Справа № 296/4893/23
УХВАЛА

Іменем України

29 травня 2023 року м.Житомир

Слідчий суддя Корольовського районного суду м. Житомира ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

слідчого ОСОБА_3

адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі клопотання старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Житомирській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_5 , поданого в межах кримінального провадження № 0000031 від 10.01.2022 про арешт майна

ВСТАНОВИВ:

Слідчий звернувся до суду із вказаним клопотанням в обґрунтування якого зазначив, що в невстановлений день та час, але не пізніше 20.09.2021, група осіб, діючи за попередньою змовою між собою, з корисливих мотивів, шляхом обману заволоділи двокімнатною квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_6 , загальною площею 48,34 м.кв., вартістю 711903 грн.

Встановлено, що з метою заволодіння вказаною квартирою, причетні до вчинення вказаного злочину особи, здійснили підроблення нотаріальних документів та організували внесення завідомо недостовірних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до наявних даних вказана вище квартира перебувала у власності та користуванні громадянки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після чого за вказаною адресою проживав її син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , після їх смерті право на спадщину вказаного майна не оформлялось.

Відповідно до ст. 1277 Цивільного кодексу України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

В подальшому, спадщина, визнана судом відмерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно за його місцезнаходженням.

Так, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою між собою та іншими невстановленими особами, з метою заволодіння вказаною квартирою, підробили договір купівлі-продажу квартири від 26.04.1996 посвідчуваний нотаріальний запис №3-147, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , завірений заступником старшого державного нотаріуса Житомирської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 . На підставі вказаного договору, 03.08.2021 державним реєстратором було зареєстровано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_9 , який в подальшому 20.09.2021 реалізував вказану квартиру ОСОБА_11 .

Відповідно до реєстру Національної асоціації Адвокатів України ОСОБА_10 , з 03.11.1995 з по 17.10.2012 мала свідоцтво на зайняття адвокатською діяльністю № 233, відповідно до ст. 3 Закону України «Про нотаріат», нотаріус не може займатися адвокатською діяльністю. Враховуючи вказане, ОСОБА_10 у вказаний період часу не могла завірити договір купівлі-продажу квартири від 26.04.1996 посвідчуваний нотаріальний запис №3-147, оскільки вона займалася адвокатською діяльністю та не могла бути нотаріусом.

Окрім цього, відповідно до листа Житомирського обласного Державного нотаріального архіву №4210/01-22 від 03.11.2021, реєстраційний № 3-147 було присвоєно іншій нотаріальній дії засвідчення вірності копії документа, яка вчинялась державним нотаріусом Першої Житомирської державної нотаріальної контори 11.01.1996.

При цьому, відповідно даних Житомирського обласного Державного нотаріального архіву, в наряді Першої Житомирської державної нотаріальної контори «Договори про відчуження, заставу та розділ житлових будинків та документи на підставі яких вони посвідчувались за квітень місяць 1996 року з 16 по 30 число» справа № ІІ-1 фонд № 2, в якому зберігаються договори відчуження житлових будинків та квартир, договір купівлі-продажу за реєстром № 3-147 від 26.04.1996 відсутній.

В той же час, всупереч вимог п. 7 ст. 18, абзацам 6, 7, 8 п. 1 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 12 та п. 53 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, державний реєстратор, під час перевірки відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, не здійснив перевірку факту реєстрації договору купівлі продажу № 3-147 від 26.04.1996, а саме в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав та його невід`ємній частині та паперових носіях інформації реєстрових книгах, реєстраційних справах ведення яких здійснювали підприємства технічної інвентаризації.

В ході досудового розслідування встановлено, що до вчинення вказаного злочину може бути причетний ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який на даний час намагається заволодіти і іншими об`єктами нерухомості, що вчиняє за допомогою інших осіб з метою конспірації своїх злочинних дій.

Слідчий зазначив, що 23.05.2023 в період часу з 07 год. 22 хв. по 02 год. 22 хв., на підставі ухвали слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира №296/3808/23 від 25.04.2023, проведено обшук за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого вилучено речові докази, а саме мобільний телефон «Айфон», IMEI: НОМЕР_1 із сім карткою № НОМЕР_2 .

23.05.2023 постановою слідчого вищезазначений мобільний телефон визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Слідчий в судовому засіданні клопотання підтримав та просив задовольнити з підстав викладених в ньому.

Представник власника майна в судовому засіданні заперечив щодо задоволення клопотання. Зазначив, що вилучене майно не має жодного відношення до вчиненого кримінального правопорушення, не є знаряддям вчинення злочину. Власник майна не є підозрюваним у даному кримінальному провадженню та не має до нього жодного відношення.

Суд заслухавши сторін, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, вважає за необхідне зазначити наступне.

Арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98. КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ст. 173. КПК України слідчий суддя відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 статті 170 КПК України); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;6) наслідки арешту майна для третіх осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Приписами ч.10 ст.170 КПК України визначено, зокрема, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч.11 ст.170 КПК України).

Так, судом встановлено, що 23.05.2023 в період часу з 07 год. 22 хв. по 08 год. 32 хв., на підставі ухвали слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира №296/3808/23 від 25.04.2023, проведено обшук за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого вилучено мобільний телефон «Айфон», IMEI: НОМЕР_1 із сім карткою № НОМЕР_2 .

23.05.2023 постановою слідчого вищезазначений мобільний телефон визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Вирішуючи питання про арешт майна для прийняття законного і обґрунтованого рішення слідчий суддя повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого за погодженням з прокурором, який звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

В клопотанні про накладення арешту слідчий посилався на те, що вилучений телефон зберіг на собі докази вчинення злочину, однак, слід зазначити, що у клопотанні слідчий вказує лише на ймовірну причетність ОСОБА_8 який проживає за місцем проведення обшуку, до вчиненого кримінального правопорушення, доказів того, що йому оголошено про підозру також надано не було. Також, слідчому судді не надано доказів, що вилучене майно належить останньому.

Слід заначити, що стороною обвинувачення не надано доказів, що вилучені речі були предметом вчинення злочину або зберегли на собі сліди його вчинення.

Будь-яких фактів, які б свідчили про наявність сукупності підстав (чи розумних підозр) вважати, що власник майна причетна до вказаних у клопотанні незаконних дій, органом досудового розслідування не наведено та не підтверджено.

Визнання вилученого майна речовими доказами також не може бути безумовною підставою для його арешту.

Застосування заходу забезпечення кримінального провадження в частині, що стосується прав і свобод особи, повинно відповідати не тільки загальним вимогам, зазначеним у відповідних статях Кримінального процесуального кодексу України, а і нормам викладеним у Конституції України та рішеннях Європейського суду з прав людини.

За таких обставин стороною обвинувачення не доведена виправданість у застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у виді накладення арешту на вищевказане тимчасово вилучене майно, а тому слідчий суддя вважає, що у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно слід відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частин тимчасово вилученого майна.

Керуючись статтями 98, 170-172, 369-372 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Житомирській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_5 , поданого в межах кримінального провадження № 0000031 від 10.01.2022 про арешт майна.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1