Справа № 592/4136/23
Провадження № 1-кп/592/373/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2023 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судового засідання: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми кримінальне провадження № 0000155, відомості за яким 28.11.2022 року були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , який тимчасово не працює, який має незакінчену вищу освіту (Сумська філія Харківського національного університету внутрішніх справ, 20.12.2022 року відрахований з числа курсантів та звільнений за власним бажанням) , неодруженого, громадянина України, українця, раніше не судимого, військовозобов`язаного, РНОКПП НОМЕР_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого: адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

В С Т А Н О В И В :

28.11.2022 року близько 07 години 20 хвилин ОСОБА_4 на автомобілі Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по перехрестю вул. Пушкіна та вул. Чорновола у м. Суми в напрямку від буд. 53-А до буд. 56. В той же час, пішохід ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , перетинав проїзну частину вул. Чорновола по нерегульованому пішохідному переходу в районі буд. 56. Зазначений пішохідний перехід був позначений дорожнім знаком 5.38.1. Пішохідний перехід , який інформує водія про наближення до нерегульованого пішохідного переходу. Розташування даного дорожнього знаку забезпечує його належну видимість для учасників дорожнього руху. Наблизившись до пішохідного переходу, водій ОСОБА_4 через неуважність не виявив своєчасно перешкоду рухові свого автомобіля у виді пішохода ОСОБА_8 , що перетинав проїзну частину справа наліво до напрямку руху автомобіля, внаслідок чого не вжив заходів до зниження його швидкості аж до зупинки для того, щоб дати дорогу пішоходу, чим порушив вимоги п/п б п. 2.3. , п. 18.1. Правил дорожнього руху. Внаслідок цього, виїхавши на пішохідний перехід, ОСОБА_4 не впорався з керуванням та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 . В результаті наїзду останньому були заподіяні тілесні ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми забою головного мозку, пластичатої епідуральної гематоми правої скроневої ділянки, переломів правої тім`яної та скроневої кісток, пневмоцефалії, саден лобної ділянки, закритого перелому міжвиросткового підвищення великогомілкової кістки без зміщення, саден лівого передпліччя. Тілесні ушкодження в ділянці голови були небезпечними для життя та за цією ознакою відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Ушкодження в ділянці лівого колінного суглобу не були небезпечними для життя, спричинили тривалий розлад здоров`я та за цими ознаками відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Садна лівого передпліччя кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Згідно висновку судової автотехнічної експертизи в діях водія ОСОБА_4 є невідповідність вимогам п/п б п. 2.3. , п. 18.1. Правил дорожнього руху. Зокрема, в п/п б п. 2.3. Правил дорожнього руху зазначається: Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі . В п. 18.1. Правил дорожнього руху говориться: Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека . В даній дорожній ситуації ОСОБА_4 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода у випадку дотримання вищевказаних вимог Правил дорожнього руху. Допущені ним порушення правил дорожнього руху знаходяться у прямому причинному зв`язку з вчиненням дорожньо-транспортної події та наслідками, що настали. Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що 28.11.2022 року близько 07 години 20 хвилин, керуючи автомобілем Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_2 , порушив вимоги п/п б п. 2.3. , п. 18.1. Правил дорожнього руху, внаслідок чого, рухаючись по перехрестю вул. Пушкіна та вул. Чорновола в м. Суми в напрямку від буд. 53-А до буд. 56, через неуважність не виявив своєчасно перешкоду для руху свого автомобіля у виді пішохода ОСОБА_8 , що перетинав проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, не вжив заходів до зниження швидкості аж до зупинки для того, щоб дати дорогу пішоходу, здійснивши наїзд на останнього та спричинивши потерпілому тяжкі, а також середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, кваліфікуючою ознакою якого є спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження (а. п. 3-6) .

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, визнав повністю та пояснив суду про те, що у вчиненому він щиро кається. Також обвинувачений ОСОБА_4 пояснив суду про те, що 28.11.2022 року близько 07 години 20 хвилин, керуючи автомобілем Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_2 , він порушив вимоги п/п б п. 2.3. , п. 18.1. Правил дорожнього руху, внаслідок чого, рухаючись по перехрестю вул. Пушкіна та вул. Чорновола в м. Суми в напрямку від буд. 53-А до буд. 56, через неуважність не виявив своєчасно перешкоду для руху свого автомобіля у виді пішохода ОСОБА_8 , що перетинав проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, не вжив заходів до зниження швидкості аж до зупинки для того, щоб дати дорогу пішоходу, здійснивши наїзд на останнього, заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження та спричинивши потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, кваліфікуючою ознакою якого є спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, за обставин, зазначених в обвинувальному акті. Він просив суд суворо його не карати, призначивши йому основне покарання, із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки в Україні запроваджено воєнний стан, а тому йому в любий момент вкрай потрібна можливість керування транспортними засобами, в тому числі, з метою евакуації, тощо.

Крім повного визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини, його вина у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, повністю підтверджується сукупністю доказів, які є наявними в кримінальному провадженні, а обвинувачення визнається судом доведеним в законному порядку.

Оскільки учасники судового провадження не оспорювали обставин вчиненого кримінального правопорушення та не заперечували проти скороченого судового розгляду, відтак, у суворій відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися. При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. За таких обставин суд прийняв рішення про проведення скороченого судового розгляду. Прийняття такого рішення свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку (а. п. 58) .

Крім того, суд з`ясував, що обвинувачений ОСОБА_4 правильно розуміє зміст наданих йому прав та правові наслідки відмови від таких, що виходить також і з вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи Відносно спрощеного кримінального правосуддя та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, ст. 349 КПК України, які передбачають, що суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного та скороченого розгляду.

При цьому суд керувався принципом поза розумним сумнівом , зміст якого сформульований в п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі Кобець проти України . Зокрема, доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Тому судом не досліджувалися докази щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які не оспорювалися сторонами, зважаючи на зізнавальні показання обвинуваченого. А тому, крім допиту обвинуваченого ОСОБА_4 , інші докази, за погодженням з учасниками, не досліджувалися, за виключенням документів та копій документів, які стосуються особи обвинуваченого та характеризуючих даних на нього.

Згідно ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Згідно п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Крім того, суд бере до уваги положення абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті № 14 від 23.12.2005 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду України № 18 від 19.12.2008 року) , із змісту якого вбачається, що іншими грубими порушеннями правил експлуатації транспорту, що убезпечують дорожній рух, є грубе порушення режиму роботи водіїв; відсутність контролю за технічним станом транспортних засобів; надання дозволу на використання вантажного транспортного засобу, не обладнаного належним чином для перевезення пасажирів, а також перевантаженого чи завантаженого з порушенням вимог правил дорожнього руху; допуск до керування особи, яка перебуває під впливом лікарських препаратів, у стомленому або хворобливому стані, тощо (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v0014700-05#Text) .

Згідно ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Із змісту абз. 5 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вбачається, що у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Обвинувачення має бути сформульоване так, щоб не було упущено жодної з істотних обставин вчинення кримінального правопорушення та водночас без зазначення фактів, які не мають правового значення у справі й є зайвими при кваліфікації.

Із змісту п. 10 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-1134/0/4-13 від 18.07.2013 року вбачається, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини й її основоположних свобод суд відповідно до положень ч. 3 ст. 337 КПК України має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження, погіршення становища особи за ініціативою суду не допускається (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v1134740-13#Text) .

У кримінальному процесі діє принцип заборони повороту до гіршого (reformatio in pejus) . Нормативно він закріплений, зокрема, в ст. ст. 416, 421, 437, 439 КПК України. На практиці він означає те, що ніяке наступне судове рішення не може погіршувати становище засудженого у порівнянні з попереднім рішенням, якщо воно не було скасовано у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання за скаргою прокурора, потерпілого чи його представника, а також якщо при новому розгляді буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжке кримінальне правопорушення, або якщо збільшився обсяг обвинувачення, згідно правовій позиції, висловленій в постанові Верховного Суду від 11.10.2018 року у справі № 748/3074/15-к, провадження № 51-2424км18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/77181443) .

Виходячи з системного аналізу вимог ст. ст. 407, 408, 418, п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, а також роз`яснень, які містяться в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику постановлення судами вироків (постанов) при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку № 1 від 15.05.2006 року (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v0001700-06#Text) , погіршення становища засудженого можливе лише при постановленні апеляційним судом свого вироку, згідно правовій позиції висловленій в постанові Верховного Суду від 06.11.2018 року у справі № 166/938/17, провадження № 51-4217км17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/77969085) .

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення. Вихід суду апеляційної інстанції за межі апеляційної скарги прокурора та погіршення становища засудженого вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, згідно правовій позиції висловленій в постанові Верховного Суду від 18.12.2018 року у справі № 185/8821/13-к, провадження № 51-4327км18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/78979817) .

Ч. 2 ст. 286 КК України передбачена кримінальна відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, які караються караються позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

За умов технічного прогресу розвиваються всі види механічного транспорту, збільшуються потужність та швидкість руху транспортних засобів. Крім позитивних змін у роботі транспорту це викликає і негативні явища. Більш реальною стає можливість настання тяжких наслідків загибелі чи травмування людей, знищення чи пошкодження транспортних засобів, вантажів і таке інше. Важливою умовою безпечної роботи всіх видів механічного транспорту є дотримання всіма учасниками правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортни засобом. Серед усіх транспортних кримінальних правопорушень це посягання є найбільш поширеним, у зв`язку з чим кримінально-правові заходи боротьби з цим кримінальним правопорушенням набувають особливої актуальності. Об`єктивна сторона даного кримінального правопорушення характеризується трьома ознаками: а) діянням; б) наслідками; в) причинним зв`язком між діянням і наслідками. Діяння (дія чи бездіяльність) виражається в порушенні правил безпеки дорожнього руху й експлуатації транспорту. Диспозиція ст. 286 КК України є бланкетною. Тому при вирішенні питання про притягнення до кримінальної відповідальності за цією статтею потрібно звертатися до нормативних актів, які регламентують порядок дорожнього руху та експлуатації механічного транспорту. Основним нормативним актом у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху є Правила дорожнього руху, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року. Крім того, важливе значення має Закон України Про дорожній рух № 3353-ХІІ від 30.06.1993 року (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/3353-12#Text) . При визначенні характеру порушення правил безпеки дорожнього руху необхідно встановлювати, яку статтю, пункт чи підпункт Правил дорожнього руху порушила особа, що керувала транспортним засобом. На це звертає увагу Пленум Верховного Суду України в п. 3 постанови Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті . Порушення правил безпеки дорожнього руху може виражатися в перевищенні швидкості, порушенні правил обгону, об`їзду перешкод, проїзду перехресть, правил користування світловими приладами, буксирування, а також їзди з причепом, проїзді на заборонений знак чи сигнал світлофора, тощо. Порушення правил експлуатації може полягати в недотриманні водієм технічних умов експлуатації, у порушенні порядку перевезення пасажирів, у неправильному завантаженні, укладанні та закріпленні вантажів, в експлуатації технічно несправних транспортних засобів і таке інше. Загальні вимоги до технічного стану транспортних засобів містить розд. 31 Правил дорожнього руху. За ст. 286 КК України кваліфікуються лише такі порушення правил експлуатації, які пов`язані з безпекою руху транспортних засобів. Тому не можуть кваліфікуватися за цією статтею порушення правил експлуатації, що не пов`язані з безпекою руху. Це, наприклад, порушення термінів технічного обслуговування транспортних засобів або недотримання вимог при застосуванні видів пально-мастильних та інших матеріалів і таке інше. Порушення вимог законодавства про охорону праці, а також порушення правил безпеки при виконанні вантажно-розвантажувальних, сільськогосподарських, будівельних та інших робіт не підпадає під ознаки ст. 286 КК України. Суб`єктивна сторона даного кримінального правопорушення визначається складністю об`єктивної сторони, яка характеризується діянням, наслідками та причинним зв`язком між ними. У зв`язку з цим психічне ставлення особи слід визначати як до факту порушення правил, так і до наслідків цього порушення. Порушення правил може бути вчинене з прямим умислом або зі злочинною недбалістю. До наслідків порушення може бути тільки необережність (злочинна самовпевненість або недбалість) . У цілому це кримінальне правопорушення визнається необережним.

Отже, у відповідності до імперативних вимог ч. 3 ст. 337, абз. 5 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, суд вважає за доцільне, можливе та необхідне змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення, оскільки це не погіршує, а навпаки покращує, поліпшує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, стосовно ОСОБА_4 , що у повній мірі узгоджується та не суперечить вимогам, передбаченим ст. ст. 421, 437 КПК України, а саме: виключити з обвинувачення помилково інкримінований органом досудового розслідування спосіб вчинення кримінального правопорушення, а саме: порушення правил експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони заподіяли тяжке тілесне ушкодження, враховуючи ту обставину, що порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, як спосіб вчинення даного кримінального правопорушення полягає в тому, що винна особа порушує правила безпеки дорожнього руху, яке може виражатися в перевищенні швидкості, порушенні правил обгону, об`їзду перешкод, проїзду перехресть, правил користування світловими приладами, буксирування, а також їзди з причепом, проїзді на заборонений знак чи сигнал світлофора, тощо. Порушення ж правил експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, як спосіб вчинення даного кримінального правопорушення полягає в тому, що винна особа вчиняє будь-які дії, які можуть полягати в недотриманні водієм технічних умов експлуатації, у порушенні порядку перевезення пасажирів, у неправильному завантаженні, укладанні та закріпленні вантажів, в експлуатації технічно несправних транспортних засобів, тощо. Порушення правил експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, істотно, суттєво відрізняється від порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, в складі даного кримінального правопорушення. Порушення правил експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, є менш небезпечним способом вчинення даного кримінального правопорушення, ніж порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження. Саме тому порушення правил експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, володіє меншим ступенем суспільної небезпеки, ніж порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження. Крім того, багато діянь, які формально підпадають під ознаки порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, взагалі можуть не розцінюватися як злочинні в силу їх малозначності (на кшталт ст. 121 КУпАП) . Крім того, підтвердженням цього є використання законодавцем розділового сполучника або , який відокремлює спосіб вчинення вказаного кримінального правопорушення, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, від іншого способу вчинення даного кримінального правопорушення, а саме: порушення правил експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, які зазначені в диспозиції ст. 286 КК України. Розділовий сполучник або передбачає поділ на різні види, передає чергування, несумісність явищ, виражає взаємовиключення кількох подій. Чинне законодавство закріплює порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, та порушення правил експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, альтернативними способами вчинення даного кримінального правопорушення. Тому порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, та порушення правил експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, можуть виступати лише як самостійні способи вчинення зазначеного кримінального правопорушення. Жодного переконливого доказу на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив необережні, протиправні дії, які виразилися у порушенні правил експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, стороною обвинувачення суду надано не було.

Зіставивши ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і встановлені судом ознаки необережного, протиправного діяння, вчиненого ОСОБА_4 , суд дійшов висновку про те, що вони відповідають один одному. Таким чином, суд визнає доведеним обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а, отже, його необережні, протиправні дії необхідно кваліфікувати як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, вчинене ОСОБА_4 , згідно ч. 5 ст. 12 КК України, відповідно до класифікації кримінальних правопорушень, відноситься до категорії тяжких злочинів.

Крім того, суд бере до уваги положення абз. 3 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24.10.2003 року, згідно якому, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень) , склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку) , його матеріальний стан тощо.

Як особа обвинувачений ОСОБА_4 характеризується наступним чином.

Має постійне місце реєстрації проживання та постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а. п. 1) .

Позитивно характеризується за колишнім місцем навчання (Сумська філія Харківського національного університету внутрішніх справ) (а. с. 38) .

Відрахований з числа курсантів та звільнений за власним бажанням з Харківського національного університету внутрішніх справ на підставі наказу ректора Харківського національного університету внутрішніх справ генерала поліції третього рангу ОСОБА_9 (а. с. 38-44, 77-97) .

Згідно довідці комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради Обласний клінічний медичний центр соціально небезпечних захворювань № 01-17/01/248 від 17.02.2023 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під медичним наглядом у лікарів-наркологів медичного центру не перебуває (а. п. 52) .

Згідно довідці комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради Обласна клінічна спеціалізована лікарня № 289п/01-11 від 17.02.2023 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований/проживає за адресою: АДРЕСА_3 , під динамічним спостереженням у лікаря-психіатра по м. Суми на обліку не перебуває (а. п. 53) .

Раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та судимий не був (а. п. 54) .

Має реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП) НОМЕР_1 (а. п. 74, 77) .

Має спеціальне звання рядовий поліції (а. п. 38-40, 77) .

Має посвідчення водія серії НОМЕР_3 , видане 04.12.2021 року ТСЦ 5946 на право керування транспортними засобами категорії В (а. п. 98, 99) .

Згідно ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Крім того, суд бере до уваги положення п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24.10.2003 року, згідно якому, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно ст. 66 КК України, суд вважає: - щире каяття (а. п. 5) ; - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; - добровільне відшкодування завданого збитку (а. п. 51) ; - вчинення винним кримінального правопорушення вперше (а. п. 54) ; - позитивна характеристика винного у вчинення кримінального правопорушення (а. п. 38) ; - молодий вік винного у вчиненні кримінального правопорушення (а. п. 3, 38, 74, 98, 99) ; - повне визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення .

Крім того, враховуючи, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, мають бути суворо додержані вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за можливе взяти до уваги наступне.

Можливість врахування обставини, яка пом`якшує покарання винної особи, щире каяття обґрунтовується тим, що таке каяття є добровільним, тобто таким, що базується на внутрішньому переконанні особи. Щире каяття ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки та характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, висловленні жалю з приводу вчиненого, бажанням виправити ситуацію, що склалася, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності. Визнання вини під тиском зібраних у справі доказів не свідчить про щире каяття винного у вчиненні кримінального правопорушення.

Можливість врахування обставини, яка пом`якшує покарання винної особи, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення обґрунтовується тим, що таке сприяння є добровільним, тобто таким, що базується на внутрішньому переконанні особи. Сприяння розкриттю кримінального правопорушення здійснюється добровільно у будь-якій формі: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів, надання доказів, іншої інформації про свою протиправну діяльність та/або про таку діяльність інших осіб. Таке сприяння має бути активним, тобто певною мірою ініціативним та енергійним.

Можливість врахування обставини, яка пом`якшує покарання винної особи, добровільне відшкодування завданого збитку обґрунтовується тим, що це вчинюється за власною волею та переконанням особою, яка вчинила кримінальне правопорушення, або за її дорученням чи на її прохання іншими особами, після вчинення кримінального правопорушення, але до постановлення обвинувального вироку суду, шляхом активних дій, направлених на відшкодування завданого кримінальним правопорушенням збитку або усунення заподіяної шкоди (компенсацію моральної шкоди) . Позитивна посткримінальна поведінка особи, направлена на усунення негативних наслідків кримінального правопорушення, створює підстави для поблажливого ставлення до цієї особи з боку суду і, відповідно, для пом`якшення покарання.

Можливість врахування обставини, яка пом`якшує покарання винної особи, вчинення винною особою кримінального правопорушень вперше при призначенні покарання обґрунтовується тим, що це може свідчити про відсутність у винної особи стійких злочинних навичок, і, відповідно, про меншу суспільну небезпеку цієї особи. Крім того, суд враховує положення абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24.10.2003 року, згідно якому судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили кримінальні правопорушення, тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю кримінальних правопорушень, відшкодували завдані збитки тощо.

Можливість врахування обставини, яка пом`якшує покарання винної особи, позитивна характеристика винного у вчиненні кримінальних правопорушень при призначенні покарання обґрунтовується тим, що така поведінка в побуті, за місцем роботи, навчання, служби, лікування, тощо, як правило, свідчить про відсутність у такої особи стійких антисуспільних поглядів, і дає підстави вважати, що вчинення кримінального правопорушення є випадковим.

Можливість врахування обставини, яка пом`якшує покарання винної особи, молодий вік винної у вчиненні кримінального правопорушення обґрунтовується тим, що молодий вік може свідчити про відсутність у винної особи стійких злочинних навичок, і, відповідно, про меншу суспільну небезпеку цієї особи.

Можливість врахування обставини, яка пом`якшує покарання винної особи, повне визнання особою своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення обґрунтовується тим, що така особа заслуговує поблажливого ставлення до себе, оскільки він щиро каючись у вчиненні кримінального правопорушення, викладає всі обставини вчиненого, що сприяє встановленню істини по справі, тобто розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно ст. 67 КК України, судом встановлено не було (а. п. 5) .

Отже, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, враховуючи думку прокурора, думку захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_7 , думку обвинуваченого ОСОБА_4 , думку потерпілого ОСОБА_8 , який в письмових заявах просив суд не притягати до кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_4 , суворо не карти його та призначити йому якнайменше покарання, не пов`язане з позбавленням волі без застосування додаткового виду покарання (а. п. 20, 29-34, 51, 73, 76) , враховуючи наявність семи обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, згідно ст. 66 КК України, переслідуючи мету забезпечення пропорційності соціально виправданих цілей покарання, реалізуючи принцип справедливості покарання, суд дійшов висновку про доцільність, можливість та необхідність призначити обвинуваченому ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання, необхідного й достатнього для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керування транспортними засобами, а також звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, якщо він протягом визначеного іспитового строку 1 (один) рік не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Строк покарання суд визначив залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушень, з урахуванням наявності семи обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 .

Що стосується цивільного позову, то суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 22 КПК України сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

У відповідності до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 3 ст. 128 КПК України цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Цивільний позов може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом, також в інтересах громадян, які через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права. Прокурор, який пред`являє цивільний позов у кримінальному провадженні, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді, передбачених ч. 4 ст. 25 Закону України Про прокуратуру . Для представництва інтересів громадянина в суді прокурор також повинен надати документи, що підтверджують недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність відповідного громадянина, а також письмову згоду законного представника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси відповідної особи, на здійснення ним представництва.

Згідно абз. 1 ч. 3 ст. 25 Закону України Про прокуратуру прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Оскільки інтереси держави є поняттям оцінним, прокурор у кожному окремому випадку визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту.

Позов прокурора не містить обґрунтування та тих обставин, що у даному випадку захист інтересів держави, за умови підтвердження їх порушення, не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або що такий орган відсутній.

Така позиція узгоджується з висновками Другої судової палати Касаційного кримінального суду, викладеними в постанові від 21.01.2020 року у справі № 559/55/15-к, провадження № 51-5135км19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/87179248) .

Урегульовуючи розбіжності у правових позиціях, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18, провадження № 12-194гс19 надала наступні висновки (п. п. 37-40) .

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України Про прокуратуру , прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (https://reyestr.court.gov.ua/Review/89819852, https://reyestr.court.gov.ua/Review/90458902) .

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України Про прокуратуру , і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора обґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Відповідно п. 4 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Враховуючи ті обставини, що цивільний позов не містить належного обґрунтування наявності підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави, відсутнє підтвердження повідомлення прокурора компетентного органу про необхідність відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, тому цивільний позов підлягає поверненню.

При цьому судом були враховані правові висновку, викладені в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 07.12.2018 року у справі № 924/1256/17 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/78749905) , в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16, провадження № 14-104цс19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/84573553) .

Враховуючи вищевикладене, 10.04.2023 року судом була постановлена ухвала, якою було постановлено цивільний позов прокурора Сумської обласної прокуратури ОСОБА_5 в інтересах держави в особі комунального некомерційного підприємства Сумської обласної ради Сумська обласна клінічна лікарня до ОСОБА_4 про стягнення 65528,08 грн. витрат на лікування потерпілого від злочину, повернути особі, яка подала позов. Ухвала набрала законної сили 10.04.2023 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/110109529) (а. п. 66) .

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 01.12.2022 року у справі № 591/6126/22, провадження № 1-кс/591/3345/22 на автомобіль Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_2 , якою була накладена заборона на його відчуження, розпорядження та користування, слід скасувати на підставі ч. 4 ст. 174 КПК України.

Долю речових доказів слід вирішити у відповідності до вимог ст. 100 КПК України (а. п. 5, 9, 10, 26-28) .

Документально підтверджені процесуальні витрати у справі на залучення експерта, згідно довідці № СЕ-19/119-23/1054-ІТ від 27.02.2023 року, пов`язані з проведенням судової експертизи технічного стану транспортного засобу в сумі 1887,80 грн. ; згідно довідці № СЕ-19/119-23/3048-ІТ від 14.03.2023 року, слід відшкодувати на користь держави за рахунок ОСОБА_4 (а. п. 6-9, 36, 37) .

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_4 обирати недоцільно, враховуючи те, що раніше щодо нього слідчим суддею жодного запобіжного заходу застосовано не було, а також беручи до уваги те, що суд дійшов висновку про можливість та доцільність призначення йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керування транспортними засобами, із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 368-371, 373-376, 615 КПК України; ст. ст. 12, 63, 69, 75, 76, 286 КК України, -

У Х В А Л И В :

Визнати ОСОБА_4 винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

Звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, якщо він протягом визначеного іспитового строку 1 (один) рік не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 01.12.2022 року у справі № 591/6126/22, провадження № 1-кс/591/3345/22 на автомобіль Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_2 , якою була накладена заборона на його відчуження, розпорядження та користування.

Речові докази по справі, а саме: автомобіль Daewoo Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який було залишено на зберіганні на території спеціального майданчику ГУНП в Сумській області, розташованого за адресою: 40009, м. Суми, вул. Чернігівська, буд. 16-А, повернути його володільцю (користувачу) ОСОБА_4 або власниці ОСОБА_10 .

Документально підтверджені процесуальні витрати у справі на залучення експерта, згідно довідці № СЕ-19/119-23/1054-ІТ від 27.02.2023 року, пов`язані з проведенням судової експертизи технічного стану транспортного засобу в сумі 1887,80 грн. ; згідно довідці № СЕ-19/119-23/3048-ІТ від 14.03.2023 року, відшкодувати на користь держави за рахунок ОСОБА_4 .

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляції через Ковпаківський районний суд м. Суми, який постановив вирок.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий: ОСОБА_1