Номер провадження: 11-кп/813/1566/23
Справа № 521/8488/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурорів: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеський слідчий ізолятор» матеріали справи за апеляційною скаргою прокурора відділу Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_10 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26.05.2023 року про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави, у кримінальному провадженні №0000052 від 17.03.2023 року, щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Нововасилівка Снігурівського району Миколаївської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,

встановив:

В Малиновському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Під час підготовчого судового засідання прокурор звернувся з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_9 у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, мотивуючи його тяжкістю можливого призначеного покарання та наявністю ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення клопотання прокурора, посилаючись на не обґрунтованість прокурором ризиків, та просили визначити розмір застави.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.05.2023 року, обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів, тобто 24.07.2023 року, із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави в розмірі 300 (триста) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 805200 (вісімсот п`ять тисяч двісті) грн.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції, врахувавши дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , його обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, дійшов висновку, що обвинуваченому слід продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Не погоджуючись з ухвалою суду, прокурор відділу Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів, без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість ухвали суду першої інстанції, стверджує про неврахування судом обставин кримінального правопорушення, наявних ризиків, а також неврахування положень ч.6 ст.176 КПК та абз.8 ч.4 ст.183 КПК, тому вважає, що суд протиправно визначив обвинуваченому розмір застави.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурорів, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; думку захисника та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.3 ст. 315 КПК під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Під час підготовчого судового засідання сторона обвинувачення має право звернутись до суду першої інстанції з клопотанням про обрання/продовження запобіжного заходу, мотивуючи його при цьому та надавши суду докази, які унеможливлюють застосування до особи більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи клопотання прокурора, суд першої інстанції дотримався положень ст.ст.177, 178, 183, 315 КПК та прийняв законне та обґрунтоване рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Крім того, обравши запобіжний захід у виді тримання обвинуваченого під вартою, суд на законних підставах визначив розмір застави, як альтернативу запобіжному заходу у виді тримання під вартою.

Частиною 5 статті 182 КПК визначено межі розмірів застави в залежності від тяжкості вчинених злочинів.

Суд правильно врахував обставини та тяжкість інкримінованого обвинуваченому злочину, особу обвинуваченого, та відповідно до ст.182 КПК вірно визначив обвинуваченому як альтернативний запобіжний захід заставу у розмірі 300 (триста) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто в максимальних межах визначених п.3 ч.5 ст.182 КПК.

На думку колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, визначений судом розмір застави є достатнім і прийнятним також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість інкримінованого злочину, а також можливість призначення йому покарання у виді позбавлення волі строком п`ятнадцять років, або довічне позбавлення волі, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

Наведені обставини, на думку колегії суддів, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Рішенням ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Таким чином, обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку колегії суддів, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_9 може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Апеляційний суд наголошує, що колегія суддів, на даній стадії, не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде надана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Доводи прокурора про те, що обставини вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_9 свідчать про те, що заявлені ризики виправдовують тримання його під вартою, а більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою з визначенням розміру застави, буде недостатнім для запобігання встановленим ризикам, колегія суддів визнає необґрунтованими, з таких підстав.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_9 обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, який є особливо тяжким злочином.

Прокурорами не спростовані доводи сторони захисту стосовно того, що ОСОБА_9 не затримувався в порядку ст.208 КПК, а самостійно з`явився до правоохоронних органів, що свідчить про відсутність у нього бажання ухилитися від відповідальності за інкриміновані йому дії, оцінку яким має дати суд за результатами повного та всебічного розгляду обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що ефективне розслідування кримінальних проваджень щодо загроз національній безпеці України є вкрай важливим, а притягнення державних зрадників, колаборатнів тощо до кримінальної відповідальності є важливою складовою захисту національної безпеки країни.

Разом з цим ст.62 Конституції України та пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплюють дію принципу презумпції невинуватості - одного з базових принципів кримінальної юстиції.

Під час досудового розслідування та судового розгляду особа вважається невинуватою, доки її вину не буде доведено в законному порядку.

Конституційний суд України зазначає, що метою принципу презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, від будь-яких форм осуду публічної влади, доки вину не буде доведено (Рішення від 8 червня 2022 року 3-р(ІІ)/2022).

Європейський суд роз`яснює, що п. 2 ст. 6 Конвенції забороняє посадовим особам оголошувати людину винною до винесення їй вироку судом. Можна лише інформувати громадськість про розслідування у кримінальних справах, наприклад, розкривати інформацію про вручення підозри, затримання та зізнання. Але робити це розсудливо та обачно, вибір слів є важливим (Рішення ЄСПЛ від 02 жовтня 2018 року у справі «Криволапов проти України»).

Тому наявність чи відсутність вини особи має бути встановлена в передбаченому кримінальним процесуальним порядком.

Воєнний час та нові реалії життя внесли свої корективи. Так, на разі під час дії воєнного стану особам, які підозрюються або обвинувачуються за ст.111 КК України, слідчий суддя, суд, з урахуванням приписів ч.6 ст.176 КПК, може обрати лише один запобіжний захід - тримання під вартою.

Разом з тим, варто зазначити, що безальтернативність застосування запобіжного заходу у справах про державну зраду може нести в собі ризики порушення прав людини.

Відповідно до діючої редакції ч.4 ст.183 КПК, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого зокрема ст.111 КК України.

Колегія суддів звертає увагу сторони обвинувачення, що законодавцем визначено право, а не обов`язок суду на не визначення розміру застави в кримінальному провадження з правовою кваліфікацією за ст.111 КК України.

Запобіжний захід не є покаранням за злочин, його мета - це забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної або обвинуваченої особи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Комітет міністрів Ради Європи та Європейський комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню зазначають: відповідальним за велику кількість осіб, яких держава тримає під вартою, є загальний світогляд працівників правоохоронних і судових органів (Рішення ЄСПЧ «Сукачов проти України»).

Європейські комітети рекомендують: зменшувати до мінімуму застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства; якнайширше застосовувати альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи; ретельно описувати обставини, за яких може бути обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дотримання таких стандартів є важливим питанням для нашої держави, оскільки безпосередньо впливає на перспективу членства в ЄС, авторитет України на міжнародній арені та цивілізований шлях розвитку країни загалом.

Водночас, ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , із застосуванням застави в максимальних межах ч.3 ч.5 ст.182 КПК, виходячи з положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК, та існування реальної потреби проведення судового розгляду кримінального провадження в розумні строки.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого тримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та існуючого обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, із визначенням максимального розміру застави, є необхідним та виправданим заходом забезпечення кримінального провадження.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.

Оскільки доводи сторони обвинувачення про відсутність підстав для обрання обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у виді застави при продовженні строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування оскарженої ухвали.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 26.05.2023 року, якою в кримінальному провадженні №0000052 від 17.03.2023 року обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4