Ухвала

іменем України

13 липня 2023 року

м. Київ

Справа № 930/2186/21

Провадження № 51-3666 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 20 березня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 17 травня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

Вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 20 березня 2023 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Немирів Вінницької області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років.

Відповідно до ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_5 в строк відбуття покарання термін його попереднього ув`язнення з 11 жовтня 2021 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави 45 902 (сорок п`ять тисяч дев`ятсот дві) гривні 38 коп. процесуальних витрат за проведення судових експертиз. Вирішено долю речових доказів.

УхвалоюВінницького апеляційного суду від 17 травня 2023 року вирок місцевого суду щодо засудженого ОСОБА_5 залишено без змін.

Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, ОСОБА_6 25 серпня 2021 року близько 18 год. 00 хв., перебуваючи на території домогосподарства, що розташоване за адресою:

АДРЕСА_1 , на ґрунті тривалих неприязних відносин розпочав словесну суперечку із своєю матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В ході даної суперечки ОСОБА_5 , маючи намір на умисне спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, умисно наніс ОСОБА_7 три удари в область обличчя кулаком правої руки. В результаті ударів ОСОБА_5 , ОСОБА_7 втратила рівновагу та впала на підлогу. Після чого ОСОБА_5 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, наніс ще один удар ногою в область лівої ноги ОСОБА_7 .

Таким чином, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, - умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Крім того, ОСОБА_5 10 жовтня 2021 року в період часу з 09:50 год. по 22:20 год., точний час судом не встановлено, перебуваючи за місцем свого проживання у житловому будинку, розташованому за адресою:

АДРЕСА_1 , вчинив зі своєю матір`ю ОСОБА_7 чергову сварку, в ході якої у нього виник умисел на спричинення їй тяжких тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, розуміючи, що ОСОБА_7 є особою похилого віку та не здатна чинити йому будь-якого фізичного опору, умисно наніс їй тупими твердими предметами численні удари в різні частини її тіла, а саме: в область голови, обличчя, тулубу, верхніх та нижніх кінцівок, спричинивши таким чином ОСОБА_7 тілесні ушкодження, від яких настала її смерть.

Зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_4 вбачається, що він просить переглянути судові рішення щодо засудженого ОСОБА_5 в касаційному порядку.

Мотивуючи свою скаргу, захисник вказує на те, що дії засудженого ОСОБА_5 неправильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки в справі немає достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження його вини у вчиненому злочині. При цьому захисник зазначає, що допитані в суді свідки не були безпосередніми очевидцями скоєного, а лише давали свідчення щодо подій, які передували чи відбулися після вчинення злочину. Висновки судових експертиз, на думку захисника, також не доводять, що саме ОСОБА_5 наносив смертельні ушкодження потерпілій; також судом не надано відповіді й на те, яким саме «тупим твердим предметом» було нанесено ушкодження потерпілій, а у допиті експерта, з метою роз`яснення висновку судово-медичної експертизи, стороні захисту в суді було безпідставно відмовлено.

Крім того, стверджує, що у судів як першої інстанції, так і в апеляції, були всі підстави для призначення ОСОБА_5 остаточного покарання за скоєне менш суворе ніж дев`ять років позбавлення волі, зокрема, такими підставами, як вважає захисник, є те, що: обвинувачений є учасником бойових дій, оскільки брав активну участь безпосередньо в зоні АТО/ООС тривалий час; є особою, яка відповідно до вимог ст. 89 КК України, не має судимості; ОСОБА_5 має постійне місце проживання; на обліку у лікаря-психіатра чи нарколога не перебуває. Така сувора міра покарання обвинуваченому - майже максимальний строк позбавлення волі, передбачений санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, не свідчить про те, що суд врахував вказані вище обставини. Таким чином, на думку захисника, суди допустили явну невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Мотивуючи свою касаційну скаргу, захисник ОСОБА_4 оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового і судового слідства та правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлено судове рішення, що, на його думку, призвело до неправильної кваліфікації дій засудженого ОСОБА_5 . Надаючи власну оцінку доказам, захисник по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПКУкраїни на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.

Зокрема, висновкущодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суд першої інстанції дійшов на підставі зібраних в кримінальному провадженні та перевірених у судовому засіданні належних та допустимих доказів.

Як зазначив суд першої інстанції, свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 підтвердили, що ОСОБА_5 бив свою матір тривалий час, до початку жовтня 2021 року вона мешкала в чужому будинку через побої сина. Крім того, свідок ОСОБА_8 пояснювала, що, дізнавшись про смерть ОСОБА_7 , вона пішла до неї в будинок, де помітила, що у ОСОБА_7 була розбитапотилиця, синці на обличчі, спині, ногах, тулубі. А також помітила біля будинку на вулиці наволочку зі слідами крові та зламану палицю, на якій були сліди крові.

Також свідок ОСОБА_13 , який є поліцейським офіцером відділу превенції Вінницького районного управління поліції, зазначав у суді, що ОСОБА_7 неодноразово зверталася до працівників поліції зі скаргами на сина, який її ображав, бив, виганяв з будинку. З обвинуваченим ОСОБА_5 проводилася профілактична робота, він обіцяв, що цього більше не повториться, однак з часом ці дії знову повторювалися. Скарги надходили періодично протягом багатьох років, за це ОСОБА_5 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за насильство у сім`ї. 11 жовтня 2021 року ОСОБА_5 зателефонував до нього, хотів щось розповісти, проте сказав, що це не телефонна розмова. Приблизно через 20 хвилин він прийшов до нього, сказав, що померла мати, при цьому дуже поспішав. До місця проживання ОСОБА_5 була направлена слідчо-оперативна група, яка виявила тіло матері обвинуваченого з ознаками насильницької смерті.

Суд першої інстанції також зауважив, що, окрім показань свідків, вина ОСОБА_5 підтверджується даними протоколів слідчих дій та висновками експертів, зокрема й висновком молекулярно-генетичної експертизи № СЕ-19/102-21/14859-БД

від 28 грудня 2021 року, в ході якої встановлені генетичні ознаки зразка букального епітелію обвинуваченого ОСОБА_5 та зразка крові трупу ОСОБА_7 , а також встановлено, що генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на чоловічій куртці темно-зеленого кольору, піднігтьовому ложе правої та лівої рук трупу ОСОБА_7 та клітин з ядрами, виявлених на піднігтьовому ложе правої та лівої рук трупу ОСОБА_7 збігаються з генетичними ознаками зразка крові трупу ОСОБА_7 та не збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію обвинуваченого ОСОБА_5 ; генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на піднігтьовому ложе лівої руки трупу ОСОБА_7 та клітин з ядрами, виявлених на чоловічій куртці темно-зеленого кольору, піднігтьовому ложе правої руки обвинуваченого ОСОБА_5 є змішаними, збігаються між собою, належать більше ніж одній особі, містять генетичні ознаки зразка букального епітелію обвинуваченого ОСОБА_5 та зразка крові трупу ОСОБА_7 .

При цьому, дійшовши висновку про причетність ОСОБА_5 до спричинення матері тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких настала її смерть, судом першої інстанції також було враховано, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 проживали разом, жили відокремлено та близьких стосунків з іншими особами не підтримували. Разом з тим, ОСОБА_5 систематично чинив насильство відносно матері, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. Про побиття потерпілої та знущання над нею обвинуваченим також свідчать і показання свідків, які є односельчанами родини ОСОБА_14 і які бачили сліди побиття ОСОБА_7 та знали від самої потерпілої про те, що син її бив. При цьому жодних підстав, за яких сусіди могли оговорити ОСОБА_5 , з яким вони перебували у нормальних сусідських відносинах, судом не встановлено. Як і не встановлено обставин, які могли б свідчити про те, що ОСОБА_7 , яка вела розмірене життя пенсіонерки, могла отримати тілесні ушкодження від інших осіб. Крім того, про причетність ОСОБА_5 до вчинення даного злочину, на переконання суду першої інстанції, свідчила і наявність на його куртці генетичних ознак слідів крові ОСОБА_7 , а також одночасна наявність на піднігтьовому ложе правої руки ОСОБА_5 та на піднігтьовому ложе лівої руки ОСОБА_7 генетичних ознак зразка букального епітелію обвинуваченого ОСОБА_5 та зразка крові трупу ОСОБА_7 , що підтверджувало їх здобуття як обвинуваченим, так і потерпілою в один й то же час - під час подій, які відбувалися у будинку 10 жовтня 2021 року по АДРЕСА_1 .

Крім того, суд першої інстанції наголосив на тому, що про причетність ОСОБА_5 до вчинення злочину свідчить і поведінка обвинуваченого, який поспішав з похованням матері, обманюючи сусіда, що ним отримано дозвіл працівників поліції на її поховання, намагаючись таким чином приховати вчинений злочин та уникнути кримінальної відповідальності.

При обранні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень за їх видом (категорією), один з яких є тяжким, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, проте неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї, вчинив декілька злочинів відносно власної матері, яка була особою похилого віку, що суд визнав обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, у скоєному не розкаявся.Обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено. Обставиною, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнав вчинення злочинів відносно особи похилого віку.

А тому, з урахуванням викладеного, конкретних обставин кримінального провадження, особи обвинуваченого, а також враховуючи обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, та відсутність обставин, що його пом`якшують, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання у виді позбавлення волі, яке ОСОБА_5 слід відбувати в умовах ізоляції від суспільства.

Крім того, аналогічні за змістом з касаційною скаргою доводи захисника ОСОБА_4 переглядалися в апеляційному порядку. Колегія суддів апеляційного суду погодилася з оцінкою та висновками суду першої інстанції щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд зазначив, що вищевказані докази на переконання суду є допустимими та належними в їх сукупності і суд першої інстанції обґрунтовано поклав їх в основу обвинувального вироку, оскільки вони повністю узгоджувались між собою, не містили суттєвих суперечностей, і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 122 КК України - умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження та ч. 2 ст. 121 КК України - умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

До того ж апеляційний суд вказав на те, що визначаючись щодо кваліфікації дій обвинуваченого, місцевий суд правильно врахував спосіб, знаряддя злочину, попередню поведінку обвинуваченого та потерпілої, їх взаємовідносини на протязі значного періоду часу (неодноразові факти побиття ОСОБА_7 її сином, що підтверджувались постановами Немирівського районного суду Вінницької області від 24 листопада 2020 року, 8 лютого, 4 березня та 3 вересня 2021 року, відповідно до яких, протягом 2020-2021 років ОСОБА_5 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї щодо матері ОСОБА_7 ), кількість, характер і локалізацію поранень, тілесних ушкоджень, які отримала потерпіла згідно з висновком судової медичної експертизи № 136

від 11 жовтня 2021 року, а також поведінку обвинуваченого після нанесення тяжкихтілесних ушкоджень потерпілій (який намагався приховати свій злочин, поспішаючи із похованням матері, ввівши в оману свідка ОСОБА_15 , сказавши йому, що повідомив поліцію з приводу смерті матері і поліція дозволила поховати матір).

Окрім цього, апеляційний суд звернув увагу й на те, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги та поставив під сумнів невизнання вини ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України та відмову від дачі показань в порядку ст. 63 Конституції України, визнавши таку його поведінку методом захисту, пославшись у вироку на інші досліджені докази в підтвердження його вини.

Крім того, на доводи захисника про те, що допитані свідки не були безпосередніми очевидцями нанесення потерпілій тупими твердими предметами численних ударів по різних частинах тіла, а лише давали свідчення щодо подій, які передували чи відбулись після 10 жовтня 2021 року, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції взяв до уваги показання цих свідків, хоча вони й не бачили, як ОСОБА_5 наносив тілесні ушкодження своїй матері. Однак, підстав вважати, що ці свідки оговорюють ОСОБА_5 суд не встановив, вказавши, що зазначене ніяким чином не спростовує в цілому інших встановлених в ході розгляду справи обставин та, з урахуванням наведеного, не може безумовно свідчити про відсутність у діях ОСОБА_5 складу злочинів, інкримінованих йому, враховуючи достатню кількість інших доказів.

Що стосується призначеного ОСОБА_5 покарання, колегія суддів апеляційного суду, з огляду на всі вищенаведені обставини, обґрунтовано погодилася з рішенням місцевого суду, вказавши, що судом першої інстанції при ухваленні вироку та вирішенні питання про вид і розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , в повному обсязі враховано вимоги ст. ст. 50, 65-67 КК України, та наголосила на тому, що призначене ОСОБА_5 покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого як особи, що представляє підвищену суспільну небезпеку, лише за умови ізоляції його від суспільства.

На переконання колегії суддів касаційної інстанції, підстав для сумніву в правильності таких висновків судів першої та апеляційної інстанції, зокрема й щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України, немає.

Крім того, колегія суддів не може погодитися й з доводами касаційної скарги захисника ОСОБА_4 з приводу того, що суди допустили явну невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого, оскільки, з огляду на обставини справи, вбачається, що ОСОБА_5 було вчинено кримінальні правопорушення (одне з яких віднесено до тяжких злочинів, внаслідок якого настала смерть потерпілої) стосовно власної матері, яка була особою похилого віку, при цьому за вказаний злочин, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України, ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк, що не є максимальним за розміром в санкції зазначеної статті.

При цьому, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини та непоправність наслідків, які настали внаслідок вчинення цього злочину, доводи касаційної скарги захисника про наявність підстав для обрання обвинуваченому ОСОБА_5 більш м`якого покарання, з урахуванням того, що він є учасником бойових дій, оскільки брав активну участь безпосередньо в зоні АТО/ООС, в цілому не спростовують обґрунтованості та законності судових рішень в частині призначеного ОСОБА_5 покарання.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Інших доводів стосовно незаконності судових рішень, які могли би бути підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга захисника не містить.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Немирівського районного суду Вінницької області

від 20 березня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 17 травня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3