УХВАЛА

Іменем України

29 травня 2023 року

м. Київ

справа № 619/4896/21

провадження № 51-3280ск23

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2023 року щодо ОСОБА_4 ,

встановила:

вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 29 жовтня

2021 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця

АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, одруженого, є особою з інвалідністю другої групи, почесного президента ТОВ «Віатро»-Х», несудимого, визнано винуватим та засуджено за ч.1 ст.263 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.

Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати за проведення судових експертиз в розмірі 35287,06 грн.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2023 року вказане судове рішення залишено без змін.

Як убачається з вироку суду, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він за місцем свого проживання у будинку АДРЕСА_1 до 19 квітня 2021 року без передбаченого законом дозволу зберігав нестандартну нарізну вогнепальну зброю (два сигнальні пістолети «Rеtаі» моделі «Р114U» та «Baron НК» з конструкційною переробкою саморобним способом у вигляді закриття газовідвідного отвору та заміни ствола; самозарядні пістолет «CZ» та пістолет-кулемет «ППС-43» із конструкційною заміною ствола саморобним способом), а також боєприпаси до нарізної зброї, бездимний порох, який належить до метальних вибухових речовин і придатний для здійснення вибуху при знаходженні в замкнутому просторі та саморобні вибухові пристрої.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини засудженого ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його дій, покликаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Як видно з долученої до касаційної скарги копії вироку суду першої інстанції, судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 здійснено з додержанням положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Доводи прокурора щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення ОСОБА_4 покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також визначити можливість виправлення засудженого без відбування покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За правилами ст. 75 КК України у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням вказаних норм права.

За змістом вироку, суд, обираючи ОСОБА_4 вид та міру покарання, належним чином урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК України, у тому числі статей 66, 67, впливають на вибір заходу примусу і порядок його відбування.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд належним чином перевірив та надав оцінку доводам прокурора, зазначеним в апеляційній скарзі, які за змістом і суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, та з урахуванням вимог ч. 2 ст. 419 КПК України, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, зазначив в ухвалі підстави, на яких визнав їх необґрунтованими.

З копії ухвали апеляційного суду видно, що апеляційний суд належно оцінив ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, всі дані про його особу, обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, зокрема й конкретні обставини вчиненого злочину; відсутність тяжких наслідків; особу винного, який має сім`ю, вперше притягується до кримінальної відповідальності, є особою з безстроково встановленою інвалідністю 2-ї групи і тяжко хворіє; з огляду на позитивні характеристики, значні досягнення в науці, запатентовані авторські розробки, які практично втілені у різних галузях в Україні; його ставлення до вчиненого, а саме щире каяття та розуміння наслідків; враховуючи бездоганну процесуальну поведінку ОСОБА_4 протягом тривалого часу після ухвалення оскаржуваного вироку, колегія суддів зробила висновок, що усі наведені обставини в своїй сукупності істотно знижують фактичний ступінь тяжкості вчиненого злочину і особливо ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства та утворюють підставу для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

При цьому суд апеляційної інстанції взяв до уваги поведінку і пояснення засудженого надані під час апеляційного розгляду, які свідчили про його щире каяття та розкаяння і вчиненому.

Із таким висновком суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів касаційного суду та вважає, що апеляційний суд слушно погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_4 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано під час постановлення вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК України явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, за доводами, викладеними в касаційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.

У касаційній скарзі прокурор не навів переконливих доводів на обґрунтування допущення судом таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та доданих до скарги копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, то у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2023 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3