КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 20 червня 2023 року апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 , - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2023 року,

за участі:

прокурора ОСОБА_7

представника

власника майна-адвоката ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 та накладено арешт нежитлову будівлю літера «Г» загальною площею 614,8 м2 за адресою АДРЕСА_1 , яка на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_8 (розмір частки 1/2) та ОСОБА_5 (розмір частки 1/2), із забороною права на відчуження, розпорядження та користування вказаним майном.

Заборонено будь-яким чином відчужувати, розпоряджатись, передавати будь-яким фізичним або юридичним особам вищезазначене майно, починаючи з дня винесення ухвали слідчим суддею.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник власника майна ОСОБА_5 , - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2023 року, скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Щодо строку на апеляційне оскарження зазначає, що 17 березня 2023 року клопотання прокурора розглянуто без виклику власника майна, копію ухвали отримано 02 травня 2023 року, апеляційну скаргу подано 04 травня 2023 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_5 належить 1/2 нежитлової будівлі, яка не є спірною, оскільки 1/2 нежитлової будівлі літера «Г» у АДРЕСА_2 придбано у ОСОБА_9 за Договором купівлі - продажу від 09 жовтня 2019 року. Вказаний договір ніким не оскаржувався та з приводу придбання майна, жодного розслідування не проводилося.

Крім того, з оскаржуваної ухвали вбачається, що досудове розслідування проводиться по факту набуття права власності 1/2нежитлової будівлі ТОВ «МЕДІАНТА2018», яка в подальшому придбана ОСОБА_10 , на сьогодні право власності належить ОСОБА_8 . Відтак, досудове розслідування проводиться щодо іншої 1/2 нежитлової будівлі, яка належить ОСОБА_8 , а не ОСОБА_5 .

Також зазначає, що питання про арешт вказаного майна вже вирішувалось у суді першої інстанції. Так, Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року по справі №758/14612/20 задоволено клопотання прокурора Київської міської прокуратури № 7 в рамках кримінального провадження №0002162 від 25.06.2020 про арешт майна.

В рамках кримінального провадження №0002162 від 25.06.2020 розслідувались ті ж обставини, що і в кримінальному провадженні № 0000952 від 29.09.2022 в рамках якого постановлено оскаржувану ухвалу. Згідно наданої інформації слідчого, вказані провадження об`єднано.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року у справі №758/14113/21 скасовано накладений раніше арешт ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 24 грудня 2020 року.

Вважає, що звертаючись із клопотанням про накладення арешту прокурором не надано доказів того, що після скасування накладеного арешту ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2021 року, виникла необхідність у повторному накладенні арешту.

На думку апелянта, зазначений об`єкт нерухомого майна не може бути речовим доказом, оскільки не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення та не зберіг на собі сліди вчинення злочину. Прокурором не доведено, що вищевказане нерухоме майно є предметом кримінального правопорушення та має доказове значення для кримінального провадження.

Зауважує, що ОСОБА_5 не має процесуального статусу у кримінальному провадженні, а накладений арешт перешкоджає підприємницькій діяльності.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна, який просив задовольнити апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження і перевіривши наведені апелянтом доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів судового провадження, головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 29 вересня 2022 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000952, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Як зазначено у клопотанні прокурора, невстановлені особи, шляхом обману, із використанням завідомо підроблених документів, шахрайським способом заволоділи 1/2 частиною належного ОСОБА_11 об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі літера «Г», розташованої за адресою АДРЕСА_1 , спричинивши майнової шкоди в особливо великих розмірах.

Зазначає, що ОСОБА_11 , яка із 2010 року постійно проживала у США та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 мала у приватній власності 1/2 нежитлової будівлі літера «Г», загальною площею 614, 8 м2, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Після смерті у США належне ОСОБА_11 майно мала успадкувати її онука ОСОБА_12 .

Встановлено, що 15.03.2018, в час постійного перебування ОСОБА_11 у США, в Україні створене Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕДІАНТА2018» (). Засновниками даного товариства стали ОСОБА_11 та ОСОБА_13 . Відповідно до протоколу № 1 загальних зборів засновників цього товариства вирішено сформувати статутний капітал в розмірі 500 000 грн., шляхом внесення кожним із учасників 1/2 розміру статутного капіталу - ОСОБА_13 грошових коштів у сумі 250 000 грн., а ОСОБА_11 - об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі літера «Г», розташованої за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до статуту вказаної юридичної особи, Товариство є власником майна, переданого його учасниками у власність як вклад статутного капіталу товариства. Підпис ОСОБА_11 у зазначеному протоколі нібито засвідчений 15.03.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14 у м. Києві та зареєстрований в реєстрі за № 431.

Відповідно до відомостей, отриманих від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14 , жодних нотаріальних дій щодо ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕДІАНТА2018» ним ніколи не вчинялось. За реєстровим номером 431 була оформлена довіреність на розпорядженням автомобілем, дата вчинення нотаріальної дії - 17 січня 2018 року. Вказані відомості підтверджуються відомостями в реєстрі нотаріальних дій.

В подальшому, 26.08.2018, після смерті ОСОБА_11 , вона, начебто продала свою частку у статутному капіталі ТОВ «МЕДІАНТА2018» ОСОБА_15 , що підтверджується актом приймання - передачі частки у статутному капіталі від 26.08.2018. Справжність підпису ОСОБА_11 у вказаному акті нібито 26.12.2018 засвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_16 у м. Чернівці та зареєстрована в реєстрі за № 2689.

Згідно відомостей, отриманих від приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_16 , 26.12.2018 нею не засвідчувалась справжність підпису ОСОБА_11 в акті приймання - передачі частки у статутному капіталі ТОВ «МЕДІАНТА2018» від 26.08.2018 за реєстровим № 26898.

Неможливість підписання вказаних документів ОСОБА_11 , що свідчить про їх підроблення, підтверджується відомостями про перетин Державного кордону України, відповідно до яких встановлено, що ОСОБА_11 в період часу із 06.11.2017 до 06.11.2022 Державний кордон України не перетинала, тобто постійно знаходилася у США.

20.09.2018 державним реєстратором філії КП КОР «Аквабіоресурси» ОСОБА_17 зареєстровано право власності на майно, належне ОСОБА_11 за ТОВ «МЕДІАНТА2018» на підставі акту приймання - передачі нерухомого майна від 15.03.2018, протоколу загальних зборів та заяви ОСОБА_11 .

09.10.2019 ОСОБА_15 здійснив продаж вказаного об`єкту нерухомого майна ОСОБА_10 . Згодом, 12.02.2019 ОСОБА_10 отримала від ОСОБА_18 грошову позику в сумі 4 000 000 грн., яку не повернула. В подальшому, за рішенням суду, здійснено реалізацію об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі літера «Г», розташованої за адресою АДРЕСА_2 , право власності на яку набула ОСОБА_8 .

Крім того, інша 1/2 частина вказаної будівлі належить ОСОБА_5 , який є сином ОСОБА_10 та отримав право власності на неї шляхом придбання її у ОСОБА_9 09.10.2019.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, нежитлова будівля літера «Г» загальною площею 614,8 м2 за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_8 (розмір частки 1/2) та ОСОБА_5 (розмір частки 1/2).

02 березня 2023 року постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України нежитлова будівля літера «Г» загальною площею 614,8 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_8 (розмір частки 1/2) та ОСОБА_5 (розмір частки 1/2) визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000952.

17 березня 2023 року прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт вказаної квартири із забороною відчуження, користування та розпорядження, з метою збереження речових доказів.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2023 року клопотання прокурора задоволено.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою, зокрема, забезпечення збереження речових доказів.

У такому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Приймаючи рішення, слідчим суддею зазначених вимог закону дотримано.

Задовольняючи клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0000952 про накладення арешту на вказану квартиру, слідчий суддя дослідив матеріали додані до клопотання та прийшов до правильного висновку, що з метою збереження речових доказів необхідно накласти арешт.

Слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, перевірив співрозмірність втручання у права ОСОБА_5 з потребами кримінального провадження.

Тому, посилання автора апеляційної скарги на те, що слідчим суддею безпідставно накладено арешт на вказане майно, не приймаються до уваги, оскільки арешт на майно накладено з правових підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про необхідність накладення арешту на вказане майно, з метою збереження речових доказів, оскільки прокурором доведено обставини, які підтверджують, що незастосування такого обмеження може призвести до наслідків, які можуть перешкодити досудовому розслідуванню. Матеріали долучені до клопотання підтверджують, що нежитлова будівля літера «Г» загальною площею 614,8 м2 за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом вчиненого кримінального правопорушення за ст. 190 КК України.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Зважаючи на зазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно зазначене у клопотанні прокурора, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, застосував захід забезпечення кримінального провадження на засадах розумності та співмірності.

Доводи апелянта, що в рамках кримінального провадження ОСОБА_5 не має процесуального статусу не заслуговують на увагу.

З огляду на положення п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Окрім того, відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх застосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «East/West Alliance Limited» проти України», в п. 167 рішення Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.

У п.168 суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на

мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді щодо доцільності накладення арешту на вказану нежитлову будівлю із забороною права на відчуження, розпорядження та користування, оскільки застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна із забороною користування, є втручанням у права і свободи власника майна, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, що у цьому випадку і мало місце.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2023 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 , - адвоката ОСОБА_6 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Єдиний унікальний № 757/10469/23-к Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_22

Провадження № 11сс/824/3124/2023 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК