ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа: №953/6490/22 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження: № 11-кп/818/977/23 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: продовження строку тримання під вартою
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме - прокурора, належним чином повідомленого про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши, у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_6 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 19 06 2023 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаною ухвалою суду першої інстанції клопотання прокурора у кримінальному провадженні про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченій за ч.5 ст.111-1 КК України, задоволено.

ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою в ДУ "Харківський слідчий ізолятор" до 17 08 2023 року, включно, без визначення застави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині продовження строку тримання під вартою, захисник обвинуваченої - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченій більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою або, в разі залишення ухвали без змін, визначити ОСОБА_6 мінімальний розмір застави у вигляді 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В обґрунтування зазначає, що положення ч.4 ст.183 КПК України, щодо визначення застави, не є імперативними, а тому, вважає, що з урахуванням обставин кримінального провадження та особи ОСОБА_6 , зокрема, наявності у неї міцних соціальних зв`язків, позитивних характеристик, відсутності судимостей, з урахуванням її незадовільного стану здоров`я, можливо визначити заставу та встановити її мінімальний розмір, який буде достатнім і в повній мірі гарантуватиме виконання нею покладених на неї процесуальних обов`язків, в разі її внесення, а також, не буде завідомо надмірним для неї.

Захисник вважає, що прокурором не було надано жодних доказів наявності ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України. Крім того, просить врахувати, що в провадженні відсутні відомості про те, що ОСОБА_6 порушувала умови застосованого до неї запобіжного заходу або вчинила протиправні дії з метою перешкодити досудовому розслідуванню. Жодних відомостей та доказів того, що обвинувачена переховувалась від органів слідства, суду не надано, а тому, можливість її переховування, вважає припущенням. Ризик незаконного впливу на свідків, вважає не підтвердженим належними доказами, так само, як і можливість вчинення іншого кримінального правопорушення.

Захисник вважає, що лише тяжкість покарання, не може бути підставою для продовження цього запобіжного заходу та неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Крім того, захисник посилався на неврахування судом стану здоров`я обвинуваченої, яка страждає на сильні болі у спині та хребті, та свого часу перебувала на стаціонарному лікуванні, проте, в умовах слідчого ізолятору, не має такої можливості, що впливає на її стан здоров`я, а неналежна медична допомога в умовах СІЗО неможлива, що свідчить про порушення її прав на отримання медичної допомоги, оскільки ували про її надання не виконуються та будь-яка медична допомога його підзахисній не надається. Як вказує захисник, після оглядання профільним лікарем, у ОСОБА_6 була виявлена протрузія міжребцевого диску, яка потребує невідкладного оперативного втручання, а в слідчому ізоляторі належна медична допомога не надається. Проте, судом не було враховано це при продовженні запобіжного заходу.

Також захисник просив врахувати, що обвинувачена має вищу освіту та має на утриманні неповнолітню доньку, 2011 р.н., тобто має міцні соціальні зв`язки. До відповідальності раніше не притягалась, ніколи не помічалася в ніяких незаконних діях.

Вищевикладене, на думку захисника, свідчить про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та обрання обвинуваченій більш м`якого запобіжного заходу.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачена та її захисник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, повідомлявся належним чином про дату та час розгляду апеляційної скарги, будь-яких заяв, які б свідчили про неможливість розгляду справи за його відсутністю не надавав.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи захисника та обвинуваченої на підтримання апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та відомості, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

З матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Київському районному суді м. Харкова знаходиться обвинувальний акт по вищевказаному кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України

У судовому засіданні прокурор звернувся до суду з клопотаннями про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні обвинуваченої, посилаючись на продовження існування ризику переховування від органів досудового розслідування та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності, незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому підозрюється особа.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 , суд вважав, що з урахуванням встановлених під час обрання відносно обвинуваченої ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою слід продовжити.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченою переховуватися від суду, суд врахував відомості щодо особи обвинуваченої, а також те, що остання обвинувачуються у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі до 10 років, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до десяти років, з конфіскацією майна або без такої.

Враховуючи існування ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також оцінюючи сукупність обставин, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує їй в разі визнання винуватою в інкримінованому останній кримінальному правопорушенні, суд дійшов висновку, що застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим, оскільки не дасть змоги запобігти наведеним вище ризикам.

Колегія суддів, з урахуванням стадії досудового розслідування, погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.а..1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченою переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що остання з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення може вдатися до відповідних дій.

Фактичні обставини інкримінованого обвинуваченій злочину, які свідчать про її підвищену суспільну небезпеку, у сукупності із тяжкістю можливого покарання. При цьому, слід урахувати, що військова агресія проти України, є обставиною (ризиком), яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, внаслідок чого, особа може вдатися до відповідних дій.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Враховуючи характер обставин вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_6 вчинила тяжкий злочин проти основ національної безпеки України, що є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад. під час дії воєнного стану, що, з урахуванням розміру покарання, яке їй може бути призначене, в разі визнання її винуватості, може свідчити про те, що обвинувачена, може переховуватись від суду.

Вказане свідчить про достатні підстави вважати, що обвинувачена може здійснити дії, запобігання яким шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим та не ефективним.

Порядок розгляду судом клопотання про продовження запобіжного заходу відповідає вимогам п.п.3,4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Згідно п. 48 рішення "Чеботарь проти Молдови" № 3561/06 від 13.11.2007 р. Європейський Суд з прав людини зазначив "Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності ст. 5, 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, в кінцевому рахунку, пред`явленні обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання". (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, №182 та Мюррей проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1994 року, п.55, Series A, № 300-A).

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження та характеру дій, які інкримінуються обвинуваченій, а саме того, що вона обвинувачується у вчиненні злочину проти основ національної безпеки України, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, оскільки є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, які передбачають державну безпеку, обороноздатність, незалежність держави, її конституційний лад..

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученогс Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

Твердження захисника про те, що обвинувачена раніше не судима, має вищу освіту, стійкі соціальні зв`язки та постійне місце реєстрації, а також те, що на її утриманні перебуває малолітня донька, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки ці обставини існували на час подій, які їй інкримінуються і вони не стали стримуючим фактором для обвинуваченої при вчиненні протиправних діянь. Тим більше, самі по собі ці обставини не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, запобігти яким в даному випадку може лише застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою.

Доводи захисника з приводу того, що у обвинуваченої погіршився стан здоров`я, внаслідок перебування в слідчому ізоляторі у зв`язку з раніш отриманою травмою хребта, колегія суддів не може врахувати, оскільки доводи пов`язані з неможливістю перебування під вартою внаслідок наявності тяжкої хвороби, яка виключає застосування такого запобіжного заходу повинні підтверджуватися відповідними висновками судово-медичної експертизи, щодо проведення якої обвинувачена має процесуальне право заявляти клопотання суду, який розглядає справу. Відсутність вищевказаного висновку судово-медичних експертів позбавляє процесуальної можливості суд апеляційної інстанції враховувати зазначені доводи, як підстави для скасування або зміни раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Отже, враховуючи вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризику, яким прокурор обґрунтовував в суді першої інстанції та мотивує при апеляційному розгляді, необхідність продовження такого запобіжного заходу, як тримання даної особи під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризик, який існував на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшився, а його доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченої та обставин кримінального провадження.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченої.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.ст.7, 176-206, 331,392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 422-1, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 19.06.2023 рокупро продовження щодо обвинуваченої за ч.5 ст.111-1 КК України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 17.08.2023 року, включно, без визначення застави, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої, - залишити без задоволення.

Звернути увагу суду першої інстанції на надто тривалий термін розгляду справи в суді, що може призвести до безпідставного затягування судового процесу та, як наслідок, суттєвого порушення процесуальних прав учасників на справедливий розгляд та вирішення справи у розумні строки і може свідчити про низький рівень організації судочинства суддею.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ ____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4