1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 1-323/2009 1-в/335/69/2023
04 травня 2023 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 про зняття арешту з майна,-
11.02.2009 постановою слідчого ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області по кримінальній справі № 5030804, накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_4 , а саме: на квартиру АДРЕСА_1 та на квартиру АДРЕСА_2 .
Другий арешт накладений в рамках кримінальної справи № 5030804, в якій обвинувальний висновок у 2011 році був повернутий прокурору і станом на день подання клопотання до суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні не надходив.
Відповідно до постанови Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2011 у справі № 1-47/2011, кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 212 КК України направлено прокурору для проведення додаткового розслідування. З того часу до Комунарського районного суду м. Запоріжжя за кримінальною справою № 5030804 обвинувальний висновок не надходив, строки проведення досудового розслідування закінчились.
Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.03.2009, у справі № 1-323/2009, ОСОБА_4 було засуджено за ч. 3 ст. 212, ст. 69 КК України, до 5 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна, без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки.

Відповідно до відповіді ФДУ «Центр пробації» в Запорізькій області від 04.04.2023, ОСОБА_4 пройшов випробувальний термін, обов`язки покладені на нього судом на підставі ст. 76 КК України, виконав.

Як зазначає заявник, згідно положень ст. 69, ст. 77 КК України, у редакції станом на 27.03.2009, вироком суду не могло бути призначене ОСОБА_4 , якого було звільнено від відбування покарання з випробувальним терміном, додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.

Вирок суду в частині конфіскації всього належного ОСОБА_4 майна не виконувався, що підтверджується відповідями Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 23.03.2023 та Олександрівського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 16.03.2023.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що арешт на нерухоме майно вже протягом 14 років не дає можливості ОСОБА_4 у повній мірі розпоряджатися належним йому нерухомим майном, заявник просила зняти арешти, накладені в рамках кримінальних справ.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 своє клопотання підтримала.

Заслухавши представника ОСОБА_4 , дослідивши матеріали клопотання про зняття арешту з майна, суд встановив такі обставини та дійшов таких висновків.

Звертаючись до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із клопотанням про зняття арештів з нерухомого майна, які накладені слідчими в рамках різних кримінальних справ, зокрема, у кримінальній справі № 30902 та у кримінальній справі № 5030804, адвокат ОСОБА_3 не визначила норми процесуального права, на підставі якої подано відповідне клопотання. Не змогла адвокат визначитися із порядком подання нею клопотання і у ході судового засідання.

Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя зареєстроване клопотання з індексом 1-в, як клопотання (подання), пов`язані із виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, та передано у провадження головуючого судді ОСОБА_1 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна, ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 , а відомості про власника квартири АДРЕСА_2 у реєстрі відсутні.

З цієї ж інформації встановлено, що на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт постановою старшого слідчого ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_5 від 11.02.2009, у кримінальній справі № 5030804, та постановою слідчого СВ ПМ СДПІ по РВПП у м. Запоріжжі ОСОБА_6 від 26.01.2009, у кримінальній справі № 30902.

Щодо квартири АДРЕСА_2 , то відносно зазначеного нерухомого майна також наявні обтяження, внесені реєстратором на підставі постанови старшого слідчого ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_5 від 11.02.2009, у кримінальній справі № 5030804, та на підставі постанови слідчого СВ ПМ СДПІ по РВПП у м. Запоріжжі ОСОБА_6 від 26.01.2009, у кримінальній справі № 30902.

У своїй заяві про зняття арешту з майна, адвокат ОСОБА_3 посилається на те, що розгляд кримінальної справи № 30902 було завершено ухваленням вироку Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.03.2009 (справа № 1-323/2009 року).

Відповідно до вказаного вироку, який набрав законної сили 27.04.2009, ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за ст. 212, ч. 3 ст. 69 КК України, до п`яти років позбавлення волі, з конфіскацією особисто належного майна, без позбавлення права обіймати посади, які пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських обов`язків. Застосовано до ОСОБА_4 ст. ст. 75, 76 КК України та засуджено його умовно з іспитовим строком три роки, зобов`язано засудженого не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої системи, повідомляти ці органи про зміну місця проживання і роботи, періодично з`являтися для реєстрації. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави у відшкодування шкоди суму 951 185 грн.

Інша кримінальна справа, № 5030804, в рамках якої також було накладено арешт на все належне ОСОБА_4 майно, як зазначено у заяві про зняття арешту, постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.07.2011 (справа № 1-47/2011) була направлена прокурору м. Запоріжжя для проведення додаткового розслідування. Тобто, зазначена кримінальна справа не була завершена постановленням у справі вироку суду відносно ОСОБА_4 , а тому розгляд заяви про зняття арешту з нерухомого майна заявника не може здійснюватися Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя у порядку розгляду клопотань, пов`язаних із виконанням судових рішень у кримінальному провадженні.

Адвокатом у одній заяві об`єднано дві вимоги про зняття арештів, а не про скасування арешту як то передбачено вимогами КПК України, з нерухомого майна, накладених постановами слідчих, відповідно до положень КПК України у редакції 1960 року, на стадії досудового слідства в різних кримінальних справах. При цьому, зазначені кримінальні справи перебувають на різних стадіях кримінального провадження, між тим, адвокат ОСОБА_3 не визначилась із процесуальними підставами для звернення до суду із заявою про скасування арешту майна у кожній справі, що в тому числі, впливає на склад суду, який повинен розглядати такі клопотання, чи то суд, чи слідчий суддя.

Згідно до п. 9 Перехідних положень КПК України (в редакції 2012 року) запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 Листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-1735/0/4-12 від 26.11.2012 року «Про деякі питання застосування розділу Х1 «Перехідних положень», у судовому провадженні, яке здійснюється відповідно до КПК України 1960 року, при надходженні від учасників процесу клопотань, зокрема щодо зміни або скасування запобіжного заходу, арешту майна чи відсторонення від посади, суд має керуватися положеннями КПК України 1960 року.

Оскільки арешти на майно, про скасування яких просить заявник у своєму клопотанні, накладені у порядку КПК України у редакції 1960 року, то і при розгляді клопотання про їх скасування мають застосовуватися положення КПК України у редакції 1960 року.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 30.07.2021 року у справі 185/9002/20 та від 01.12.2021 року у справі №272/469/21, в ухвалі від 01.11.2022 року у справі №55/9324/21.

Згідно із п. 8 ст. 324 КПК України (1960 року) при постановленні вироку суд має вирішити питання, що робити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

Відповідно до ст. 409 КПК України (1960 року), питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, вирішуються судом, який постановив вирок.

При виконанні вироку відповідно до вимог ст. 411 КПК України 1960 року, суд має право вирішувати питання про скасування заходів забезпечення позову.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладено в постанові від 30.06.2020 (справа № 727/2878/19) на слідчого суддю покладена функція судового контролю за дотриманням прав і свобод осіб у кримінальному провадженні, зокрема, під час досудового розслідування (пункт 18 частини першої статті 3 КПК України 2012 року), і він наділений повноваженнями накладати арешт на майно та його скасовувати (статті 173 і 174 цього Кодексу).

Також, згідно цієї ж постанови Великої Палати Верховного Суду, якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюється за правилами КПК України 2012 року.

За таких обставин, виходячи із тих даних, які надані адвокатом, питання про скасування арештів майна підлягають розгляду у порядку ст. 409, 411 КПК України в редакції 1960 року у кримінальній справі № 30902, та в порядку, передбаченому ст. 174 КПК України у редакції 2012 року у кримінальній справі № 5030804, оскільки з наданих заявником документів судом не встановлено обставин, що дана справа була завершена розглядом до набрання чинності КПК України у редакції 2012 року.

Враховуючи те, що питання про скасування арешту з майна у кримінальній справі № 5030804 не підлягає розгляду у порядку, передбаченому для розгляду клопотань при виконанні вироку, а повинно розглядатися слідчим суддею у порядку, передбаченому КПК України в редакції 2012 року, проте, з таким клопотанням до слідчого судді заявник не звертався, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання про зняття арешту з належного заявнику майна, а саме з квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , який накладено у кримінальній справі № 5030804.

Що стосується зняття арештів з належного заявнику майна, що накладений у кримінальній справі № 30902, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 126 КПК України (1960 року), накладення арешту на майно скасовується, якщо в застосуванні цього заходу відпала необхідність.

Судом встановлено, що вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.03.2009, ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за ст. 212, ч. 3 ст. 69 КК України, до п`яти років позбавлення волі, з конфіскацією особисто належного майна, без позбавлення права обіймати посади, які пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських обов`язків. Застосовано до ОСОБА_4 ст. ст. 75, 76 КК України та засуджено його умовно з іспитовим строком три роки, зобов`язано засудженого не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої системи, повідомляти ці органи про зміну місця проживання і роботи, періодично з`являтися для реєстрації. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави у відшкодування шкоди суму 951 185 грн.

Обґрунтовуючи необхідність скасування арешту з майна, який накладено в рамках зазначеної кримінальної справи, адвокат посилається на те, що ОСОБА_4 було звільнено від відбування покарання з випробуванням, а тому до нього неможливо було застосувати додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Разом із тим, такі доводи заявника суд вважає безпідставними, оскільки зазначений вирок суду відносно ОСОБА_4 набрав законної сили 13.04.2009, тобто призначене судом покарання засудженим не оспорювалось, а суд першої інстанції, який розглядає клопотання у порядку ст. 409, 411 КПК України в редакції 1960 року, не має права вдаватися до оцінки правильності призначення судом покарання, а в силу ст. 126 КПК України (1960 року), повинен лише встановити чи відпала необхідність у застосуванні такого заходу, як арешт майна.

Крім того, як встановлено із вироку суду, з ОСОБА_4 було стягнуто на користь держави, в рахунок відшкодування завданої шкоди, 951 185 грн. Між тим, суду не надано доказів того, що зазначена сума коштів була у повному обсязі виплачена засудженим на користь держави.

Частиною 1 ст. 126 КПК України (1960 року) передбачено, що забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт.

З огляду на викладені обставини, суд доходить до висновку, що заявником не доведено обставин, що у застосуванні такого заходу, як арешт майна, який згідно ст. 126 КПК України (1960 року), накладається з метою забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації, відпала потреба, а тому підстав для задоволення поданого клопотання суд не встановив.

Керуючись ст. ст. 174, 369-372, 537-539 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 про зняття арешту з майна залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом семи днів з дня її постановлення.

Вступна та резолютивна частини ухвали виготовлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 04 травня 2023 року.

Повний текст ухвали складено 08 травня 2023 року.

Суддя: ОСОБА_1