Справа № 645/5971/14-к
Провадження № 1-кп/645/25/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2023 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_3

потерпілого - ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

перекладача - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова клопотання сторони обвинувачення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Грузії, уродженця сел. Дагва, району Кобулеті, Грузії, проживаючого тимчасово за адресою АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,-

в с т а н о в и в:

В провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

10 серпня 2023 року до суду надійшло клопотання Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , яке мотивоване наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

17.08.2023 року через канцелярію суду надійшло клопотання потерпілого ОСОБА_4 , в якому він просить обрати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем реєстрації потерплого ОСОБА_4 , а саме: АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора про обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем реєстрації потерпілого.

Обвинувачений та захисник заперечували проти задоволення клопотання прокурора та просили обрати щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, посилаючись на те, що прокурор в обґрунтування свого клопотання посилається лише на тяжкість обвинувачення, жодних доказів наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України суду не надано. Захисник наголосив, що ОСОБА_6 , перебуваючи в слідчому ізоляторі під час розгляду цього кримінального провадження іншим складом суду фактично відбув покарання у виді позбавлення волі на підставі Закону України від 26.11.2015 року № 838-VIII більше 9 років. Крім того ОСОБА_6 був визнаний невинуватим у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Крім того, обвинувачений зазначив, що під час перебування цього кримінального провадження в апеляційній інстанції він систематично з`являвся в судові засідання. Винним він себе не вважає та зацікавлений у встановленні судом істини в цьому кримінальному провадженні.

Суд, розглянувши клопотання прокурора, вислухавши доводи потерпілого, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення клопотання прокурора, дослідивши матеріали провадження, вважає необхідним зазначити наступне.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. В ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд вправі обрати підозрюваній менш суворий запобіжний захід.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про запобіжний захід, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, необхідно враховувати в тому числі й вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання раніше застосованих запобіжних заходів та інше.

Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні.

При цьому, ч. 1 ст. 183 КПК України передбачає, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього кодексу.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Суд вважає, що прокурор не довів поза розумним сумнівом, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес обирати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 з огляду на наступне.

Як вбачається з клопотання прокурора, сторона обвинувачення посилалась в його обґрунтування на тяжкість кримінального правопорушення, яке інкримінуються обвинуваченому та існування ризиків переховування від суду і вчинення іншого кримінального правопорушення.

При цьому ризик переховування від суду прокурором обґрунтовувався тяжкістю злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_6 та наявною в матеріалах справи інформацією начальника ДУ «Житомирська виправна колонія (№4) від 02.08.2023 року № 5/4/8-2643, де ОСОБА_6 відбуває покарання у виді позбавлення волі, призначене вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 3 ст. 185 КК України, відповідно до якої останній буде звільнений з виправної колонії 18.08.2023 року по відбуттю строку покарання. З огляду на викладене, прокурор вважає, що ОСОБА_6 , усвідомлюючи реальну можливість та побоюючись отримати значний термін покарання у вигляді позбавлення волі у даному кримінальному провадженні, може переховуватися від суду, залишити чи змінити своє фактичне місце проживання після звільнення з виправної колонії.

Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення обґрунтовується прокурором тим, що обвинувачений раніше судимий, а отже є достатні підстави вважати, що він при застосуванні більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, у подальшому може продовжити вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Щодо ризику переховування від суду слід зазначити наступне.

Сторона захисту стверджувала, що обвинувачений знаходився під вартою під час розгляду цього кримінального провадження іншим складом суду фактично більше дев`яти років (на підставі положень Закону України від 26.11.2015 року № 838-VIII).

Судом встановлено, що вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.02.2015 року ОСОБА_6 визнано винним за ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02.07.2015 року апеляційні скарги прокурора, захисника, обвинуваченого задоволені, вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.02.2015 року щодо ОСОБА_6 скасовано, призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2018 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

Постановою Верховного Суду від 23.08.2022 року касаційну скаргу прокурора задоволено частково та ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12.12.2022 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково. Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2018 року стосовно ОСОБА_6 скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 перебував під вартою з 03 травня 2014 року до 12.10.2018 року.

Злочин, який інкримінуються обвинуваченому, згідно з обвинувальним актом мав місце 02 травня 2014 року.

24.12.2015 року набрав чинності Закон України №838-VIII від 26.11.2015 року «Про внесення змін до Кримінального кодексу України (щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання)».

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України №838-VIII), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 року по справі №663/537/17 викладено правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ч. 5 ст. 72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання).

Згідно з пунктами 105 - 107 вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 року, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.

Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.

Крім того, матеріли кримінального провадження не містять доказів ухилення ОСОБА_6 від явки до суду апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги прокурора на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2018 року.

Більш того, потерпілим у кримінальному провадженні ОСОБА_4 17.08.2023 року особисто складено письмову заяву, в якій він заперечував проти обрання щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та в якій він просив обрати останньому домашній арешт за місцем реєстрації та фактичного проживання потерпілого, де він мешкає зі своєю родиною.

З урахуванням наведених обставин, суд дійшов висновку, що ризик переховування від суду перестав існувати. Жодних належних обґрунтувань наявності цього ризику на цей час прокурором в клопотанні не наведено.

Щодо ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, суд зазначає, що загалом ризики вчинення обвинуваченим дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, вважаються наявними за умови встановлення судом обґрунтованої ймовірності реалізації ним таких дій. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він схильний і має реальну можливість їх здійснити у цьому кримінальному провадженні в майбутньому.

Згідно з довідкою № 276-08062023/63059 ОСК МВС України станом на 08.06.2023 року ОСОБА_6 засуджений до трьох років позбавлення волі вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 16.11.2020 року за ч. 3 ст. 185 КК України.

У зв`язку з наведеним, суд вважає, що прокурором доведено існування ймовірності вчинення ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення.

При цьому суд враховує тяжкість злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_6 , конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого, його процесуальну поведінку під час розгляду цього кримінального провадження, беручи до уваги, що останній тривалий час перебував під вартою в ході розгляду цього кримінального провадження, суд вважає, що обрання відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є недоречним та таким що не відповідає меті та підставам застосування запобіжного заходу.

Застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту суд вважає недоцільним оскільки останній на території України реєстрації не має. Батько обвинуваченого ОСОБА_9 має статус потерпілого у цьому кримінальному провадженні, та за місце своєї реєстрації проживає в однокімнатній квартирі зі своєю родиною. Суд вважає, що звернувшись із письмовою заявою до суду про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, потерпілий ОСОБА_4 лише намагався покращити становище обвинуваченого.

Таким чином, суд дійшов висновку, що запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Оцінюючи необхідність покладення на обвинуваченого обов`язків, зазначених у клопотанні, у сукупності та взаємозв`язку із встановленими ризиками, суд дійшов таких висновків.

У зв`язку із доведенням прокурором існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення обвинуваченим, суд вважає необхідним покласти на останнього такі обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, які можуть запобігти реалізації зазначених ризиків, а саме: прибувати до суду на першу вимогу; не відлучатися за межі території України без дозволу прокурора та суду; повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування зі свідками: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; здати на зберігання до відповідного територіального підрозділу Державної міграційної служби України паспорт для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з території України.

Крім того, суд вважає необхідним зобов`язати ОСОБА_6 після звільнення по відбуттю строку покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 16.11.2020 року з Житомирської виправної колонії (№4) 18 серпня 2023 року повідомити Фрунзенський районний суд м. Харкова про місце свого фактичного проживання та контактний номер мобільного телефону.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 179, 194, 376 КПК України, -

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - залишити без задоволення.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на обвинуваченого виконання таких обов`язків:

- прибувати до суду на першу вимогу;

- не відлучатися за межі території України без дозволу прокурора та суду;

- повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування зі свідками: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ;

- здати на зберігання до відповідного територіального підрозділу Державної міграційної служби України паспорт для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з території України.

Встановити строк дії даної ухвали до 15.10.2023 року включно.

Зобов`язати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після звільнення по відбуттю строку покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 16.11.2020 року з Житомирської виправної колонії (№4) 18 серпня 2023 року повідомити Фрунзенський районний суд м. Харкова про місце свого фактичного проживання та контактний номер мобільного телефону.

Контроль за виконанням ухвали та покладених на обвинуваченого обов`язків покласти на прокурорів Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова, що здійснюють процесуальне керівництво в межах цього кримінального провадження, а також на ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1