УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 року

м. Київ

справа № 234/16684/21

провадження № 51-2495ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 17 січня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 лютого 2023 рокуу кримінальному провадженні № 0002034 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Озерянка Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Краматорського міського суду Донецької області від 17 січня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 309 КК і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 71 КК ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.

Крім того, вирішено питання щодо початку строку відбування покарання, речових доказів у кримінальному провадженні, відшкодування процесуальних витрат.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 16 лютого 2023 року змінив вирок місцевого суду. Перекваліфікував дії ОСОБА_4 з ч. 2 на ч. 1 ст. 309 КК та призначив покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 71 КК, з урахуванням положень ст. 72 КК призначив засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.

Як встановили суди попередніх інстанцій, у серпні 2021 року (точні дата та час досудовим слідством не встановлено) ОСОБА_4 у лісосмузі, розташованій поблизу його місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , зірвав декілька гілок рослини коноплі, таким чином незаконно придбав особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, який надалі незаконно зберігав за місцем свого проживання у приміщені господарчої споруди (літньої кухні) без мети збуту. Приблизно через два тижні ОСОБА_4 обірвав листя коноплі та подрібнив його до дрібної фракції, виготовивши таким способом особливо небезпечний наркотичний засіб для особистого вживання без мети збуту. Після цього, продовжив незаконно, без мети збуту, зберігати особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, загальною масою (в перерахунку на суху речовину) 174,07 г, до вилучення працівниками поліції 24 жовтня 2021 року в період часу з 23:00 до 23:38.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати вирок Краматорського міського суду Донецької області від 17 січня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, касатор стверджує, що суд першої інстанції під час призначення покарання неналежним чином врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, а також ту обставину, що на утриманні засудженого знаходяться троє неповнолітніх дітей та хвора цивільна дружина. Крім того, звертає увагу Суду на досудову доповідь органу пробації, яка, на переконання захисника, підтверджує можливість виправлення ОСОБА_4 без позбавлення волі.

Також, на думку захисника, висновки апеляційного суду не повні та не відповідають обставинам справи.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, за обставин, установлених і перевірених апеляційним судом, а також правильності кваліфікації дій засудженого Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є твердження захисника про невідповідність призначеного її підзахисному покарання внаслідок суворості, з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За правилами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше судимий, на шлях виправлення не став та вчинив нове кримінальне правопорушення в період іспитового строку, працює, позитивно характеризується за місцем роботи, наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття і відсутність обставин, які його обтяжують, а також висновок органу пробації.

Врахувавши вказані вище обставини, суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім покаранням для виправлення ОСОБА_4 і запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі.

Водночас з огляду на той факт, що засуджений вчинив кримінальне правопорушення під час іспитового строку, визначеного за вироком Краматорського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2021 року, суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання, застосував при цьому принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком відповідно до ч. 1 ст. 71 КК.

Зазначене вище переконливо свідчить, що суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК, і дійшов обґрунтованого рішення про необхідність призначення засудженому остаточного покарання у виді позбавлення волі.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, зокрема захисник подала апеляційну скаргу, в якій порушувала питання про призначення більш м`якого покарання не пов`язаного з позбавленням волі.

Суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишив без задоволення.

Водночас, суд касаційної інстанції зауважує, що Дніпровський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу прокурора, перекваліфікував дії ОСОБА_4 з ч. 2 на ч. 1 ст. 309 КК та призначив покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 71 КК, з урахуванням положень ст. 72 КК призначив засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці.

Призначаючи засудженому покарання за ч. 1 ст. 309 КК, суд попередньої інстанції врахував, що скоєне обвинуваченим правопорушення є кримінальним проступком, особу винного, який раніше був засуджений за аналогічний злочин, на шлях виправлення не став та вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку, за місцем проживання характеризується посередньо, обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття.

Так, Дніпровський апеляційний суд зауважив, що факт перебування на утриманні засудженого цивільної дружини та трьох неповнолітніх дітей існував і на момент вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, однак ці обставини не утворили для ОСОБА_4 жодних моральних запобіжників під час обрання відповідної моделі поведінки, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 в цій частині не є слушними. Не залишено поза увагою колегією суддів апеляційного суду і той факт, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку, у зв`язку з чим призначено остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Зазначені вище обставини, на думку колегії Верховного Суду, переконливо свідчать, що суд апеляційної інстанцій дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_4 остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 3 місяці. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. Отже, посилання в касаційній скарзі захисника на те, що судами попередніх інстанцій не в повній мірі враховано обставини, які, за твердженням касатора, є достатніми для пом`якшення призначеного ОСОБА_4 покарання, безпідставні.

Стосовно посилань у касаційній скарзі захисника щодо досудової доповіді представника органу пробації, то колегія суддів Верховного Суду зауважує, що досудова доповідь, не є визначальною і враховується судом під час призначення покарання разом із іншими обставинами кримінального провадження та даними про особу винуватого.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих аргументів, що свідчили б про невідповідність призначеного судами покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 17 січня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3