання токарних робіт. Термін дії договору до 29.12.2017». При цьому зміст обвинувачення жодним чином не зазначає про те, що насправді це був удаваний правочин, під яким насправді мав місце договір трудовий, ОСОБА_9 нібито фактично був найманим працівником, на нього поширювались правила внутрішнього трудового розпорядку ПрАТ «Електротехнологія», а ОСОБА_8 у зв`язку з цим зобов`язаний був здійснювати нагляд за дотриманням потерпілим пунктів 1.10. та 2.2 «Правил охорони праці під час роботи з інструментом та пристроями».

Судова колегія звертає свою увагу на те, що в обвинуваченні крім того зазначено, що «05.12.2017 ОСОБА_9 одержав замовлення на виконання токарних робіт на виготовлення деталі». Одержання ж саме замовлення на виготовлення якогось предмету (деталі), притаманне саме договору підряду, коли особа (підрядник) приймає замовлення від замовника на виготовлення кінцевого продукту. Для трудових же правовідносин притаманним є отримання не замовлення від замовника, а завдання від роботодавця, про що в обвинувальному акті не йдеться.

Відтак є безпідставним твердження обвинувачення про невиконання обвинуваченим обов`язку забезпечення технічно правильної експлуатації обладнання, безпечних умов праці, а також контролю дотримання правил та норм охорони праці, техніки безпеки, виробничої та трудової дисципліни працівниками, до яких ОСОБА_9 не відносився навіть з огляду на зміст обвинувачення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до обвинувального акта прокурор інкримінував обвинуваченому ОСОБА_8 невиконання пунктів 2.11 та 2.14 посадової інструкції начальника виробничого корпусу, затвердженої 18.12.2017 року.

Між тим, події, які є предметом розгляду у даному кримінальному провадженні, мали місце 12.12.2017 року, тобто фактично за 6 днів до затвердження посадової інструкції, відповідно до якої на ОСОБА_8 було покладено обов`язок забезпечення технічно правильної експлуатації обладнання, безпечних умов праці, а також контроль дотримання працівниками правил та норм охорони праці, техніки безпеки, виробничої та трудової дисципліни тощо.

Отже викладене в такий спосіб обвинувачення свідчить про те, що станом на 12.12.2017 року ОСОБА_8 взагалі не міг не виконати вимоги пунктів 2.11 та 2.14 посадової інструкції, яка ще навіть не була затверджена. Адже така інструкція, виходячи зі змісту обвинувачення та матеріалів кримінального провадження, була затверджена лише 18.12.2017 року. Крім того, прокурором взагалі не зазначено коли був ознайомлений ОСОБА_8 з цією посадовою інструкцією (т.1 а.п. 213-215).

Слід також зазначити, що у відповідності до обвинувального акту ОСОБА_8 наказом №44-к від 26.05.2017 року голови правління ПАТ «Електротехнологія» було призначено виконуючим обов`язки начальника виробництва, яким він і був станом на 12.12.2017 року.

Інкримінують обвинуваченому порушення ним «посадової інструкції начальника виробництва ПрАТ «Електротехнологія» затвердженої наказом №38/2 голови правління від 18.12.2017». Проте такої інструкції в природі не існує, оскільки наказом №38/2 голови правління від 18.12.2017, в якій містяться пункти порушеної ОСОБА_8 посадової інструкції, затверджено посадову інструкцію не начальника виробництва, а інструкцію начальника виробничого корпуса. Чи є ці посади тотожними з огляду на наявність в матеріалах провадження також посадової інструкції начальника виробництва (т.1 а.п. 100-103), обвинувальний акт нічого у собі не містить. Більш того, даних про те, чи призначався ОСОБА_8 на посаду начальника виробничого корпусу (п.1.2. Інструкції) чи виконував його обов`язки (п.1.7 Інструкції) обвинувальний акт у собі не містить також (т.1 а.п. 213 об., 214)

Тим самим, в обвинувальному акті допущено істотне не усунуте протиріччя посаду ОСОБА_8 займав начальника виробництва, а в наступному абзаці йому інкримінують порушення обов`язків вже начальника виробничого корпусу.

Судова колегія звертає також свою увагу на те, що обвинуваченням в обвинувальному акті взагалі не розкрито суть порушення обвинуваченим статті 14 Закону України «Про охорону праці», якою передбачено, що працівник зобов`язаний дбати про особисту безпеку і здоров`я, а також про безпеку і здоров`я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту; проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди. Працівник несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

В якій саме частині даної норми закону ОСОБА_8 не дотримався її вимог залишилось незрозумілим. Чи то він не дбав про особисту безпеку і здоров`я; не знав вимог нормативно-правових актів з охорони праці, не знав правил поводження з машинами і механізмами, не користувався засобами колективного та індивідуального захисту; не проходив у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди, тощо? Відповіді на ці питання в обвинувальному акті відсутні.

Судова колегія також відмічає, що кримінальна відповідальність за ч.2 ст.271 КК настає за порушення вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці службовою особою підприємства, якщо це порушення спричинило загибель людини. Таким чином, для доведеності винуватості особи необхідно довести прямий причинний зв`язок між порушенням службовою особою актів про охорону праці і загибеллю людини.

Проте в обвинувальному акті про це не йдеться. Адже згідно викладеного слідчим обвинувачення ОСОБА_8 не проконтролював технічно правильну експлуатацію «токарно-гвинторізного верстата моделі 1М63Ф1, який перебував в експлуатації без захисного пристрою (екрану), що з технічної точки зору знаходилось в непрямому причинному зв`язку зі смертельним травмуванням фізичної особи ОСОБА_9 ».

Судова колегія відмічає, що відповідно до висновків Акту комісії утвореної наказом Головного управління Держпраці у Запорізькій області з проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 12.12.2017 з потерпілим ОСОБА_9 , верстат, на якому працював потерпілий, був у справному стані та відповідав вимогам нормативно-правових актів з охорони праці та промислової безпеки, та мав захисні огородження. Ймовірно потерпілий ОСОБА_9 самостійно зняв захисні огородження шпинделю верстата і захисний екран зони різання (т.1 а.п.234, 235). Про такі ж встановлені обставини йдеться також і в акті №1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом (т.1 а.п.245).

За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність стороною обвинувачення того, що було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_14 , що, відповідно до вимог процесуального закону, є підставою для виправдання обвинуваченого.

При цьому суд першої інстанції дотримався норм, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про те, що виконання токарних робіт ОСОБА_9 передбачалося саме в часи роботи ПрАТ «Електротехнологія», то такі доводи не свідчать про режим роботи виконавця за визначеним графіком, а лише встановлює часові межі проведення робіт за цивільно-правовим договором на території ПрАТ «Електротехнологія», яка є територією з обмеженим доступом та відповідним пропускним режимом.

Виконання ОСОБА_9 робіт на території ПрАТ «Електротехнологія» та з матеріалу замовника і на його обладнанні було обумовлено умовами цивільного-правового договору №256/2017 від 01.12.2017 року, укладеного між ПрАТ «Електротехнологія» та ОСОБА_9 . Проте такі обставини, усупереч доводам апеляційної скарги прокурора, за жодних обставин не свідчать про те, що відносини між ОСОБА_9 та ПрАТ «Електротехнологія» мали саме трудовий характер.

Не спростовує факту відсутності трудових відносин між ОСОБА_9 та ПрАТ «Електротехнологія» і акт, складений Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області, відповідно до якого нещасний випадок з ОСОБА_9 визнаний таким, що пов`язаний з виробництвом. Адже, як було встановлено вище, виходячи з норм чинного законодавства та рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 серпня 2019 року відносини між ОСОБА_9 та ПрАТ «Електротехнологія» мали саме цивільно-правовий характер.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора не дають підстав визнати помилковими висновки суду першої інстанції про те, що обвинувачений не є суб`єктом інкримінованого йому кримінального правопорушення, у зв`язку з чим відхиляє відповідні доводи прокурора.

Не можуть вважатися обґрунтованими і доводи апеляційної скарги прокурора про ненадання судом оцінки наданим стороною обвинувачення доказів. Адже зі змісту мотивувальної частини вироку вбачається, що суд виклав у вироку зміст усіх наданих прокурором доказів, належним чином дослідив їх та проаналізував і, з наведенням докладних мотивів, дійшов висновку про те, що ці докази як кожен окремо, так і в їх сукупності не доводять тієї обставини, що обвинувачений є суб`єктом передбаченого ч.2 ст.271 КК кримінального правопорушення.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в допиті свідків сторони обвинувачення ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , то колегія суддів визнає такі доводи неприйнятними.

При цьому, судова колегія виходить з того, що статтею 22 КПК встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст.92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно з ч.3 ст.23 КПК обов`язок забезпечення присутності під час судового розгляду свідків обвинувачення покладено на сторону обвинувачення.

Суд дійсно повинен створити необхідні умови для реалізації сторонами їх прав і обов`язків, але це не означає, що саме на суд покладено безумовний обов`язок забезпечити участь свідків, показання яких є доказом обвинувачення, оскільки доказування вини особи, а отже надання відповідних доказів суду за законом є обов`язком сторони обвинувачення.

Крім того, враховуючи, що відповідно до вимог кримінального процесуального закону тягар доведення обґрунтованості обвинувачення та, відповідно, надання доказів винуватості покладено на сторону обвинувачення, суд не може вживати активних дій для забезпечення явки свідків обвинувачення, оскільки це суперечитиме засаді об`єктивності і неупередженості суду, відображеної, зокрема, у частині 6 статті 22 КПК.

Відповідно до ч.2 ст.327 КПК прибуття в суд свідка забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Суд сприяє сторонам кримінального провадження у забезпеченні явки зазначених осіб шляхом здійснення судового виклику.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції вжив усіх можливих та необхідних заходів для забезпечення явки свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до суду, в тому числі і шляхом застосування до них примусового приводу. Однак через неодноразову неявку цих свідків до суду і невиконання ухвали про їх привід районний суд був позбавлений можливості провести їх допит для встановлення обставин події. Отже прокурор не забезпечив явку зазначених свідків сторони обвинувачення, а тому суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наданих сторонами доказів, які він мав можливість безпосередньо дослідити в судовому засіданні.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції в порушення ч.1 ст.22 КПК відмовив стороні обвинувачення в допиті в якості спеціаліста ОСОБА_13 , який був головою комісії з розслідування нещасного випадку з ОСОБА_9 , то колегією суддів встановлено, що відповідне клопотання прокурора було належним чином розглянуто судом першої інстанції і суд навів достатні мотиви, з яких відмовив у задоволенні цього клопотання. Зокрема суд виходив з того, що акт проведення спеціального розслідування нещасного випадку був досліджений в судовому засіданні, він підписаний усіма членами комісії і сторони мали можливість довести перед судом свою позицію з приводу цього доказу. Крім того, прокурор не зазначив, які нові факти може повідомити спеціаліст, окрім тих, що зазначені в акті.

Під час апеляційного розгляду прокурор зазначив, що показами даного спеціаліста може бути спростовано висновок Запорізького окружного суду про відсутність між ПрАТ «Електротехнологія» і ОСОБА_9 трудових правовідносин. Апеляційний суд критично ставиться до такого обґрунтування допиту даного спеціаліста, оскільки саме рішенням суду, яке набуло законної сили, спростовано висновки складеного за участі даного спеціаліста акта.

Крім того, судова колегія зважає й на те, що із зазначеними у вказаному акті проведення спеціалізованого розслідування нещасного випадку висновками спеціаліста ОСОБА_13 про перебування ОСОБА_9 у трудових правовідносин відносинах із ПрАТ «Електротехнологія» не погодились решта 4 з 5 членів комісії, які склали окремі думки, в яких категорично заперечили висновок в цій частині, зазначивши, що ОСОБА_9 не був найманим працівником і виконував роботу на свій ризик, за договором підряду. (т.1 а.п. 238-241)

Отже, в контексті наведених обставин, колегія суддів вважає, що зазначені в апеляційній скарзі прокурора мотиви незгоди з судовим рішенням не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не містять переконливих доводів, які би дозволили колегії суддів дійти висновку, що оскаржуваний вирок був постановлений з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів його законність.

Що стосується клопотання прокурора про повторне дослідження доказів у справі, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Таким чином, норми ч.3 ст.404 КПК зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода прокурора із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч.3 ст.404 КПК (постанова Верховного Суду від 02 вересня 2020 року справа №591/4742/16-к, провадження №51-1733 км 19).

Прокурор, заявляючи вимоги про повторне дослідження апеляційним судом доказів, не вказав на конкретні порушення, допущені районним судом при дослідженні окремих доказів чи на неповноту такого дослідження та не навів відповідного обґрунтування в цій частині. Зазначене свідчить про відсутність обґрунтованого клопотання прокурора щодо повторного дослідження доказів.

У своїй постанові від 21 грудня 2022 року справа №759/5737/17, провадження №51-2899км20 Верховний Суд зазначив, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів, закріплених у приписах зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Крім того, згідно з усталеною практикою Верховного Суду, сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує апеляційний суд досліджувати всю сукупність доказів, оцінених місцевим судом. У разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, він не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (постанови Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справа №415/5296/15-к, провадження №51-2177 км 19; від 01 жовтня 2019 року справа №754/1780/17, провадження №51-10118км18; від 23 листопада 2020 року справа №357/18489/13-к, провадження №51-4003км20; від 16 вересня 2020 року справа №640/3526/16-к, провадження №51-2137км20; від 19 жовтня 2021 року справа №442/506/17, провадження №51-3897 км 21; від 17 серпня 2021 року справа №484/1376/18, провадження №51 - 3490 км 21; від 12 грудня 2022 року справа 521/165/17, провадження №51-365 км 22; від 24 листопада 2022 року справа №445/836/21, провадження № 51-1748км22; від 16 листопада 2022 року справа №159/3544/19, провадження №51-1837км21; від 13 вересня 2023 року справа №337/1446/17, провадження №51-3173км 23; від 25 травня 2023 року справа №154/2277/17, провадження №51-5746км20 та інші).

Отже за відсутності аргументованих доводів прокурора щодо необхідності дослідження доказів, колегія суддів не встановила достатніх підстав, передбачених ст.404 КПК, для повторного дослідження доказів, а відтак і підстав для задоволення відповідного клопотання прокурора. При цьому колегія суддів не встановила жодних порушень при дослідженні судом доказів чи неповноти такого дослідження та іншу оцінку доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, не надавала.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що в ході розгляду цього кримінального провадження районний суд не допустив істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не встановлено колегією суддів і жодних підстав для скасування вироку і призначення нового розгляду в суді першої інстанції з підстав, визначених ст.415 КПК. Вирок суду відповідає положенням статей 370, 373, 374 КПК. Тому з огляду на вищевказане, відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 11 серпня 2023 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4