ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2778/23 Справа № 183/2781/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

перекладача ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Новомосковського міськрайонного суду суду Дніпропетровської області від 13 липня 2023 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Грозний Чеченської Республіки, громадянина російської федерації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч.1 ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 263 КК України, у кримінальному провадженні № 0000892

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2023 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 08 вересня 2023 року включно.

В задоволенні клопотання сторони захисту про обрання альтернативного запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 - відмовлено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, які у відповідності до ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких та тяжких, є громадянином російської федерації, мешкає без реєстрації в м. Києві, не має стійких соціальних зв`язків, після вчинення злочину покинув місце його вчинення та переховувався від органів досудового розслідування з метою уникнення кримінальної відповідальності, а тому ризик переховування обвинуваченого від суду продовжує існувати.

Також судом було враховано обставини, на які посилалась сторона захисту щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, однак як встановлено в судовому засіданні і не заперечувалось самим обвинуваченим за адресою: АДРЕСА_1 він мешкав тимчасово і зазначене житло йому не належить. Щодо утримання малолітньої дитини та батьків похилого віку, то доказів того, що вказані особи наразі перебувають на території України суду надано не було, а відтак вважати зазначені обставин встановленими, у суду підстави були відсутні.

Захисник не погодилась з даним рішенням суду та подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, або визначити розмір застави у сумі 214 720, 00 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що обвинувачений ОСОБА_7 не має наміру переховуватись від суду, має постійне місце проживання, де характеризується добре, громадський порядок та спокій не порушує.

Обвинувачений ОСОБА_7 раніше не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, на утриманні ОСОБА_7 знаходяться малолітня дитина та батьки похилого віку.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував той факт, що ОСОБА_7 утримується під вартою більше року, і з плином часу ризик, які існували на момент застосування запобіжного заходу, значно зменшуються або ж взагалі зникають.

Тяжкість обвинувачення не може слугувати єдиним обґрунтуванням застосування до особи запобіжного заходу у вигляд тримання під вартою. Тому, на думку захисника, застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу буде достатнім для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Крім того вважає, що з врахуванням вищенаведених обставин суд вправі визначити розмір застави при продовженні ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. А визначення судом мінімальної межі розміру застави відповідно до п.3 ч.5 ст. 182 КПК України, достатньою мірою гарантували би виконання покладених на обвинувачених ОСОБА_7 обов`язків, оскільки невиконання обов`язків призвело б до втрати всіх заощаджень його сім`ї, у тому числі запозичених.

Під час апеляційного перегляду справи обвинувачений та його захисник підтримали вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити, ухвалу скасувати та постановити нову, якою обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, або визначити розмір застави у кримінальному провадженні.

Прокурор заперечувала проти задоволення поданої апеляційної скарги, вважала ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Під час судових дебатів обвинувачений та захисник підтримали свої позиції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Апеляційним судом встановлено, що в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувають матеріали кримінального провадження за № 0000982 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 263 КК України.

Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з підстав наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, яке оскаржуваною ухвалою від 13 липня 2023 року було задоволено.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 до двох місяців, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК є особливо тяжким та тяжким злочинами, а також наявність, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику того, що обвинувачений може переховуватися від суду. Про існування цього ризику свідчить як тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, так і дані про особу обвинуваченого, який є громадянином російської федерації, мешкає без реєстрації в м. Київ, після вчинення злочину покинув місце події та переховувався від органів досудового розслідування, а також відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, оскільки інший запобіжний захід, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про застосування до нього іншого, більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, слід визнати безпідставними.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 до двох місяців, тобто до 08 вересня 2023 року, включно. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи захисника про відсутність ризику, передбаченого ч.1 ст.177 КПК, підстав для продовження йому строку тримання під вартою та відсутність будь-яких обґрунтувань того, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать його належної поведінки слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а встановлений судом ризик є суттєвим, не відпав та продовжує існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання в м. Київ, де характеризується добре, має на утриманні малолітню дитина та батьків похилого віку були оцінені судом першої інстанції в сукупності з іншими обставинами по справі та їм було надано належної правової оцінки.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що при розгляді питання про продовження строку дії запобіжного заходу ОСОБА_7 судом першої інстанції було встановлено, що останній за вказаним місцем проживання у м. Київ мешкав тимчасово, доказів перебування його малолітньої дитини та батьків на території України суду надано не було.

Не заслуговують на увагу й доводи захисту про необхідність визначення ОСОБА_7 застави.

Відповідно до ч.4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановлені ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексі, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; щодо злочину, який спричинив загибель людини; щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею; щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 КК України; щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 обвинувачується підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 15 п.1 ч.2 ст. 115 КК України, що дає право суду не визначати заставу останньому, з чим погоджується й суд апеляційної інстанції.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги посилання сторони захисту на тривалість строку застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в той же час, на думку апеляційного суду, у цьому провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Водночас, враховуючи те, що на цей час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення й судовий розгляд триває, а також поведінку обвинуваченого та положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та рішення ЄСПЛ Бевз та інші проти України від 25.06.2020 й Левченко та інші проти України від 11.04.2020 року колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2023 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Новомосковського міськрайонного суду суду Дніпропетровської області від 13 липня 2023 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч.1 ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 263 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4