ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2591/23 Справа № 202/7610/23 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого, судді - доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченої (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянки України, яка зареєстрована та проживає

за адресою:

АДРЕСА_1

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2023 року клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченій ОСОБА_7 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 20 серпня 2023 року включно. Визначено заставу в розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 268 400 грн.

Мотивуючи прийняте рішення, суд зазначив, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні інкримінованого тяжкого злочину, санкція якого передбачає довготривале позбавлення волі, що може спонукати останню до здійснення спроб переховування. При визначенні розміру застави судом враховано дані про особу обвинуваченої та її майновий стан. Також зауважено про необґрунтованість доводів сторони захисту щодо дотримання обвинуваченою процесуальних обов`язків, покладених при застосуванні домашнього арешту, та зазначено, що останні не слугують підставою для відмови в задоволенні клопотання прокурора. Визнано необґрунтованими доводи сторони захисту в частині підстав для зміни запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора відмовити та звільнити ОСОБА_7 з-під варти в залі суду.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, недоведеність заявлених ризиків і необґрунтованість рішення суду в частині визначення розміру застави.

Вказує, що клопотання прокурора не містить посилання на докази та обмежується виключно перерахуванням ризиків. Зазначає про те, що судом не надано належну оцінку тому, що ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, працевлаштована, під час перебуванням під домашнім арештом дотримувалась належної процесуальної поведінки.

Вказує про необґрунтованість пред`явленого обвинувачення та недоведеність вини ОСОБА_7 у скоєному, оскільки стороною обвинувачення надано лише ксерокопію документа за підписом ОСОБА_7 , який не відповідає дійсності, крім того їй інкриміновано зайняття посади протягом 28 днів, чим шкоди державі та приватним інтересам інших осіб не була завдана.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинувачену та її захисника, які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні з викладених у ній підстав; прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду і відсутність підстав для застосування до обвинуваченої менш обтяжливого запобіжного заходу; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

-наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

-наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

-недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:

- виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

- виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_7 під вартою цих вимог закону дотримався.

Як було грунтовно встановлено судом, ОСОБА_7 небезпідставно обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, а також відносно останньої існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які не зменшились, а застосування альтернативного запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

Небезпідставність пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення підтверджується матеріалами кримінального провадження, які в своїй сукупності свідчать про вірогідну причетність останньої до інкримінованих злочинів.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

Доводи захисника щодо невстановлення винуватості ОСОБА_7 , недопустимості доказів колегія суддів не приймає до уваги як передчасні, оскільки заявлена стороною обвинувачення кваліфікація дій ОСОБА_7 не є очевидно безпідставною, а дослідження доводів сторони захисту у цій частині є предметом судового розгляду справи по суті.

Також необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального обвинувачення по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Суд на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для продовження застосованого до неї запобіжного заходу, у зв`язку із чим доводи апеляційної скарги у цій частині колегія суддів оцінює як безпідставні.

Вирішуючи питання про необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченої під вартою, колегія суддів приходить до висновку, що процесуальні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшилися і виправдовують продовження такого запобіжного заходу.

Крім того колегією суддів враховується, що судове провадження в суді першої інстанції триває, свідки по справі ще не допитані, докази не досліджені, через що заявлені ризики продовжують існувати.

Так, відповідно до наданих матеріалів ОСОБА_7 небезпідставно обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, за яке передбачене покарання від 5 до 10 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої, а отже існує реальний ризик того, що остання, будучи обізнаною про ступінь тяжкості інкримінованого їй злочину та покарання, яке загрожує їй у разі визнання її винуватою, може переховуватись від слідства та суду.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Колегія суддів зважає на те, що тяжкість можливого покарання хоча сама по собі і не може бути підставою для тримання особи під вартою, втім підлягає врахуванню у сукупності з іншими встановленими ризиками та свідчить про їх особливу вагомість.

Судом апеляційної інстанції враховується, що ОСОБА_7 проживає у м. Лиман, тобто на деокупованій території, наближеній до зони проведення активних бойових дій, де можливості правоохоронних органів в частині контролю за її належною поведінкою об`єктивно є обмеженими, через що ризик переховування останньої та неявки до суду у разі перебування на волі є реальним

Аналізуючи фактичні обставини справи, колегія суддів приймає до уваги особливу вагомість вказаних ризиків, встановлених щодо ОСОБА_7 , оскільки остання небезпідставно підозрюється у вчиненні умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору, що передбачає наявність зв`язків з її представниками. Також остання проживає у місцевості, географічно наближеній до тимчасово окупованих територій, за вчинення інкримінованого їй злочину передбачене суворе покарання у виді тривалого позбавлення волі.

Крім того обвинувачена ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, може незаконно впливати на свідків у даному провадженні, що свідчить про існування і вагомість ризику незаконного впливу на вказаних осіб з метою схилення до надання показань певного змісту.

Доводи сторони захисту щодо наявності утриманців, міцних соціальних зв`язків, хоча і заслуговують на увагу, однак ці обставини не зменшують достатньою мірою вагомість встановлених щодо ОСОБА_7 ризиків.

На підставі наведеного апеляційний суд приходить до висновку про обгрунтованість клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченої перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити належне виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що обвинувачена ОСОБА_7 визначено заставу, відповідно до вимог ст. 182 КПК України, з урахуванням тяжкості скоєного кримінального правопорушення, майнового стану підозрюваної та визначено її співмірну суму, яка може забезпечити належну процесуальну поведінку, у зв`язку з чим доводи захисника в частині незастосування альтернативного запобіжного заходу є безпідставними.

Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж продовження тримання ОСОБА_7 під вартою, колегія суддів вважає, що встановлені щодо цієї обвинуваченої ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України є виключно вагомими, з часу застосування до неї запобіжного заходу не зменшитися і не можуть бути усунуті шляхом застосування іншого запобіжного заходу.

Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні зазначеної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 183, 194, 405, 407, 419, 422 КПК, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3