справа № 619/2476/23
провадження № 1-кс/619/608/23
Ухвала

Іменем України

25 липня 2023 року,

Слідчий суддя Дергачівського районного суду Харківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , скаржника ОСОБА_4 , розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дергачі скаргу ОСОБА_4 на постанову прокурора про відмову у визнанні потерпілим.

Суть питання, що вирішується ухвалою.

20.07.2023 в системі «Електронний суд» ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою, у якій просить: 1) поновити строки на оскарження постанови від 05.07.2023 про відмову у залученні у якості потерпілого його малолітнього сина ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000121; 2) витребувати матеріали кримінального провадження; 3) викликати процесуального керівника та слідчого для надання пояснень; 3) скасувати постанову від 05.07.2023 про відмову у залученні у якості потерпілого його малолітнього сина ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000121. У обґрунтування скарги зазначено, що його син може бути потерпілим у цьому кримінальному провадженні. Він як законний представник свого сина подав заяву щодо залучення у якості потерпілого та буде представляти інтереси та захищати права свого сина у досудовому слідстві. Прокурором не виконані вимоги п. 5 ч. 2 ст. 110 КПК України щодо вмотивованості свого рішення.

У судовому засіданні ОСОБА_4 скаргу підтримав з підстав, зазначених у ній.

Прокурор у судовому засіданні проти скарги заперечував, зазначивши, що постанова є вмотивованою та обґрунтованою.

Перевіривши матеріали скарги, вислухавши думку присутніх осіб, слідчий суддя дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 24 КПК України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України під час досудового розслідування особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою, може бути оскаржено рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Проте, за змістом ч. 5 ст. 55 КПК України за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Постановою прокурора Дергачівської окружної прокуратури від 05.07.2023 у визнанні ОСОБА_5 потерпілим у кримінальному провадженні №0000121 від 15.05.2023 відмовлено з тих підстав, що у заяві про вчинений злочин від 17.04.2023 ОСОБА_4 вказав на можливе вчинення домашнього насильства його колишньою дружиною ОСОБА_6 стосовно їх спільного малолітнього сина ОСОБА_7 , що було ним встановлено при ознайомленні з фото та відеозаписами судових засідань. Заявник вважає, що незаконними діями ОСОБА_6 під час допитів дитини та проведення фільмування цих допитів та поширення особистих даних проти волі та без згоди малолітнього ОСОБА_5 вчинила систематичне домашнє насильство стосовно сина. На даний час триває досудове розслідування , однак, в матеріалах відсутні будь-які пояснення ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , не встановлено та не допитано жодного свідка, а також відсутні будь-які відомості щодо спричинення моральної, фізичної або майнової шкоди ОСОБА_5 .

У абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 02.07.2004 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів», указано, що вирішуючи питання про визнання особи потерпілим, особа, яка розглядає таке звернення має з`ясувати, яку конкретно шкоду заподіяно їй злочином (моральну, фізичну чи майнову), і зазначити це в постанові.

Так, ОСОБА_4 у своїй заяві від 17.04.2023 висловив припущення про можливе вчинення домашнього насильства щодо свого сина з боку колишньої дружини та матері дитини - ОСОБА_6 .

У п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 07 грудня 2017 року за № 2229-VIII міститься визначення домашнього насильства, яким є діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000121 від 15.05.2023 здійснюється за кваліфікацією ст. 126-1 КК України, яка передбачає відповідальність за домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

При цьому, слідчим суддею враховується, що дитину вважають потерпілою, якщо їй кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Щодо процесуального статусу в кримінальному провадженні дітей, то вони являють собою особливу соціально-вразливу групу, щодо яких законом передбачено закріплення додаткових правових гарантій для захисту їх прав і законних інтересів. Дитина має свою специфіку, яка пов`язана з її віком, рівнем інтелектуального, емоційного розвитку, життєвим досвідом. Усе це впливає на можливість сприйняття нею подій кримінального правопорушення та можливість надати оцінку таким подіям.

Конвенція про права дитини 1989 р. визначає, що дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до цієї особи вона не досягає повноліття раніше.

Декларація прав дитини 1959 р. закріплює принцип, що дитина за будь-яких обставин має бути серед тих, які першими одержують захист і допомогу. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини ( ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини).

Зазначене положення корелює з ч. 2 ст. 10 КПК України, де закріплено, що у випадках і порядку, передбачених цим Кодексом, певні категорії осіб, в т.ч. неповнолітні, під час кримінального провадження користуються додатковими гарантіями.

Згідно правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини

(Рішення Суду "Артіко проти Італії" (Articoc. Italie) від 13.05.1980), не гарантується захист теоретичних і ілюзорних прав, а гарантується захист прав конкретних та ефективних.

Отже, враховуючи, що неповнолітні особи становлять особливу соціально-вразливу групу, щодо яких законом передбачено закріплення додаткових правових гарантій для захисту їх прав і законних інтересів та той факт, що малолітній ОСОБА_5 відсутній за місцем реєстрації вже понад рік і місце його перебування не відоме, а матеріали кримінального провадження не містять відомостей щодо конкретної форми та характеру домашнього насильства щодо малолітнього, не встановлено будь-яких фактичних обставин, які б свідчили, що йому дійсно завдана шкода,яка призвела до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи, прокурором правомірно на теперішній час винесено постанову про відмову у визнанні малолітнього ОСОБА_5 потерпілим.

Пунктом 4 ч. 2 ст. 307 КПК України передбачено, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про відмову у задоволенні скарги.

Згідно з ч. 3 ст. 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.

Керуючись ст. 22, 26, 303-309, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя,

постановила:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_4 на постанову прокурора про відмову у визнанні потерпілим.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Суддя ОСОБА_1