Справа №950/302/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-сс/816/250/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - арешт майна
УХВАЛА

Іменем України

03 серпня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 950/302/22 за апеляційною скаргою потерпіла ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Лебединського районного суду Сумської області від 10.03.2023 щодо відмови в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно,

установила:

В поданій апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою визнати протиправною бездіяльність слідчого ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000278 від 18.11.2021, які полягають у невиконанні вимог її клопотань № 10 від 08.09.2022 та № 2 від 30.01.2023, що спричинило знищення доказу - пошкодження і продаж автомобіля ВАЗ 21091, 1992 р. в., червоного кольору, д. н. з. НОМЕР_1 ; визнати в кримінальному провадженні речовими доказами та предметом вчинення злочину автомобіль та технічний паспорт на нього; накласти арешт на автомобіль та повернути його на зберігання законному власнику ОСОБА_8 ; позбавити права на відчуження, розпорядження та користування цим автомобілем. Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала слідчого судді не відповідає вимогам КПК.

08.03.2023 до Лебединського районного суду Сумської області звернулася ОСОБА_8 з клопотанням визнати протиправною бездіяльність слідчого ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0000278 від 18.11.2021, які полягають у невиконанні вимог її клопотань № 10 від 08.09.2022 та № 2 від 30.01.2023, що спричинило знищення доказу - пошкодження і продаж автомобіля ВАЗ 21091, 1992 р. в., червоного кольору, д. н. з. НОМЕР_1 ; визнати в кримінальному провадженні речовими доказами та предметом вчинення злочину вищезазначений автомобіль та технічний паспорт на нього; накласти арешт на автомобіль та повернути його на зберігання законному власнику ОСОБА_8 ; позбавити права на відчуження, розпорядження та користування цим автомобілем; витребувати з СВ № 3 м. Лебедин матеріали кримінального провадження № 0000278 від 18.11.2021. Своє клопотання обґрунтувала тим, що в кримінальному провадженні вона є потерпілою та цивільним позивачем. 15.06.2012 оформила на 10 років довіреність, якою надала ОСОБА_9 право розпоряджатися автомобілем ВАЗ 21091, 1992 р. в., червоного кольору, д. н. з. НОМЕР_1 , передавши йому технічний паспорт на автомобіль. 14.06.2022 строк дії довіреності сплив і ОСОБА_9 не має права користуватися зазначеним автомобілем, але відмовляється його повертати, а численні заяви до поліції і слідчого про розшук автомобіля і забезпечення його збереження ігноруються. Через бездіяльність слідчого, ОСОБА_9 почав розпродавати автомобіль на запчастини, кримінальне провадження містить докази і факти завдання їй майнової шкоди в розмірі щонайменше 43100 грн та моральної шкоди в сумі 10000 грн, внаслідок чого необхідно накласти арешт на майно.

Ухвалою слідчого судді Лебединського районного суду Сумської області від 10.03.2023 відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_8 . Своє рішення слідчий суддя умотивував тим, що до клопотання всупереч положень ст. 22, ч. 6 ст. 132 КПК не додано жодного доказу на підтвердження викладених у ньому обставин, клопотання не містить обґрунтувань необхідності застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, доказів на підтвердження розміру завданої шкоди та підтвердження фактів її завдання.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце апеляційного розгляду, учасники кримінального провадження в судове засідання не з`явились, від ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_10 надійшли письмові заяви про розгляд апеляційної скарги у їх відсутність, тому колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутність сторін кримінального провадження, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого рішення слідчого судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями ч. 1 ст. 131 КПК передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна, а відповідно ч. 1 ст. 170 КПК, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положення даної норми КПК узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (ч. 2 ст. 170 КПК).

Положеннями ч. 3 ст. 170 КПК регламентовано, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним ст. 98 цього Кодексу (матеріальні об`єкти та документи, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та інше).

Відповідно ч. 2 ст. 173 КПК, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, зокрема повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного та третіх осіб.

У випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

З клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач, у клопотанні якого у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено: розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог; докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди (ст. 171 КПК).

Таким чином, системний аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що потерпілий може звернутись з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні виключно з метою забезпечення цивільного позову. При цьому згідно ч. 1 ст. 173 КПК, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 цього Кодексу.

Як убачається з кримінального провадження № 0000278, внесеного до ЄРДР 18.11.2021 за ч. 2 ст. 190 КК, потерпіла звернулася до слідчого із цивільним позовом про стягнення з ОСОБА_11 матеріальної шкоди в розмірі 49210 грн, в якому вказала, що останній у змові з іншими особами, діючи з прямим умислом на підставі перекручених фактів незаконно стягнули з неї кошти за автомобіль, за продаж якого у 2012 році ОСОБА_11 вже отримав 4000 доларів США від ОСОБА_9 , оскільки особисто продав автомобіль. У зв`язку з цим, потерпіла просить стягнути з ОСОБА_11 на її користь шкоду, завдану внаслідок злочинних дій ОСОБА_11 у розмірі 49 210 грн.

Разом з тим, як вірно встановлено слідчим суддею, клопотання потерпілої не відповідає вимогам КПК, оскільки передбачених законом підстав та будь-якої необхідності в накладенні арешту на т/з в ньому не зазначено та не доведено. При цьому потерпіла ОСОБА_8 не заперечувала, що т/з ВАЗ 21091, 1992 р. в., червоного кольору, д. н. з. НОМЕР_1 був у 2012 році проданий іншій особі - ОСОБА_9 за 4000 доларів США, а вона безпосередньо сама на цей т/з 15.06.2012 оформила довіреність на ім`я ОСОБА_9 строком на 10 років з правом розпоряджатися цим автомобілем, передавши ОСОБА_9 технічний паспорт, що може свідчити про наявність цивільного спору про право власності на т/з ВАЗ 21091, 1992 р. в., червоного кольору, д. н. з. НОМЕР_1 , між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , з однієї сторони, та ОСОБА_9 , з другої сторони. Будь-яким особам у кримінальному провадженні № 0000278 від 18.11.2021 підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК, не оголошувалась, з клопотанням про арешт майна орган досудового розслідування до суду не звертався.

Вирішуючи питання щодо можливого арешту майна, колегія суддів враховує також і сталу прецедентну практику ЄСПЛ щодо «відповідності втручання в право володіння майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції», згідно якої підлягають оцінці три головні критерії, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що втручання держави у право володіння майном у конкретному випадку не буде законним і обґрунтованим, оскільки таке втручання не буде здійснено на підставі чинного КПК, який є доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм, сумісних з принципами Конвенції.

Втручання також не буде виправданим, так як воно не буде здійснено з метою задоволення «суспільного інтересу» та без об`єктивної необхідності в цьому у формі публічного, загального інтересу, який включає інтерес держави, громади, а також не буде здійснено з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше може страждати від втручання, який передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. При цьому, оцінюючи пропорційність, колегія суддів виходить з того, що можливо досягти легітимної мети за допомогою інших заходів, які будуть менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, ніж арешт майна.

Згідно ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно рішення ЄСПЛ у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008, де вказувалися на порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у якому констатовано, що «кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». «…перша та найбільш важлива вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним» (рішення ЄСПЛ від 09.06.2005 у справі «Бакланов проти Російської Федерації», від 24.03.2005 у справі «Фрізен проти Російської Федерації»).

Оскаржувана ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_8 - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422 КПК України,

постановила:

Ухвалу слідчого судді Лебединського районного суду Сумської області від 10.03.2023 щодо відмови в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно залишити без змін, а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4