"07" липня 2023 р. Справа № 363/2084/23
УХВАЛА

07 липня 2023 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ;

при секретарі ОСОБА_2 ;

за участю прокурора ОСОБА_3 ;

обвинуваченого ОСОБА_4 ;

захисника ОСОБА_5 ;

розглянувши у закритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород клопотання прокурора Вишгородської окружної прокуратури про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000235, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.02.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 129 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Вишгородського районного суду Київської перебуває обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000235 від 15.02.2023 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 129 КК України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між головуючим суддею по справі було визначено суддю ОСОБА_1 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20 квітня 2023 року було призначено підготовче судове засідання у кримінальному провадженні.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01 травня 2023 року було призначено судовий розгляд в межах даного кримінального провадження.

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 . Правовою підставою відповідного клопотання було наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 129 КК України, а також продовженням існування ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити дії, які передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто буде переховуватися від суду, незаконно у поза процесуальний спосіб буде впливати на потерпілу та свідків, а також вчинить нове кримінальне правопорушення.

На додаток до цього прокурор зазначив, що у вступній частині клопотання було допущено технічну помилку у написанні номеру кримінального провадження. Так, замість правильного номеру кримінального провадження «0000235» у вступній частині клопотання було зазначено «0000235». На підтвердження того, що допущена розбіжність є технічною помилкою, прокурор вказав на те, що описова, мотивувальна та резолютивна частина клопотання містить правильний номер кримінального провадження. На підставі цього прокурор просив вважати правильним номером кримінального провадження саме «0000235».

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 заперечили проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 пояснив, що повністю визнає вину у вчиненні кримінального правопорушення, а тому відсутні жодні фактичні та логічні підстави для констатації наявності ризиків того, що він буде незаконно впливати на потерпілу та свідків, буде ухилятися від суду чи може вчинити нове кримінальне правопорушення. На додаток до цього обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що його вік, стан здоров`я, наявність дружини, дітей, в утриманні яких він брав участь, є достатніми соціальними факторами, що стримують його поведінку від будь-яких антисоціальних та протиправних проявів.

Зважаючи на викладене, обвинувачений ОСОБА_4 , не заперечуючи проти застосування відносно нього запобіжного заходу в цілому, просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосовувати відносно нього більш м`який запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту.

Захисник адвокат ОСОБА_5 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 , також надала заперечення, в яких просила відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Свої заперечення захисник адвокат ОСОБА_5 мотивувала тим, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України є абстрактними та не доведені ані наявними матеріалами кримінальної справи, ані матеріалами поданого прокурором клопотання, а ризик їх реалізації суттєво зменшується через те, що обвинувачений повністю визнає провину у вчиненні кримінального правопорушення. На додаток до цього захисник адвокат ОСОБА_5 просила суд врахувати документи, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 , які були долучені до матеріалів справи під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою у судовому засіданні, яке відбулося 10 травня 2023 року. Зазначені документи, з яких вбачається наявність у обвинуваченого ОСОБА_4 роботи, дитини, дружини-інваліда, а також вказують на наявність в обвинуваченого проблем зі здоров`ям, на переконання захисника ОСОБА_5 свідчать про наявність в обвинуваченого ОСОБА_4 достатньо стійких соціальних зв`язків, які здатні запобігти настанню вказаних ризиків без застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи викладене, захисник ОСОБА_5 , не заперечуючи проти застосування запобіжного заходу в цілому, просила відмовити у задоволенні клопотання прокурора, застосувавши до обвинуваченого ОСОБА_4 нічний домашній арешт з забороною обвинуваченому спілкуватися з потерпілою та свідками, застосуванням відносно нього електронного пристрою для здійснення за ним контролю чи покладанням інших обов`язків, які зможуть запобігти реалізації ризиків, зазначених у клопотанні прокурора.

Зважаючи на викладене, сторона захисту зазначила, що продовження строку тримання під вартою є надмірним та непропорційним втручанням в право обвинуваченого на свободу та особисту недоторканість, а тому у клопотанні прокурора необхідно відмовити та обмежитися застосуванням більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, нічного домашнього арешту.

Потерпіла ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання. До судового засідання до Вишгородського районного суду Київської області через Електронний суд надійшло клопотання представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 , в якому було зазначено, що потерпіла ОСОБА_6 вважає, що обвинуваченому має бути залишений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та просить розглянути клопотання за її відсутністю через зайнятість на роботі.

У той же час захисник адвокат ОСОБА_5 заявила про необхідність розгляду клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за обов`язкової присутності потерпілої ОСОБА_6 з метою визначення особистої думки останньої щодо необхідності продовження утримування обвинуваченого в умовах слідчого ізолятора. Інші учасники судового провадження не заперечували проти розгляду клопотання прокурора та проведення судового засідання за відсутності потерпілої та її представника.

Зважаючи на те, що у клопотанні представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 викладена думка потерпілої ОСОБА_6 щодо необхідності продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також враховуючи, що відповідно до ст. 325 КПК України участь потерпілої у судовому засіданні не є обов`язковою, то суд, не видаляючись до нарадчої кімнати, постановив про здійснення розгляду клопотання прокурора за відсутності потерпілої та її представника.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Отже, під час судового розгляду суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, скасувати обвинуваченому запобіжний захід або продовжити строк запобіжного заходу, що був обраний обвинуваченому. Розгляд зазначеного клопотання здійснюється з урахуванням загальних положень щодо розгляду та вирішення питання про обрання та продовження запобіжного заходу.

Ознайомившись з відповідним клопотанням прокурора, заслухавши учасників судового провадження, суд доходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжні заходи є одним з різновидів заходів забезпечення кримінального провадження, що мають особливий порядок застосування в силу своїх негативних наслідків щодо сфери особистих прав та свобод підозрюваного чи обвинуваченого, яких вони можуть зазнати у разі застосування до них запобіжного заходу.

Порядок застосування запобіжних заходів визначається у ст. 194 КПК України, у ч. 1 якої зазначається, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Отже, ухвалення судом рішення про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного чи обвинуваченого є належним правовим результатом розгляду та вирішення відповідного клопотання тоді і лише тоді, коли судом на основі наданих доказів буде встановлено відповідну сукупність умов, а саме існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один ризик, що передбачений у ст. 177 КПК України, а також неможливість або недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Не виконання хоча б однієї з вищезазначених умов призводить до іншого правового результату, ніж застосування запобіжного заходу у відповідності до заявленого клопотання.

На додаток до цього чинне кримінальне процесуальне законодавство визначає можливість та процедуру продовження строку обраного запобіжного заходу, у тому числі під час судового розгляду.

Так, відповідно до положень ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку запобіжного заходу має відповідати загальним вимогам, встановленим у ст. 184 КПК України щодо клопотання про обрання запобіжного заходу. Разом з тим з метою унеможливлення непропорційного втручання у право обвинуваченого на свободу та особисту недоторканість клопотання про продовження строку запобіжного заходу, у тому числі тримання під вартою, має також містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Отже, для задоволення клопотання про продовження строку запобіжного заходу, у тому числі тримання під вартою, суду необхідно встановити не тільки стандарту сукупність умов, наявність якої є необхідною для обрання запобіжного заходу, але і встановити той факт, що ризики, які стали причиною для застосування запобіжного заходу, продовжують існувати або з`явилися нові ризики, передбачені у ст. 177 КПК України.

Судом встановлено, що Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 17.02.2023 року відносно обвинуваченого ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 15 квітня 2023 року. Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 13.04.2023 року строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 було продовжено до 15 травня 2023 року включно. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10 травня 2023 року строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було продовжено до 10 липня 2023 року.

Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено обґрунтоване обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 129 КК України, продовження існування хоча б одного з ризиків, визначених у ст. 177 КПК України чи поява нових ризиків, неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо наявності обґрунтованості обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Суд звертає увагу, що судом вже було викладено висновки щодо обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 129 КК України. Відповідні висновки були зроблені, зокрема, в ухвалі Вишгородського районного суду Київської області від 10 травня 2023 року, якою також вирішувалося питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 . У зазначеній ухвалі були зроблені висновки, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 129 КК України.

Постановлення вищезазначеної ухвали від 10.05.2023 року мало місце під час судового розгляду як окремого процесуального етапу кримінального провадження. Після поставлення вказаної ухвали було проведено лише одне судове засідання (31.05.2023 року), під час якого було визначено порядок дослідження доказів в межах даного кримінального провадження та визначено необхідність оголошення перерви з метою забезпечення прибуття потерпілої у судове засідання для здійснення її першочергового допиту.

Таким чином з моменту поставлення ухвали від 10.05.2023 року судом не було встановлено будь-яких додаткових відомостей, обставин чи фактів, не досліджувалися докази та матеріали кримінальної справи, не вчинялися будь-які інші процесуальні дії, за результатами вчинення яких у суду могли б виникнути правові та фактичні підстави для відступу від висновків, викладених в попередній ухвалі, а відповідно і для висловлення сумнівів щодо обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 129 КК України.

Також суд звертає увагу, що процесуальне законодавство не містить чітких критеріїв визначення ступеня обґрунтованості обвинувачення, його обсягу та змісту, але відповідно до усталеної практики ЄСПЛ під обґрунтованим обвинуваченням, не вдаючись до сутності та змісту самого обвинувачення, слід розуміти таке обвинувачення, що підкріплюється сукупністю певних відомостей, доказів, обставин та фактів, що дають можливість переконати об`єктивного спостерігача в причетності особи до вчинення кримінального правопорушення. Тобто, встановлення обґрунтованості обвинувачення особи у вчиненні кримінального правопорушення не вимагає встановлення у її діях ознак кримінального правопорушення, доведення їх відповідними доказами та не вимагає констатації того факту, що саме ця особа вчинила відповідне кримінальне правопорушення, а лише вимагає визначення того, що особа може бути причетна до вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Під час судового засідання жодним учасником справи не заперечувалося обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, а сам обвинувачений ОСОБА_4 повторно заявив, що визнає провину у вчиненні кримінальних правопорушень.

З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на встановлені судом обставини та факти, відомості наявних матеріалів кримінального провадження, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні заявив про визнання вини у вчиненні кримінальних правопорушень, тим самим підтвердивши обґрунтованість висунутого обвинувачення, зважаючи, що учасниками судового провадження не було надано жодних заперечень щодо обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, а судом не було встановлено будь-яких нових відомостей чи обставин, що свідчили б про необґрунтованість висунутого обвинувачення, то суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 129 КК України.

Отже, зважаючи на наявні відомості, обставини та факти, а також матеріали справи, зважаючи на відсутність нових відомостей, які б впливали на попередні висновки суду, враховуючи пояснення та заяви обвинуваченого ОСОБА_4 , суд вважає встановленою правову підставу для продовження строку тримання під вартою наявність обґрунтованого обвинувачення.

Щодо продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Прокурор у клопотанні зазначив, що ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та були підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не змінилися та продовжують існувати в такому ж самому обсязі.

Отже, підставою для продовження строку тримання під вартою у даному випадку у відповідності до клопотання прокурора є наявність достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_4 : 1) буде переховуватися від суду; 2) може незаконно впливати на потерпілу та свідків у даному кримінальному провадженні 3) вчинить нове кримінальне правопорушення, зокрема, з метою уникнення відповідальності або з метою помсти потерпілій.

Щодо продовження існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Судом враховано, що на підставі Ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 10.05.2023 року строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , закінчується 10 липня 2023 року.

У відповідності до ч. 5 ст. 202 КПК України закінчення строку дії ухвали слідчого судді про обрання запобіжного заходу є беззаперечною підставою для звільнення особи з під варти за умови відсутності будь-яких інших правових підстав для тримання особи під вартою. Внаслідок цього у разі закінчення строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачений ОСОБА_4 має бути звільнений з під варти у зв`язку з відсутністю будь-яких інших правових підстав для продовження його утримання у місці попереднього ув`язнення.

У той же час ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, можуть бути покладені в основу рішення суду про застосування чи продовження строку запобіжного заходу лише у випадку, коли такі ризики мають реальний та явний характер, існують або продовжують існувати в об`єктивній дійсності та на них вказують наявні у матеріалах справи докази. Сам по собі факт абстрактної можливості особи ухилятися від суду без будь-якого на те підтвердження, що ґрунтується лише на міркуваннях учасників судового провадження та являє собою лише підозру у можливих діях обвинуваченого, не може бути достатньою правовою підставою для висновків суду щодо того, що обвинувачений дійсно буде намагатися ухилятися від суду.

Крім того, прокурор посилався на тяжкість можливого покарання як обставину, що свідчить про можливість ухилення обвинуваченого ОСОБА_4 від суду.

У той же час суд звертає увагу на те, що сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії"). Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі "Ноймайстер проти Австрії" позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Так само і подовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (рішення у справі «Летельє проти Франції»; справи «Панченко проти Росії», «Гораль проти Польщі», «Ілійков проти Болгарії»).

Отже, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , а також тяжкість покарання, що може бути призначено судом за вчинене кримінальне правопорушення, не є достатньою та визначальною правовою підставою, що дає можливість прийняти суду рішення про продовження строку тримання під вартою, оскільки такі обставини жодним чином не пов`язані та не вказують на можливу негативну процесуальну поведінку обвинуваченого у вигляді ухилення від суду.

У той же час відповідно до ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується.

Отже, тяжкість покарання, що може бути призначено обвинуваченому, не є єдиною та визначальною підставою для підтвердження існування відповідного ризику, але у сукупності з іншими обставинами та фактами може підтверджувати існування такого ризику.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 1 ст. 129 КК України, за вчинення яких може загрожувати покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років, а тому обвинувачений, знаючи про тяжкість покарання, що може йому загрожувати у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, з метою уникнення покарання за вчинені ним злочини може переховуватися від суду, що унеможливить виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, а також проведення повного, всебічного та об`єктивного судового розгляду.

Крім того судом встановлено, що суть інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, полягає у тому, що обвинувачений ОСОБА_4 15 лютого 2023 року близько 08 год. 20 хв., після вчинення протиправних дій, передбачених ч. 1 ст. 152 КК України, перебуваючи у приміщенні потерпілої, тримаючи в руках металевий предмет, ззовні схожий на пістолет, навів його в бік потерпілої ОСОБА_6 , висловлюючи при цьому погрози вбивством останній та близьких їй осіб у разі повідомлення нею своєму співмешканцю та до правоохоронних органів обставин вчинення ОСОБА_4 задоволення статевої пристрасті. Зазначені погрози були сприйняті потерпілою ОСОБА_6 як реальна загроза її життю та здоров`ю.

Зазначені обставини на думку суду свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_4 , усвідомлюючи реальність притягнення його до кримінальної відповідальності, не бажаючи при цьому зазнати державно-владного примусу у вигляді кримінально-правового покарання, може не тільки ставити під загрозу життя та здоров`я інших осіб, що є найвищою соціальною цінністю в державі відповідно до ст. 3 Конституції України, але і вчиняти інші дії позапроцесуального характеру з метою ухилення від суду та створення перешкод щодо судового розгляду інкримінованого йому обвинувачення.

У той же час, суд не враховує визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обставину, що зменшує ступінь реальності ризику ухилення від суду, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 193 КПК України будь-які твердження чи заяви підозрюваного, обвинуваченого, зроблені під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, не можуть бути використані на доведення його винуватості у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, або у будь-якому іншому правопорушенні.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що визнання провини у вчиненні кримінального правопорушення, яке не може бути єдиним доказом в межах кримінального провадження і яке однозначно не вказує на ту обставину, що саме ця особа вчинила конкретні кримінальні правопорушення, зважаючи на те, що заяви обвинуваченого під розгляду питання продовження запобіжного заходу не можуть у подальшому бути використані на доведення його винуватості, то суд приходить до висновку, що заяви обвинуваченого ОСОБА_4 про визнання провини у вчиненні кримінального правопорушення жодним чином не вказують на те, що він не буде вчиняти дії, спрямовані на ухилення від суду та перешкоджання проведенню судового розгляду.

Документи, на які посилалася у судовому засіданні захисник адвокат ОСОБА_5 та які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 , свідчать про наявність у нього стійких соціальних зв`язків, що у свою чергу будуть стримувати його від допущення негативної процесуальної поведінки у вигляді ухилення від суду, вже були оцінені судом в ухвалі від 10.05.2023 року як такі, що не зменшують реальність, ступінь та рівень ризиків, викладених у клопотанні прокурора. Будь-яких нових відомостей, обставин та доказів, на основі яких суд мав би можливість прийти до протилежних висновків, не було надано та не було встановлено.

Отже, судом встановлено, що існує ризик (адекватна, реальна та обґрунтована ймовірність), що обвинувачений ОСОБА_4 , буде допускати негативну процесуальну поведінку, що полягає в ухиленні від суду з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності.

Внаслідок цього суд вважає доведеним продовження існування ризику, що передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо продовження існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Зазначений ризик у клопотанні прокурора був мотивований тим, що обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може незаконно впливати шляхом підбурювання, вмовляння чи залякування потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні, у тому числі здійснення стосовно останніх насильницьких дій. Крім того, обвинувачений безпосередньо знайомий з потерпілою та свідками, а також фактично зареєстрований за місцем проживання одного зі свідків. На додаток до цього прокурор у судовому засіданні зазначив, що одним із свідків в межах кримінального провадження є мати обвинуваченого, яка проживає у АДРЕСА_1 , що у свою чергу є адресою проживання і самого обвинуваченого. У вказаному будинку проживала також потерпіла в межах кримінального провадження.

Сторона захисту у судовому засіданні заперечила існування вказаного ризику. Заперечення сторони захисту були мотивовані тим, що обвинувачений ОСОБА_4 визнає провину у вчиненні кримінального правопорушення, а тому відсутні будь-які логічні та фактичні підстави для того, щоб у будь-який незаконний спосіб впливати на потерпілу та свідків. Крім того, сторона захисту зазначила, що потерпіла ОСОБА_6 після вчинених кримінальних правопорушень покинула будинок АДРЕСА_1 та на даний момент часу проживає в іншому місці. Також сторона захисту просила врахувати документи, долучені до матеріалів справи під час розгляду попереднього клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою. Зважаючи на вищевикладене, сторона захисту зазначила, що ризик того, що обвинувачений ОСОБА_4 буде впливати на свідків чи потерпілу є недоведеним.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_4 обвинувачується також у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, а саме у тому, що після вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України, обвинувачений ОСОБА_4 погрожував вбивством потерпілій ОСОБА_6 , у разі якщо остання розповість про вчинене ним протиправне діяння.

З цього на переконання суду вбачається, що обвинувачений ОСОБА_4 , усвідомлюючи реальність притягнення його до кримінальної відповідальності та піддавання державно-владному примусу у вигляді кримінального покарання, може допускати антисоціальну та протиправну поведінку у вигляді створення реальної загрози для життя та здоров`я інших осіб шляхом впливу на осіб, які мають відношення до кримінального провадження, у тому числі свідків та потерпілу.

Визнання винуватості обвинуваченим суд не враховує обставину як таку, що зменшує ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, з огляду на положення ч. 5 ст. 193 КПК України, а також з огляду на те, що відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України судове провадження ґрунтується на засаді безпосередності дослідження доказів, у тому числі показань свідків. Внаслідок цього в межах судового розгляду суд при дослідженні доказів зобов`язаний безпосередньо допитати свідків, а також потерпілу у судовому засіданні, інакше їх показання, надані під час досудового розслідування не можуть бути покладені в основу остаточного судового рішення. В межах даного судового провадження, яке перебуває на стадії початку дослідження доказів, в судовому засіданні ще не було допитано свідків та потерпілу.

Кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, в межах якого свідки та потерпіла ще не були допитані.

Таким чином збереження безпеки для життя та здоров`я свідків та потерпілої в межах даного кримінального провадження, так само як і збереження об`єктивності, точності та повноти їх показань, має важливе значення для забезпечення виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України. Тому визнання провини обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення жодним чином не мінімізує продовження існування того ризику, що він може незаконно впливати на потерпілу та свідків в межах даного кримінального провадження, знаючи про необхідність їх безпосереднього допиту у судовому засіданні та визначальність їх показань, наданих саме у судовому засіданні.

Крім того, на підтвердження продовження існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Надана стороною захисту під час розгляду попереднього клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу заяву ОСОБА_8 , як і інші документи вже були оцінені в ухвалі суду від 10.05.2023 року як такі, на які суд не може покластися як на належний, достовірний та достатній доказ зменшення ризику того, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити дії, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Будь-яких нових відомостей, обставин та фактів, що давали б суду достатні підстави прийти до протилежних чи інших висновків не було встановлено та не було зазначено.

У той же час як було встановлено судом в ухвалі від 10.05.2023 року матір обвинуваченого ОСОБА_4 також є свідком в межах кримінального провадження та проживає у АДРЕСА_1 , що також полегшує можливість обвинуваченого незаконно впливати на свідка та її показання. Будь-яких нових відомостей, зокрема, щодо зміни свідками місця проживання, не було встановлено.

Отже, судом встановлено, що існує ризик (адекватна, реальна та обґрунтована ймовірність), що обвинувачений ОСОБА_4 , буде допускати негативну процесуальну поведінку, що полягає в незаконному впливі на потерпілу та свідків в межах даного кримінального провадження.

Внаслідок цього суд вважає доведеним продовження існування ризику, що передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо продовження існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, одне з яких було спрямовано на запобігання притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення першого кримінального правопорушення.

Крім цього, на підтвердження реальності ризику можливості вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 нового кримінального правопорушення, суд звертає увагу, що Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан у зв`язку з військовою збройною агресією російської федерації.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 достеменно знаючи про запровадження воєнного стану обирає складний та найбільш несприятливий для суспільства і держави час, надзвичайну обстановку, тяжкі обставини та умови, в яких опинилася Україна, для реалізації своєї протиправної мети та незаконних цілей.

У сукупності з вищезазначеними обставинами та ризиками суд приходить до висновку, що обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може вчинити інші кримінальні правопорушення з метою уникнення відповідальності за вчинення вищевказаних кримінальних правопорушень, а також може продовжити кримінальне правопорушення з різних мотивів, у тому числі для помсти потерпілій ОСОБА_6 .

Натомість будь-яких стійких, тривалих та міцних соціальних зв`язків, які б дисциплінувати обвинуваченого ОСОБА_4 , дійсно спрямовували його поведінку у напрямку інтеграції у суспільство, дотримання правил співжиття, поваги до життя, здоров`я, честі та гідності інших осіб, судом не встановлено.

Надані стороною захисту документи в попередніх судових засіданнях, зокрема, свідоцтво про шлюб, документація, що підтверджує наявність у дружини обвинуваченого інвалідності, документи, що свідчать про наявність в обвинуваченого двох дітей, були предметом оцінки суду в ухвалі від 10.05.2023 року.

Однак суд повторно зазначає, що надані стороною захисту документи не свідчать про наявність соціальних зв`язків, які здатні стримувати обвинуваченого ОСОБА_4 від протиправної поведінки.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 14.06.2022 року обвинувачений ОСОБА_4 перебуває у шлюбі з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У свою чергу відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 від 08.08.2018 року ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має другу групу інвалідності, яка присвоєна їй довічно. Крім того, стороною захисту було зазначено про наявність у ОСОБА_4 двох дітей, на утримання яких він добровільно сплачує аліменти.

Натомість будь-якого офіційного та документального підтвердження того факту, що ОСОБА_4 дійсно на даному етапі часу продовжує проживати разом з ОСОБА_9 як подружжя, має з нею спільний побут, виконують подружні обов`язки по відношенню один до одного, а не ведуть самостійне та окреме один від одного життя, а також доказів того, що ОСОБА_4 бере участь в утриманні двох дітей, зокрема, шляхом сплати аліментів суду не було надано. Навпроти ухвалами слідчих суддів Вишгородського районного суду Київської області від 17.02.2023 року та від 13.04.2023 року, які не скасовані та набрали законної сили, внаслідок чого володіють всіма юридичними властивостями виключності та преюдиційності, встановлено, що ОСОБА_9 проживає окремо від обвинуваченого ОСОБА_4 , не отримує та не потребує допомоги від нього, а з приводу самого ОСОБА_4 розпочато кримінальне провадження щодо ухилення від сплати аліментів на утримання дітей. Зазначені обставини не були спростовані і в межах даного судового засідання.

На додаток до цього суд звертає увагу, що за місцем проживання обвинувачений ОСОБА_4 характеризується посередньо, а позитивна характеристика за місцем роботи свідчить про нетривалий проміжок роботи обвинуваченого ОСОБА_4 в Старопетрівському ліцеї Петрівської сільської ради. На переконання суду наявність посередньої характеристики за місцем проживання, а також наявність нетривалої роботи не може створити в обвинуваченого ОСОБА_4 настільки стійкі соціальні зв`язки, які були б здатні стримати його від протиправної та негативної позапроцесуальної поведінки.

Отже, судом встановлено, що існує ризик (адекватна, реальна та обґрунтована ймовірність), що обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити нове кримінальне правопорушення.

Внаслідок цього суд вважає доведеним продовження існування ризику, що передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Вирішуючи питання про справедливість та пропорційність виду запобіжного заходу, суд враховує положення ч. 3 ст. 176 КПК України, відповідно до якого тримання під вартою є найтяжчим видом запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України - тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про можливість застосування більш м?якого запобіжного заходу, суд враховує конкретні обставини кримінальних правопорушень, їх суспільну небезпечність та характер вчинених правопорушень, за якими обвинувачується ОСОБА_4 та які спрямовані на порушення суспільних відносин, пов`язаних з охороною та гарантуванням безпеки життя, здоров`я, честі, гідності та статевої цілісності інших осіб. Крім того, суд враховує ті обставини, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан та запроваджено заходи правового режиму воєнного стану, тобто обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальні правопорушення у період дії воєнного стану, що істотно підвищує ступінь та характер суспільної небезпеки його діянь. На це, зокрема, вказує те, що законодавцем вчинення певних кримінальних правопорушень у період дії воєнного стану було виведено як ознаку особливо кваліфікуючого складу кримінального правопорушення.

При цьому суд враховує спосіб вчинення кримінальних правопорушень та поведінку обвинуваченого під час їх вчинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КПК України застосування нічного домашнього арешту, про необхідність застосування якого зазначала сторона захисту, полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло у відповідний період доби. Внаслідок введення на всій території України воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією російської федерації у відповідності до положень Постанови КМУ «Питання запровадження та здійснення деяких заходів правового режиму воєнного стану» від 08.07.2020 року № 573 на території майже всіх областей, зокрема Київської області, військовим командуванням було встановлено режим комендантської години, що полягає у загальній забороні перебування на вулиці у певний період доби чи часу. Наразі комендантська година на території Київської області стосується нічної доби, що забороняє всім особам, крім чітко передбачених законодавством винятків, перебувати на вулиці у вказаний період доби.

Крім того, судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 та свідок в кримінальному провадженні проживають за однією адресою, що полегшує можливість обвинуваченого незаконно впливати на учасників кримінального провадження та об`єктивність, повноту та точність показань.

Враховуючи вищевикладене, на переконання суду застосування нічного домашнього арешту не буде сприяти досягненню завдань запобіжного заходу як такого, внаслідок дії фактично аналогічної заборони залишати місце проживання у нічний період доби, що встановлена поточним законодавством, а також проживання обвинуваченого за однією адресою разом з особами, що є потенційними об`єктами негативної позапроцесуальної поведінки обвинуваченого, а відповідно застосування такого запобіжного заходу не забезпечить запобігання тим процесуальним ризикам, які були описані судом вище. Отже, стороною захисту не доведено, а судом не встановлено можливості застосування запобіжного заходу у вигляді нічного домашнього арешту.

Надана стороною захисту медична документація щодо стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_4 також була предметом оцінки суду в ухвалі від 10.05.2023 року та не свідчить про те, що стан здоров`я обвинуваченого несумісний з умовами слідчого ізолятора чи унеможливлює його подальше утримання у відповідній установі, здійснення транспортування у судове засідання.

На підставі вищевикладеного, враховуючи дані про особу обвинуваченого, наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, з огляду на фактичні обставини за яких обвинуваченому інкримінується їх вчинення, його підвищену суспільну небезпечність, зважаючи на те, що судовий розгляд в межах даного кримінального провадження не завершено, суд доходить до висновку про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, оскільки жоден інший запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе забезпечити достатньо ефективний стримуючий характер по відношенню до ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

З огляду на це, зважаючи на обставини вчинення кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, суд вважає допустимим продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 . Отже, клопотання прокурора підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Враховуючи обставини вчинених кримінальних правопорушень, їх характер та конкретну обстановку вчинення, особу обвинуваченого, наявність реального ризику вчинення обвинуваченим нового кримінального правопорушення, з огляду на задоволення клопотання прокурора, суд доходить до висновку, що строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 підлягає продовженню на строк 2 (два) місяці.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України суд залишає за собою право не визначати обвинуваченому ОСОБА_4 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави з огляду на вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, пов`язаних із застосуванням насильства та погрозою його застосування.

Керуючись статтями 176-178, 183, 193-194, 197, 199, 372 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Вишгородської окружної прокуратури про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 2 (два) місяці до 06 вересня 2023 року без застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Утримувати обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у державній установі «Київській слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 11 липня 2023 року о 15 годині 20 хвилин.

Головуючий суддя ОСОБА_1