ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/870/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/126/23 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 1 ст. 125 КК України
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2023 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополіапеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 на вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 21 лютого 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000083 від 08 вересня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жительку АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою освітою, працюючого робітником у ПрАТ "Тернопільський кар`єр", раніше не судимого

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 ( вісімсот п`ятдесят гривень).

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 07 вересня 2022 року приблизно в11 год. 15 хв., знаходячись на вулиці в с. Богданівка, Підволочиського району, Тернопільської області, неподалік від залізничної станції, на ґрунті тривалих неприязних відносин, переслідуючи прямий умисел направлений на заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, умисно, під час словесного конфлікту, взяв потерпілу ОСОБА_8 руками за шию та стиснув, чим спричинив останній легкі тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, в зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застуванням закону про кримінальну відповідальність.

На переконання апелянта, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив замах на вбивство і його дії повинні бути кваліфіковані за іншою статтею, а не легке тілесне ушкодження.

Навіть за умови кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ст.125 КК України, апелянт вважає, що суд обрав йому надто м`яке покарання.

В обґрунтування своїх доводів, зазначає, що обвинувачений не визнав своєї вини у вчиненому, неодноразово не з`являвся в судові засідання, не відшкодував їй заподіяні збитки та не вибачився перед нею.

Наведені обставини, на переконання апелянта, дають підстави суду апеляційної інстанції скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий вирок, яким призначити обвинуваченому більш суворе покарання.

Просить скасувати вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 21.02.2023 року відносно ОСОБА_7 та постановити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання у вигляді одного року виправних робіт.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; потерпілу ОСОБА_8 , яка підтримали подану апеляційну скаргу і, навівши аналогічні викладеним у ній мотиви, просить скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий, яким призначити обвинуваченому покарання у вигляді одного року виправних робіт; обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги; прокурора, який вирок суду першої інстанції в частині кваліфікації дій обвинуваченого вважає законним та обґрунтованим, а в частині призначеного покарання просить скасувати і обрати покарання у виді громадських робіт; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені у судовому засіданні, належно оцінені судом і детально викладені в вироку.

Так, висновок про доведеність вини ОСОБА_7 в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження ОСОБА_8 ґрунтується на послідовних, незмінних протягом усього часу досудового та судового слідства, узгоджених між собою в деталях показаннях потерпілої, з яких слідує, що 07.09.2022 року близько 11 год. 15 хв. на вулиці в с. Богданівка, біля залізничної станції, до неї підійшов ОСОБА_7 , з яким у неї були неприязні відносини, та руками схопив її за шию і став душити та відпустив, коли побачив, що до них біжить її онук.

Показання потерпілої щодо обставин та механізму спричинених їй тілесних ушкоджень узгоджуються з висновком судово-медичної експертизи № 598, проведеної в період з 08.08.2022 р. по14.08.2022 р., відповідно до якої, виявлені у ОСОБА_8 синці лівої бокової і задньої поверхонь шиї утворились від дії тупих предметів з обмеженими травмуючими поверхнями, близько 1-2 доби до експертного дослідження і утворення їх від пальців рук, як про це повідомила ОСОБА_8 під час обстеження, не виключається.

Допитаний судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив факт конфлікту між ним та потерпілою, за викладених в обвивальному акті обставин, і хоча й повідомив свою версію події, але фактично не заперечував свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, пояснюючи, що вчинив такі дії по відношенню до потерплої в стані афекту.

Твердження потерпілої ОСОБА_8 про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 як замах на вбивство, про що вона зазначає в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки апелянт не наводить жодних аргументованих доводів з посиланням на відповідні докази та матеріали кримінального провадження щодо такої правової кваліфікації, не зазначає процесуальні шляхи перевірки її доводів на предмет кваліфікації дій обвинуваченого за більш тяжким кримінальним правопорушенням і не ставить питання про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, а колегія суддів підстав для повторного дослідження обставин провадження щодо оцінки кваліфікації дій обвинуваченого, виходячи зі змісту апеляційної скарги, не вбачає.

Разом з тим, доводи потерпілої щодо необхідності обрання обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворого покарання, про що апелянт вказує в апеляційній скарзі, заслуговують на увагу.

За приписами ст. 50 КК України, значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й справедливістю. Домірність покарання за кримінальне правопорушення є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

З огляду на викладене, справедливість розглядається як рівновага між злочином і наслідками для особи, що вчинила це діяння, тобто між поганим вчинком і покаранням.

Таким чином, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання, і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватись при призначенні покарання.

Виходячи із змісту вироку, суд першої інстанції, вирішуючи питання про призначення покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, його вік, стан здоров`я, сімейний стан, наявність стабільного доходу виді заробітної плати, те що обвинувачений під час виступу в судових дебатах та з останнім словом попросив вибачення у потерпілого; обставину, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення відносно особи похилого віку.

Врахувавши наведені обставини, місцевий суд призначив ОСОБА_7 найбільш м`яке із передбачених санкцією ч.1 ст.125 КК України альтернативних видів покарання, у виді штрафу.

Проте аргументи апелянта, наведені ним в апеляційній скарзі, про несправедливість та надмірну м`якість такого покарання, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суди повинні виходити з класифікації кримінальних правопорушень (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Досліджуючи дані про особу винного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення кримінального правопорушення як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, посткримінальну поведінку, відношення до вчиненого, тощо.

Отже, суд першої інстанції правильно зазначив, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст.12 КК України класифікується як кримінальний проступок.

Разом із тим, суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_7 найбільш м`яке покарання із визначених санкцією статті обвинувачення, не достатньо при цьому врахував конкретні обставини кримінального провадження, обтяжуючу покарання обставину та дані про особу обвинуваченого, які підлягають обов`язковому врахуванню, і тому не повною мірою дотримався загальних засад призначення покарання, встановлених статтями 50, 65 КК України.

На думку колегії суддів, мотиви, з яких виходив суд, вказуючи про визнання вини обвинуваченим, а також враховуючи при призначенні покарання те, що обвинувачений просив вибачення у потерпілої є непереконливі.

Так, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, визнання вини та вибачення обвинуваченого перед потерпілою є фактично одним з елементів щирого каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину. Це означає, що ця особа повністю визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Тобто, процесуальна поведінка особи, яка визнає свою вину і в подальшому вибачається перед потерпілою передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Таким чином, такі дії винної особи повинні ґрунтуватися на належній критичній оцінці своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась внаслідок вчиненого ним злочину, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Проте, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час досудового слідства та у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вину визнав лише частково, не визнав усіх обставин кримінального провадження і не надав критичної оцінку своїй поведінці, оскільки заперечував заподіяння будь-яких тілесних ушкоджень потерпілій.

Із звукозапису судового засідання слідує, що лише під час виступу в судових дебатах ОСОБА_7 зазначив, що визнає свою вину і злочин вчинив у стані афекту, а в останньому слові вибачився перед потерпілою.

На переконання колегії суддів, таке визнання вини тільки під час стадії судових дебатів та вибачення в останньому слові не можуть свідчити про належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки і наміру виправити ситуацію, а спрямовано виключно на бажанні уникнути більш суворого покарання.

На підтвердження такого висновку колегія суддів звертає увагу, що на час розгляду справи судом апеляційної інстанції заподіяна потерпілій матеріальна та моральна шкода обвинуваченим ОСОБА_7 не відшкодована і останнім як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду не приймалося жодних заходів для з`ясування понесених потерпілою витрат і врегулювання цього питання.

Також слушними є доводи апелянта про неналежну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 під час розгляду справи судом першої інстанції, яка полягає в тому, що обвинувачений неодноразово в судові засідання не з`являвся, у зв`язку з чим до нього застосовувався привід.

Окрім того, обираючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції належним чином не врахував обтяжуючу покарання обставину - вчинення кримінального правопорушення відносно особи похилого віку, про що потерпіла наголошує в апеляційній скарзі.

Не враховано судом першої інстанції у повній мірі і позиція потерпілої щодо призначеного покарання, яка висловила свою думку щодо необхідності обрання йому суворого покарання.

Колегія суддів звертає увагу, що виходячи із загальних засад призначення порання, визначених ст.65 КК України, думка потерпілого, хоч і не носить визначального значення, однак повинна бути врахована в сукупності з іншими обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що наведені обставини не давали підстав місцевому суду, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , обрати йому найменше, серед визначених ч.1 ст.125 КК України альтернативних видів покарання, у виді штрафу та свідчать про надмірно м`яке покарання призначене за заподіяння потерпілій умисного легкого тілесного ушкодження.

Тому, колегія суддів не погоджується з обраним видом та розміром покарання, а отже і з висновком суду першої інстанції щодо можливості обрання обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді штрафу, оскільки у суду першої інстанції, не було підстав стверджувати, що такий вид та розмір покарання в умовах суспільства буде виваженим, справедливим та таким, що відповідатиме вимогам статті 65 КК.

Відповідно до ст.420 КПК України у разі необхідності застосування більш суворого покарання, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 21 лютого 2023 року відносно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, слід скасувати та постановити новий вирок.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 колегія судів, у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який за класифікацією кримінальних правопорушень згідно ст.12 КК України, є кримінальним проступком; особу винного, який раніше до кримінально відповідальності не притягувався; одружений; позитивно характеризується за місцем проживання в с. Богданівка Підволочиської територіальної громади; має постійне місце роботи; не перебуває на диспансерних обліках у лікарів психіатра та нарколога.

В якості обставини, що обтяжує покарання, суд враховує вчинення кримінального правопорушення відносно особи похилого віку

За наведених обставин, колегія суддів приходить до переконання, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді громадських робіт, яке буде достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.405, 407, 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

з а с у д и л а:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 21 лютого 2023 р. відносно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, - скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним за ч.1 ст.125 КК України і призначити йому покарання у виді 100 (ста) годин громадських робіт.

В решті вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 21 лютого 2023 р. відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок набирає чинності з дня його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді