Ухвала

іменем України

18 вересня 2023 року

м. Київ

Справа №475/110/22

Провадження № 51-5471 ск23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувшикасаційнускаргупрокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 28 червня 2023 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

ВирокомДоманівського районного суду Миколаївської області від 20 березня 2023 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Грибоносове Доманівського району Миколаївської області, який проживає за адресою : АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України.

Вироком Доманівського районного суду Миколаївської області від 20 березня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, та призначено йому покарання у виді 240 годин громадських робіт.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 28 червня 2023 року вказаний вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Згідно зкопіями доданих до касаційної скарги судових рішень 23 серпня 2021 року та 17 жовтня 2021 року ОСОБА_4 , знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї співмешканки ОСОБА_5 дії психологічного насильства, що проявилося у словесних образах потерпілої нецензурними словами, шарпанні її за верхній одяг.

Крім цього, 08 січня 2022 року ОСОБА_4 , перебуваючи за вищевказаним місцем свого проживання, на ґрунті особистих неприязних відносин, провокував словесний конфлікт, в ході якого, діючи систематично, умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, вчинив відносно своєї співмешканки ОСОБА_5 психологічне насильство у вигляді словесних образ і приниження гідності останньої.

Отже, вказаними насильницькими діями ОСОБА_4 заподіяв своїй співмешканці ОСОБА_5 систематичні психологічні страждання.

Своїми діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене

ст. 126-1 КК України, як домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо особи, з якою перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань.

Як убачається зі змісту касаційноїскарги,прокурорпросить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеногопокаранняступенютяжкостікримінальногоправопорушеннятаособізасудженого внаслідок м`якості. Зазначає, що ОСОБА_4 неодноразово був судимий за вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних з домашнім насильством і до нього уже застосовувались заходи примусу у виді громадських робіт та арешту, проте на шлях виправлення він не став і знову вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України. Стверджує про безпідставне врахування судами таких обставин, що пом`якшують покарання, як визнання вини та щире каяття. Вказує на те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України, оскільки апеляційним судом не надано належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги прокурора, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ст. 126-1 КК України за встановлених у вироку місцевого суду обставин, що ґрунтуються на доказах, досліджених у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, у тому числі на показаннях засудженого, який визнав вину у скоєнні інкримінованого йому діяння, в касаційній скарзі не оспорюються.

Прокурор у касаційній скарзі посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, вказує, що відповідно до ч. 1 ст. 370, ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Зокрема, звертає увагу, що в апеляційній скарзі прокурора вказувалося на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.

Разом з тим, зі змісту оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що зазначені доводи прокурора були предметом перевірки судом апеляційної інстанції і знайшли належне відображення у прийнятому судовому рішенні.

Посилання жв касаційній скарзі прокурора на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість є неспроможними, з огляду на таке.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанціїврахувавхарактері ступіньтяжкостівчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким, дані про особу обвинуваченого, який на обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває, характеризується за місцем проживання посередньо, раніше судимий, працює по найму у приватних осіб. Крім того, судом взято до уваги й думку потерпілої, яка просила його суворо не карати та призначити йому покарання у виді громадських робіт, оскільки він на даний час не вживає алкогольні напої, змінив своє ставлення до неї, підробляє, утримує дітей, вона його пробачила. Проти призначеного ОСОБА_4 покарання у виді громадських робіт не заперечував прокурор і сторона захисту.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав повне визнання вини, щире каяття, а також участь ОСОБА_4 з 12 березня 2015 року в антитерористичній операції на сході країни. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено.

Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, аналогічні доводи щодо м`якості призначеного покарання прокурор наводив і в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції перевірив їх та обґрунтовано визнав безпідставними, зазначивши, що покарання, призначене ОСОБА_4 є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Апеляційний суд, залишаючи без зміни вирок суду першої інстанції, відповідно

до ст. 419 КПК України належним чином мотивував прийняте рішення. Підстав вважати ухвалу апеляційного суду незаконною чи необґрунтованою, на чому наполягає прокурор, колегія суддів не вбачає.

Захід примусу, призначений ОСОБА_4 , відповідає загальним засадам призначення покарання, є достатнім і справедливим, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення з мотивів, наведених у касаційній скарзі прокурора, відсутні.

Що стосується доводів касаційної скарги про необґрунтоване визнання наявності у діях ОСОБА_4 щирого каяття як обставини, яка пом`якшує покарання, то колегія суддів дійшла наступного.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Як слідує із судових рішень, засуджений визнав вину у повному обсязі, детально та послідовно розповів про обставини вчиненого кримінального правопорушення, висловив щирий жаль та осуд своєї поведінки, а після вчинення кримінального правопорушення відбулись суттєві зміни у його поведінці в сім`ї, що свідчить про те, що ОСОБА_4 дійсно щиро покаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що суди правильно вказали про наявність щирого каяття як пом`якшуючої обставини та врахували її при призначенні ОСОБА_4 покарання.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора й доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючисьп. 2 ч. 2 ст. 428 КПКУкраїни, Верховний Суд

у х в а л и в:

Відмовитиу відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 28 червня 2023 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвалаоскарженнюнепідлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3