справа № 631/689/23
провадження № 1-кп/631/120/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2023 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_3 ,

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 приміщення суду в селище міського типу Нова Водолага обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості, укладеної сторонами 23 травня 2023 року в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 серпня 2022 року під № 0000600 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Харкова, громадянина України, зі середньою освітою, неодруженого, військовослужбовця, перебуваючого на посаді номер обслуги 2 зенітного артилерійського взводу зенітної ракетно-артилерійської батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу приписів статті 89 Кримінального кодексу України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 будучі військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації у звані «солдат», проходячи військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді номер обслуги 2 зенітного артилерійського взводу зенітної ракетно-артилерійської батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, вирішив стати на злочинний шлях, та діючи умисно, в умовах воєнного стану, без дозволу командування та поважних причин тимчасово, незаконно вирішив ухилитися від проходження військової служби та провести час на власний розсуд.

Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на ухилення від військової служби, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою незаконно ухилитися від неї, маючи об`єктивні можливості продовжувати несення служби, в умовах воєнного стану, 22 червня 2022 року ОСОБА_4 в порушення вимог статтей 65, 68 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», статтей 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтей 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також статей 1 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, за відсутності поважних причин, самовільно залишив місце несення служби, а саме пост повітряного спостереження поблизу населеного пункту АДРЕСА_3 та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби. Зброю і особисті засоби захисту при цьому військовослужбовець залишив на місці несення служби.

10 квітня 2023 року солдат ОСОБА_4 маючи намір продовжити несення служби, добровільно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , які доставили його до Другого слідчого відділу (місто Харків) Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Полтаві та повідомив про себе і вчинений ним злочин.

Дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковані за частино 5 статті 407 Кримінального кодексу України як самовільне залишенні місця служби, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), в умовах воєнного стану.

Під час підготовчого судового засідання сторони кримінального провадження повідомили суду, що під час досудового розслідування 23 травня 2023 року між прокурором Чугуївського відділу Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_3 , якій на підставі статтей 36 та 37 Кримінального процесуального кодексу України надані повноваження прокурора у цьому кримінальному провадженні, з одного боку, та підозрюваним ОСОБА_4 з іншого боку, із додержанням вимог статті 52 Кримінального процесуального кодексу України у присутності захисника ОСОБА_5 , який дій на підставі доручення для надання безоплатної вторинної допомоги особі, у кримінальному провадженні стосовно якої відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України захисник залучається слідчим, прокурором, слідчим суддею чи судом для здійснення захисту за призначенням від 22 червня 2023 року № 027-270003574, у відповідності до статтей 468, 469, 470 та 472 Кримінального процесуального кодексу України у приміщенні другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (місті Харків, вулиця Євгена Котляра, будинок № 7), укладено угоду про визнання винуватості, в якій зазначено, що підозрюваний ОСОБА_4 повністю та беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.

Згідно з вказаної вище угоди сторони кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесеного 18 серпня 2023 року під № 0000600 дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій ОСОБА_4 за частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, тобто самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного військовослужбовцем (крім строкової служби), а також покарання, яке повинен понести останній за частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України із застосуванням положень статтей 62 та 69 Кримінального кодексу України. Із такою мірою покарання ОСОБА_4 повністю погодився, при цьому в угоді зазначено, що сторонам угоди відомо та зрозуміло, що у відповідності до вимог статті 473 Кримінального процесуального кодексу України наслідком укладення та затвердження даної угоди про визнання винуватості для прокурора і обвинуваченого є обмеження їх права на оскарження вироку згідно з положеннями частини 4 статті 394 та частини 3 статті 424 Кримінального процесуального кодексу України, а для обвинуваченого також його відмова від здійснення прав, передбачених абзацами 1 і 4 пункту 1 частини 4 статті 474 Кримінального процесуального кодексу України.

В угоді сторонами обумовлено також і наслідки її невиконання, передбачені статтею 476 Кримінального процесуального кодексу України, та наслідки відмови від права на судовий розгляд, передбачені частиною 4 статті 474 Кримінального процесуального кодексу України.

Угода про визнання винуватості скріплена підписами сторін: прокурора ОСОБА_3 та обвинуваченого ОСОБА_4 , а також підписана захисником обвинуваченого адвокатом ОСОБА_5 .

У зв`язку із укладанням угоди про визнання винуватості суд, на виконання вимог частини 3 статті 474 Кримінального процесуального кодексу України, невідкладно перейшов до її розгляду.

Під час підготовчого судового засідання прокурор ОСОБА_3 , яка входить до групи прокурорів, що здійснюють процесуальне керівництво у цьому кримінальному провадження відповідно до постанови виконуючого обов`язки заступника керівника Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 про визначення (заміну) групи прокурорів від 27 березня 2023 року, укладену угоду про визнання винуватості підтримала та просила її затвердити, вказавши про її відповідність вимогам Кримінального процесуального кодексу України, а також Кримінального кодексу України, добровільність її укладення, належність даного кримінального правопорушення до числа тих, щодо яких законом передбачена можливість укладення угод про визнання винуватості, а також, що існують достатні фактичні дані для визнання обвинуваченим своєї винуватості у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, яке підтверджується сукупністю зібраних під час досудового розслідування доказів. Також прокурор зазначила, що умови угоди відповідають інтересам суспільства та не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, а отже підстав для відмови у її затвердженні не має.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, а саме: самовільному залишенні місця служби без поважної причини, вчиненому в умовах воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби) визнав повністю та повідомив, що в повному обсязі розуміє характер обвинувачення й погоджується з його формулюванням, зазначеним в угоді, беззастережно визнає свою вину у вчиненому ним кримінальному правопорушенні, не оспорює фактичні обставин, викладені в обвинувальному акті та угоді, погоджується з кваліфікацією своїх дій та щиро розкаюється, просив суд затвердити угоду. При цьому ОСОБА_4 зазначив, що він цілком розуміє, що має право на повний судовий розгляд, у якому прокурор має довести усі обставини кримінального правопорушення, і що він при цьому має право мовчати, допитати під час такого розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь, проте все одно просив затвердити укладену угоду. Обвинувачений також вказав, що повністю усвідомлює вид покарання, призначення якого обумовлене угодою, а також інші заходи, що будуть застосовані до нього у разі її затвердження. Крім того, повідомив, що укладення угоди про визнання винуватості її сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування до нього насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин ніж ті, що передбачені в угоді.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 у підготовчому судовому засіданні вказав, що угода цілком відповідає вимогам закону та укладена в інтересах його підзахисного, зазначивши, про відсутність істотних порушень вимог Кримінального процесуального законодавства України, просив угоду про визнання винуватості затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання обвинуваченому.

Заслухавши думку прокурора, пояснення обвинуваченого та його захисника, вивчивши в межах змісту угоди документи, подані сторонами кримінального провадження під час досудового розслідування й долучені до матеріалів справи за клопотанням сторони обвинувачення, не здійснюючи оцінку доказів на підтвердження фактичних обставин кримінального правопорушення, суд вирішуючи питання про можливість затвердження угод, перевіривши її на відповідність вимогам Кримінального процесуального кодексу України та закону, виходить з наступного.

Положеннями пункту 1 частини 3 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України регламентовано, що при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду в порядку, передбаченому статтями 468 475 Кримінального процесуального кодексу України.

Як передбачено приписами пункту 1 частини 1 статті 468 Кримінального процесуального кодексу України у кримінальному провадження може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Положеннями частини 4 статті 469 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо, зокрема кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Частиною 2 статті 474 Кримінального процесуального кодексу України регламентовано, що розгляд угоди проводиться судом під час підготовчого судового засідання за обов`язкової участі сторін угоди з повідомленням інших учасників судового провадження. Відсутність інших учасників судового провадження не є перешкодою для розгляду.

Під час підготовчого судового засідання сторони кримінального провадженні запевнили суд у тому, що 23 травня 2023 року уклали угоду про визнання винуватості з дотриманням та в порядку, передбаченому статями 468, 469, 470 та 472 Кримінального процесуального кодексу України, повністю підтримали її умови та просили затвердити, призначивши ОСОБА_4 узгоджену ними міру покарання за частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України із застосуванням положень статті 62 та частини 1 статті 69, частини 5 статті 407 Кримінального кодексу України, у виді двох років позбавлення волі, замінивши їх на тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на два роки. Із зазначеною мірою покарання ОСОБА_4 повністю згоден.

Зазначена угода про визнання винуватості, підписана сторонами кримінального провадження 23 травня 2023 року, надійшла до суду 06 червня 2023 року.

Обвинувачений ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні у присутності свого захисника ОСОБА_5 . беззастережно підтвердив визнання ним своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, добровільність укладання цієї угоди та можливість її виконання, пояснивши, що дійсно при викладених у ній та обвинувальному акті обставинах вчинив інкриміноване йому в вину кримінальне правопорушення, вину визнав у повному обсязі.

Отже, суд безпосередньо переконався у безсумнівному та добровільному, тобто без будь-якого впливу із чиєї б то не було сторони (як-то застосування насильства, примусу, погрози, обіцянок, дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді) визнанням у повному обсязі ОСОБА_4 своєї вини в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні (повідомленій підозрі), погодженні з кваліфікацією вчиненого ним діяння, підтвердженням ним його фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленні та правильному розумінні ним при підписанні письмової угоди про визнання винуватості передбачені Кримінальним процесуальним законодавством України наслідки укладання, затвердження та невиконання її умов.

Повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши обставини, встановлені під час підготовчого судового засідання за кримінальним провадження на підставі угоди про визнання винуватості, суд приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України та правильну кваліфікацію його дій, як самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).

Діяння у вчиненні якого ОСОБА_4 визнав себе винуватим за ступенем тяжкості відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України відноситься до тяжкого злочину.

Також, враховуючи особливості та обставини вчинення інкримінованого обвинуваченому злочину, встановлено, що у цьому кримінальному провадженні участі потерпілий не бере.

Тому беручи до уваги характер і тяжкість висунутого обвинувачення, це кримінальне провадження є саме таким, в рамках якого може бути укладено угоду про визнання винуватості.

Вивчаючи зміст наданої угоди, суд вбачає, що він повністю відповідає вимогам статті 472 Кримінального процесуального кодексу України, оскільки в ній зазначено її сторони, формулювання обвинувачення, правова кваліфікація вчиненого, істотні для цього кримінального провадження обставини, беззастережне визнання обвинуваченим своєї винуватості у інкримінованому йому злочинному діянні, узгоджене покарання, згода обвинуваченого на його призначення, наслідки укладення, затвердження та невиконання угоди, а також дата укладення та підписи сторін.

Ухвалюючи вирок у цьому кримінальному провадженні на підставі угоди про визнання винуватості, суд звертає увагу на те, що при її укладенні сторони не досягали домовленостей про обов`язки обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою, хоча прокурором враховано ступінь та характер сприяння обвинуваченого у проведенні кримінального провадження щодо нього, характер і тяжкість обвинувачення, наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень, наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.

При перевірці домовленості сторін щодо узгодженого ними покарання ОСОБА_4 , судом зроблено висновок про те, що вони відповідають межам загальних засад призначення покарання, встановлених статтею 65 кодифікованого закону України про кримінальну відповідальність, зокрема ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, даних про його особу, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, в межах, установлених санкцією частини 5 статті 407 Кримінального кодексу України, відповідно до положень Загальної частини наведеного Кодексу, із дотриманням приписів щодо необхідності та достатності узгодженого покарання його виправленню та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень.

При вирішенні питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд виходить з наступного.

Пленум Верховного Суду України в абзаці 1 пункту 1 Постанови від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив судам, що «при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог статті 65 Кримінального кодексу стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання».

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення злочину, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_4 на момент вчинення ним інкримінованого йому злочинного діяння є військовослужбовцем у військовому звані «солдат», перебуває на посаді номер обслуги 2 зенітного артилерійського взводу зенітної ракетно-артилерійської батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України; в силу приписів статті 89 Кримінального кодексу України не судимий; зі слів має повну середню освіту; має постійне місце реєстрації та мешкання; не одружений, неповнолітніх дітей або непрацездатних батьків на утриманні не має; до осіб з інвалідністю не відноситься, на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність; за місцем служби характеризується задовільно; у вчиненому щиро розкаявся, з`явився із зізнанням та активно сприяв розкриттю злочину.

Визнані сторонами кримінального провадження обставини щодо пом`якшення (щире каяття, з`явлення зі зізнанням та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення) та обтяження покарання обвинуваченому (такі відсутні), визначені ними у повній відповідності із приписами статей 66 та 67 Кримінального кодексу України.

За частиною 5 статті 65 Кримінального кодексу України у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди. Отже, закон дозволяє суб`єктам угоди самостійно визначити вид покарання яке понесе винна особа.

Проте, суд при ухваленні вироку на підставі угоди та призначенні покарання зобов`язаний перевірити угоду на відповідність вимогам кримінального процесуального закону та закону про кримінальну відповідальність. За таких обставин сторони угоди, визначаючи покарання, зобов`язані дотримуватись положень розділу ХІ «Призначення покарання» Кримінального кодексу України.

За угодою у кримінальному провадженні, що розглядається, сторони дійшли згоди про призначення ОСОБА_4 покарання за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, із застосуванням положень статтей 62 та 69 Кримінального кодексу України у виді двох років позбавлення волі замінених на два роки тримання у дисциплінарному батальйоні, яке за своїм видом та розміром відповідає вимогам кримінального закону України й буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 13 від 11 грудня 2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» сторони мають право узгоджувати покарання, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (пункт 3 частини 1 статті 65 Кримінального кодексу України). За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного сторони угоди з огляду на положення статей 65, 75 Кримінального кодексу України мають право, використовуючи положення статті 69 Кримінального кодексу України, узгоджувати: а) основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, або б) інше основне покарання, більш м`який його вид, не зазначений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу за цей злочин; в) не визначати додаткове покарання, передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу як обов`язкове, за винятком випадків, встановлених частиною 2 статті 69 Кримінального кодексу України.

За правилом частини 1 статті 69 Кримінального кодексу України (у редакції на час вчинення злочину) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Законом № 2839-IX від 13 грудня 2022 року, який набрав чинності 27 січня 2023 року у частині 1 статті 69 Кримінального кодексу України (на день розгляду справи) внесено зміни щодо її застосування при призначенні судом покарання за кримінальні правопорушення, передбачені статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинені в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

За загальним положенням, встановленим цією статтею, закони та інші нормативно-правові акти, не мають зворотної сили в часі, тобто не поширюються на поведінку, що мала місце в той період, коли відповідний акт ще не був прийнятий або ще не набрав чинності.

Не має зворотної сили як закон, що вперше встановлює юридичну відповідальність за певну поведінку, так і акт, який обтяжує відповідальність за вчинення будь-якого діяння порівняно з діючим законом. Виняток з цього правила становлять закони або інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність і саме тому мають зворотну силу.

Наведене узгоджується з висновками Конституційного Суду України так в рішенні № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно- правових актів. Конституційний суд зазначив, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В рішенні Конституційного Суду України від 19 квітня2000 року № 6-рп/2000 у справі про зворотну дію кримінального закону в часі зазначено, що суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Також, у рішенні від 02 липня 2002 року № 13-рп/2002 Конституційний Суд України вказав, що суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності, і не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набуття такої чинності.

Відповідно до статті 151-2 Конституції України, рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України», статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Заборона зворотної дії в часі, в інтерпретації Європейського суду з прав людини, положень, що погіршують становище особи, яка підлягає (чи може підлягати) кримінальній відповідальності. Це стосується як визначення діянь, які є кримінально караними, так і покарання (рішення від 17 грудня 2009 року у справі «M v. Germany»).

У рішенні від 21 січня 2003 року у справі «Veeber v. Estonia» Європейський суд з прав людини констатувала порушення гарантій, передбачених статтею 7 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, у вигляді ретроспективного застосування кримінального закону, який погіршував становище особи.

Оскільки частина 1 статті 69 Кримінального кодексу України (у редакції на день розгляду справи) обтяжує відповідальність та погіршує становище обвинуваченого порівняно з частиною 1 статті 69 Кримінального кодексу України (у редакції станом на час вчинення правопорушення) суд доходить висновку, що дана норма закону не має зворотної дії в часі й застосуванню підлягає норма закону у редакції станом на час вчинення правопорушення.

Слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 629/2739/18 (провадження № 51-3479 км 20) вказав, що частина 1 статті 69 Кримінального кодексу України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 Кримінального кодексу України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях.

Частиною 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Судом встановлено обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , а саме: щире каяття, з`явлення зі зізнанням та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612км18) вказав, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Також, у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 347/1360/17 (провадження № 51-3920км19) Верховний суд зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен бути підтверджений матеріалами кримінального провадження.

Активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, зазначив що критично ставиться до вчиненого, дійсно засуджує свій вчинок і готовий нести відповідальність.

Зазначене підтвердив захисник обвинуваченого ОСОБА_5 .

Прокурор ОСОБА_3 зазначила, що обвинувачений ОСОБА_4 з`явився сам зі зізнанням, детально розповідав на досудовому слідстві про події вчинення кримінального правопорушення, визнає себе винним.

Ураховуючи вище зазначене, суд доходить висновку про наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 а саме: щире каяття, з`явлення зі зізнанням та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вбачає відсутність обставин, які обтяжують покарання, враховує бажання обвинуваченого продовжувати службу, що може принести дієву користь державі та суспільству, його ставлення до вчиненого, що у своїй сукупності знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, оскільки істотно зменшують суспільну небезпеку кримінального правопорушення та небезпечність винуватої особи. Зазначені обставини в своїй сукупності настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було би явно несправедливим.

Відтак, наявні умови для правомірного застосування положень частини 1 статті 69 Кримінального кодексу України.

Ураховуючи, що відповідно до частини 2 статті 50 Кримінального кодексу України, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими, беручи до уваги характер і ступень тяжкості, а також небезпечність для суспільства вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, особу винного, обставини що пом`якшують покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин, поведінку обвинуваченого після скоєного та його ставлення до вчиненого, а також те, що обвинувачений бажає продовжувати військову службу, суд вважає за можливе та доцільне за вчинене кримінальне правопорушення призначити обвинуваченому ОСОБА_4 основне покарання, обумовлене санкцією інкримінованого йому кримінального правопорушення із застосуванням положень частини 1 статті 69 Кримінального кодексу України (у редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення), тобто нижче від найнижчої межі, однак в межах установлених санкцією частини статті Особливої частини Кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Отже, за таких обставин, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 можливе шляхом призначення йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 2 роки, так як саме таке покарання буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Також, обговорюючи узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості питання про заміну призначеного ОСОБА_4 покарання з позбавлення волі строком два роки на тримання в дисциплінарному батальйоні на той самий строк відповідно до змісту частини 1 статті 62 Кримінального кодексу України, суд ураховує не тільки обставини цієї справи, а й особу засудженого, який в силу статті 89 Кримінального кодексу України не судимий та покарання у виді позбавлення волі не відбував і є військовослужбовцем, який проходить військову службу за мобілізацією.

Приходячи до такого, суд бере до уваги, що тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців є особливим видом основного кримінального покарання, що застосовується лише за злочин, вчинений, зокрема, військовослужбовцем, який проходить військову службу, сутність якого полягає в примусовій ізоляції засудженого від суспільства протягом визначеного вироком суду строку в спеціально призначеній для цього військовій частині, де за допомогою таких засобів впливу на засуджених, як режим відбування покарання, суспільно корисна праця, виховна робота та бойова підготовка, здійснюється його виправлення.

Особливістю цього виду покарання є те, що особи, засуджені до тримання в дисциплінарному батальйоні знаходяться на військовій службі, а метою такого виду покарання відповідно до пункту 4 розділу І «Порядку відбування покарання засуджених військовослужбовців у виді тримання в дисциплінарному батальйоні», затвердженого наказом Міністерства оборони України № 155 від 04 червня 2021 року, є виправлення та перевиховання засуджених у дусі чесного ставлення до праці та військової служби, суворого додержання ними Конституції, законів України, військової присяги та статутів Збройних Сил України та запобігання вчиненню ними нових кримінальних та інших правопорушень.

Отже, згідно з правилами частини 1 статті 62, підпункту «а» пункту 1 частини 1 статті 72 та статті 73 Кримінального кодексу України покарання у виді позбавлення волі на строк два роки підлягає заміні триманням у дисциплінарному батальйоні на той самий строк, тобто день за день.

Таким чином, висновок про таку міру покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Відтак, перевіривши угоду на відповідність вимогам Кримінального процесуального кодексу України щодо змісту та порядку її укладання й Кримінального кодексу України щодо узгодженої міри покарання, встановивши відсутність підстав, передбачених пунктами 1 6 частини 7 статтею 474 Кримінального процесуального кодексу України, суд визнає умови угоди такими, що відповідають інтересам суспільства й вимогам чинного законодавства України та вважає за можливе та необхідне її затвердити, призначивши ОСОБА_4 узгоджену сторонами міру покарання.

В рамках цього кримінального провадження цивільний позов заявлений не був, речових доказів та процесуальних витрат не має.

Застосований на стадії досудового розслідування захід забезпечення кримінального провадження, а саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» ОСОБА_4 , відповідно до ухвали слідчого судді Ленінського районного суду міста Харкова від 11 квітня 2023 року, строком на 60 днів, тобто до 09 червня 2023 року включно, слід залишити без змін до набрання вироком законної сили, оскільки не відпали мета та підстави його застосування.

Відповідно до положень частини 5 статті 72 Кримінального кодексу України строк попереднього ув`язнення, починаючи з 11 квітня 2023 року, зарахувати у строк відбуття покарання з розрахунку один день тримання під вартою дорівнює одному дню тримання в дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців.

На підставі вищевикладеного, керуючись 58 та 125 Конституції України, статтями 5, 12, 50, 62, 63, 65 67, 69, 72, 73, частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, статтями 3, 17, 31, 35 37, 100, 118, 131, 132, 314, 368 371, 373, 374, 376, 392, 393, частиною 4 статті 394, статтями 468 470, 472 476, 532, 535 Кримінального процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 23 травня 2023 року між прокурором Чугуївського відділу Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , у присутності захисника ОСОБА_5 , в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 серпня 2022 року під № 0000600.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України та призначити йому узгоджену сторонами кримінального провадження міру покарання, із застосуванням положень статті 69 Кримінального кодексу України, у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі частини 1 статті 62 Кримінального кодексу України замінити призначене ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, триманням в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 (два) роки.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід застосований до ОСОБА_4 ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду міста Харкова від 11 квітня 2023 року у вигляді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Відповідно до частини 5 статті 72 Кримінального кодексу України строк відбуття покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту його фактичного затримання та подальшого обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, тобто з 11 квітня 2023 року, зарахувавши час попереднього ув`язнення день за день.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених статтею 394 Кримінального кодексу України, до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1