ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2023 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002006 від 06.07.2022 року за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 02 листопада 2022 року, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вікно Заставнівського району, Чернівецької області, громадянина України, українця, з професійно-технічною освітою, одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , працюючого машиністом у КП «Чернівціводоканал», раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

УСТАНОВИЛА:

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 02 листопада 2022 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді одного року обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку тривалістю 1 (один) рік та покладено відповідні обов`язки.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати на проведення судових експертиз в розмірі 2 368, 34 грн.

Скасовано арешти накладені ухвалами слідчого судді від 07.07.2022 року (а. к. п. 33) від 11.07.2022 року (а. к. п. 39).

Вирішено долю речових доказів.

ЄУНСС: 727/6826/22 Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_9

НП: 11-кп/822/254/23 Суддя-доповідач: ОСОБА_1 .

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним судом, ОСОБА_6 , 06.07.2022 року, близько 08.00 год. 10 хв., керуючи технічно-справним автомобілем марки «Рено» моделі «Логан», д. р. н. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Головна в напрямку вул. Чкалова у м. Чернівців зі швидкістю, що не перевищує максимально допустиму в межах населеного пункту та, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу навпроти будинку № 143 по вул. Головна, який позначений горизонтальною розміткою 1.14.1 «Зебра», не врахувавши дорожньої обстановки та неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях і, маючи об`єктивну можливість вчасно виявити небезпеку для руху, а саме: пішохода ОСОБА_8 , яка переходила проїзну частину дороги по вказаному пішохідному переходу з права наліво по напрямку руху його автомобіля, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого допустив наїзд на ОСОБА_8 , у результаті якого остання, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 418 мд від 18.07.2022 року, отримала наступні тілесні ушкодження середньої тяжкості по критерію тривалості розладу здоров`я: осадження м`яких тканин ділянки правого колінного суглоба, рвану крапкову рану правого ліктьового суглоба, закритий перелом головки правої плечової кістки без зміщення.

Дорожньо-транспортну пригоду водій ОСОБА_6 скоїв у результаті порушення ним та невиконання вимог п.п. 1.5, 2.3 (б, д), 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 1306 від 10.01.2001 року та введених в дію з 01.01.2022 року, які вимагають від водія: - п. 1.5 дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; - п. 2.3 для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д)не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; - п. 18.1 водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій не заперечуючи правової кваліфікації дій свого підзахисного та доведеності його вини у скоєному кримінальному правопорушенню, просить вирок змінити в частині призначеного ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Визнати ОСОБА_6 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку тривалістю 1 (один) рік.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що суд ухвалив оскаржуваний вирок з порушенням вимог ч. 1 ст. 370 КПК України.

Стверджує, що на досудовому розслідуванні ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, підтвердив усі обставини, встановлені досудовим слідством, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи.

Зазначає, що враховуючи всі дані про особу обвинуваченого, суд першої інстанції мав призначити покарання без додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так як ОСОБА_6 працює водієм на життєво стратегічному об`єкті і це є його єдиним заробітком. Крім того, він є батьком ОСОБА_10 військовослужбовця в/ч НОМЕР_2 , який в даний час проходить реабілітацію в військовому госпіталі і потребує допомоги батька, оскільки сам не має можливості керувати автомобілем через поранення.

Вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання не відповідає ступню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є несправедливим через суворість.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг не надходило.

Однак надійшло заперечення від потерпілої ОСОБА_8 , зі змісту якого вбачається, що вона просить оскаржуваний вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу, як необґрунтовану без задоволення.

Свою позицію обґрунтовує тим, що хоча обвинувачений і визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, однак щирого каяття не було, а також розповіді про обставини ДТП були неправдиві, не відшкодована матеріальна та моральна шкода заподіяна його протиправними діями.

Стверджувала, що обвинувачений навіть не спромігся попросити вибачення за скоєне правопорушення.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 04 січня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задоволено. Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 02 листопада 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України змінено в частині призначеного покарання.

Визначено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік, якщо він не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно ст. 76 КК України, покладено на засудженого ОСОБА_6 обов`язки: - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи , навчання; - не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. В решті вирок районного суду залишити без змін.

Постановою Верховного суду колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 31 травня 2023 року касаційну скаргу прокурора задоволено, а касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково. Ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 04 січня 2023 року стосовно ОСОБА_6 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Приймаючи вищевказане рішення, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду вважала, що ч. 1 ст. 69 КК України може бути застосована лише при призначенні особі основного виду покарання, а частина 2 надає суду можливість не призначати особі додаткове покарання, яке є обов`язковим, за винятком вищевикладеного випадку.

У такій редакції ч. 2 ст. 69 КК України діє з дня набрання сили Закону України № 4025- VI « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо гуманізації відповідальності за правопорушення у сфері господарської діяльності» від 15 листопада 2011 року по теперішній час і була чинною на момент вчинення кримінального правопорушення.

Отже, ця норма не надає суду дискреційних повноважень щодо незастосування обов`язкового додаткового покарання у випадках призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян

Зазначена позиція також міститься в постанові Верховного Суду у справі

№ 185/1030/22 (провадження № 51-3134км22).

ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за частиною 1 статті 286 КК України, санкція якої передбачає одне з основних покарань у виді штрафу від трьох до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що виключає можливість застосування частини 2 статті 69 КК при вирішенні питання щодо призначення засудженому додаткового покарання, яке є обов`язковим.

З огляду на викладене, висновок апеляційного суду про можливість не призначати ОСОБА_6 обов язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування судового рішення судом касаційної інстанції.

Приписами ч. 2 ст. 439 КПК України встановлено, що вказівки суду, який розглянув справу у касаційному порядку є обов`язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді.

Заслухавши доповідь судді, який виклав суть вироку та вимоги апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_6 , та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав, у ній зазначених, думку прокурора ОСОБА_5 , яка заперечувала проти апеляційної скарги, вважавши вирок районного суду законним та обґрунтованим, міркування потерпілої ОСОБА_8 , яка також просила оскаржуваний вирок районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу, як необґрунтовану без задоволення, надавши учасникам судового провадження слово в судових дебатах, а обвинуваченому ОСОБА_6 і останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження з підстав зазначених в апеляційній скарзі та обговоривши наведені у ній доводи, колегія суддів доходить такого.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України в поданій апеляційній скарзі не заперечуються, таким чином колегія суддів не переглядає та не наводить доводів на їх підтвердження.

Крім цього, як було встановлено колегією суддів з матеріалів даного кримінального провадження, за згодою учасників процесу, у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, районним судом визнано недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, також судом роз`яснено учасникам судового провадження, в тому числі і обвинуваченому, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції, з`ясовано, що учасникам процесу зрозумілий зміст ст. 349 КПК України та правові наслідки її застосування.

Апелянтом оскаржується правильність призначення його довірителю покарання, зокрема в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Аналізуючи вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів вважає, що воно обрано згідно загальних принципів призначення покарання та у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65-67 КК України та роз`яснень п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме: з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, у зв`язку із чим, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо необхідності призначення більш м`якого покарання є неспроможними.

Суд виходячи із загальних засад призначення покарання, визначених статтею 65 КК України, врахував тяжкість злочину, який відноситься до злочину невеликої тяжкості, є злочином проти безпеки руху та експлуатації транспорту, відношення останнього до скоєного, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений, утриманців не має, працевлаштований, немає негативних характеристик, на диспансерному обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, є осудним, вину свою визнав повністю, у скоєному розкаявся, заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду не відшкодував.

При призначені покарання було враховано обставини, які пом`якшують покарання: активне сприяння ним розкриттю злочину.

Обставини, які б обтяжували покарання обвинуваченому, районним судом встановлено не було.

З врахуванням всіх встановлених обставин по кримінальному провадженню, особи винуватого, наявності пом`якшуючої та відсутності обтяжуючих обставин, думки потерпілого щодо покарання обвинуваченого, суд вважав, що необхідно призначити обвинуваченому покарання у виді обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік та вважав, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбування покарання, а тому застосовав щодо нього вимоги ст.ст. 75, 76 КК України та призначив покарання з іспитовим строком.

Апеляційний суд погоджується з прийнятим рішенням та вважає, що районний суд належним чином врахував усі можливі обставини, що пом`якшують покарання, а тому підстав для пом`якшення покарання, як того просить сторона захисту, відсутні.

Вимогами апеляційної скарги було застосування щодо обвинуваченого вимог ст. 69 КК України та призначення основного покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення прав керування транспортними засобами.

Колегія суддів звертає увагу, що під час призначення ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції правильно застосував положення кримінального закону, в тому числі й в частині призначення додаткового покарання, оскільки санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачено кумулятивну санкцію, тобто наявність, як основного, так і додаткового виду покарання.

Таким чином, суд, обираючи засудженому покарання, в межах своїх дискреційних повноважень мав підстави для призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки останній визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Колегія суддів враховує й те, що судом призначено ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік, що з врахуванням положень ч. 1 ст. 55 КК України, є мінімальним. Адже це додаткове покарання відповідно до кримінального закону призначається на строк від одного до трьох років.

Разом з цим, згідно вимог ч. 2 ст. 69 КК України на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Оскільки, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України, санкція якої передбачає одне з основних покарань у виді штрафу від трьох до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а тому вказана обставина при вирішенні питання щодо призначення засудженому додаткового покарання, яке є обов`язковим, виключає можливість застосування ч. 2 ст. 69 КК України.

Підстав вважати, що призначене ОСОБА_6 покарання є явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд не вбачає.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про те, що суд з урахуванням всіх встановлених обставин кримінального провадження обґрунтовано призначив ОСОБА_6 додаткове покарання, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Доводи сторони захисту про незастосування до його підзахисного додаткового покарання у виді позбавлення права на керування транспортними засобами, колегія суддів відхиляє, незважаючи на те, що він працює водієм на життєво важливому стратегічному об`єкті, у зв`язку з тим, що характер порушення ним ПДР є вкрай небезпечним та істотним, що могло привести до ще більш тяжких наслідків.

На переконання апеляційного суду зазначені в апеляційній скарзі обставини не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

При цьому, викладені в апеляційній скарзі обставини, були належним чином враховані районним судом, а тому не можуть слугувати підставою для пом`якшення покарання в апеляційній інстанції.

Призначення районним судом мінімального покарання за санкцією інкримінованої статті свідчить про врахування районним судом визнання вини обвинуваченим, віку, стану здоров`я, характеристики, однак ці обставини не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Суттєвих порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 02 листопада 2022 року по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя доповідач: Судді

____________ _______________ ________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3