Справа №755/7832/18. Провадження №11-кп/824/1775/2023. Головуючий у суді першої інстанції - ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України. Суддя-доповідач у апеляційній інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

08 червня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_6 , який діє у захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_7 , та обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 01 червня 2022 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України,

за участю сторони обвинувачення - прокурора ОСОБА_8

за участю сторони захисту - адвоката ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

у с т а н о в и л а:

Цим вироком у кримінальному провадженні під №0003274, внесеному до ЄРДР 03.04.2018 року, ухваленим щодо обвинуваченого:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Одеса, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, не працевлаштованого, маючого на утриманні малолітнього сина, 2015 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 1) 04.08.1986 Народним судом Котовського району Одеської області за ч. 2 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) на 2 роки позбавлення волі; 2) 24.11.1988 Дарницьким районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 140 КК України (в редакції 1960 року) на 2 роки 6 місяців позбавлення волі; 3) 17.04.1992 Ватутінським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 140 КК України (в редакції 1961 року) на 5 років позбавлення волі; 4) 09.09.1999 Харківським районним судом м. Києва за ст. 94 КК України (в редакції 1960 року) на 14 років позбавлення волі, звільнений 01.02.2011 р. у зв`язку з відбуттям строку покарання, -

який визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк один рік.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від призначеного покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у зв`язку з закінченням строків давності;

який визнаний винуватим у вчиненні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ухвалено обчислювати з моменту затримання, тобто з 03 квітня 2018 року.

Також вирішені питання про долю речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Цим вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винним в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я та умисному нанесенні тяжкого тілесного ушкодження.

Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.

03 квітня 2018 року ОСОБА_7 , приблизно о 05 годині 30 хвилин, перебував за місцем свого мешкання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , де в цей час перебували його наглядно знайомі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . В ході спілкування з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , у ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, виник словесний конфлікт з останніми, після якого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 покинули приміщення даної квартири. В цей час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на нанесення тілесних ушкоджень потерпілим, ОСОБА_7 за місцем мешкання взяв належний йому розкладний ніж, вийшов з приміщення квартири та почав наздоганяти ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Подовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на нанесення тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 наздогнав ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , та наніс один цілеспрямований удар ножем в область шиї ОСОБА_9 , чим спричинив потерпілому різану рану підборідної ділянки.

Згідно висновку експерта № 642 від 17.04.2018:

- різана рана по передній поверхні шиї зліва в верхній третині відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Крім того, ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, що був направлений на нанесення тілесних ушкоджень, наздогнавши ОСОБА_10 , наніс один цілеспрямований удар ножем в область живота ОСОБА_10 , чим спричинив останньому проникаюче колото-різане поранення черевної порожнини з пошкодженням великого сальника. Гемоперитонеум.

Згiдно висновку eкспepтa №756/E від 16.05.2018:

а) проникаюче колото-різане поранення живота: рана на передній черевній стінці зліва по середнє-ключичній лінії на 8 см нижче реберної дуги та на 5 см латеральніше від серединної лінії, від якої відходить рановий канал, направлений ззовні досередини, спереду назад, по ходу якого ушкоджуються м`які тканини черевної стінки, проникає в черевну порожнину з наскрізним пораненням великого сальника, з явищами гемоперитонеуму (наявність в черевній порожнині 200 мл крові), відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

б) садно в підлопатковій ділянці зліва, відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали

Не погодившись з ухваленим місцевим судом вироком адвокат ОСОБА_6 , який діє у захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить:

- дослідити повторно письмові докази, досліджені судом першої інстанції не повністю:

- протокол допиту свідка ОСОБА_11 (т. 3 а.с. 68),

- ілюстративна таблиця до протоколу огляду місця події від 03.04.2018 р. ( т. 2 а.с 39),

- довідка №784 від 03.04.2021, видана Київською клінічною міською лікарнею №12 (т. 2 а.с. 103),

- висновок судово-медичної експертизи №756Е від 16.05.2018 року (т. 2 а.с. 117),

- висновок судово-психіатричної експертизи №321 від 08.05.2018 року (т. 2 а.с. 135-139),

- відповідь Дніпровського УП від 06.08.2018 р. (т. 3 а.с. 158),

- відповідь Дніпровського УП від 15.10.2020 (т. 3 а.с. 157),

- заява ОСОБА_7 про спробу навмисного підпалу потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 квартири ОСОБА_7 (т. 3 а.с. 160-162).

Допитати потерпілого ОСОБА_10 у присутності захисника; скасувати вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 01 червня 2022 року в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі, і в цій частині ухвалити нове рішення, яким змінити кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 124 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 124 КК України у вигляді обмеження волі на строк 2 роки, звільнити ОСОБА_7 в залі суду у зв`язку з відбуттям покарання.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, зазначає що висновки суду, викладенні у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону, та неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що суд не взяв до уваги повною мірою наступні докази, які могли б вплинути на його висновки, а саме: 1) протокол допиту свідка ОСОБА_11 (т. 3 а.с. 68); 2) ілюстративну таблицю до протоколу огляду місця події від 03.04.2018 року (т. 2 а.с. 39); 3) Довідку №784 від 03.04.2021 року, видана Київською клінічною міською лікарнею №12 (т. 2 а.с. 103); 4) висновок судово-медичної експертизи №756Е від 16.05.2018 року (т. 2 а.с. 117); 5) висновок судово-психіатричної експертизи №321 від 08.05.2018 року (т. 2 а.с. 135-139); 6) відповідь Дніпровського УП від 06.08.2018 року (т.3 а.с. 158); 7) відповідь Дніпровського УП від 15.10.2020 року (т.3 а.с. 157); 8) заяву ОСОБА_7 про спробу навмисного підпалу потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 квартири ОСОБА_7 (т. 3 а.с. 160-162). Вважає, що ці докази спростовують висновки суду про доведеність вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і надають підстави для перекваліфікації обвинувачення на ч. 1 ст. 124 КК України.

Також звертає увагу на те, що судом не були допитані потерпілі, проте суд взяв до уваги протоколи слідчих експериментів від 17 та 18 травня 2018 року, які проводились без участі обвинуваченого та його захисника, чим порушено право на перехресний допит потерпілих.

Вказує на те, що під час судового розгляду обвинувачений не заперечував факту нанесення тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , шкодував про свій вчинок, але стверджував, що його дії були викликанні не неприязним відношенням до потерпілих, а намаганням захистити своє житло та здоров`я своєї матері, а тому суд неправильно застосував ч. 1 ст. 121 КК України, яка не підлягає застосуванню, і не застосував ч. 1 ст. 124 КК України, яка підлягає застосуванню.

Не погодившись із ухваленим місцевим судом вироком обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить: дослідити показання потерпілих та свідків; вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 01 червня 2022 року скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду викладених у ньому фактичним обставина кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність; ухвалити нове рішення, яким змінити кваліфікацію моїх дій за ч. 1 ст. 121 КК України, на ч. 1 ст. 124 КК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, зазначає що вирок ухвалено помилково, так як судом не враховано дійсних обставин справи. Зазначає, що умислу для нанесення тяжких тілесних ушкоджень у нього не було.

Вважає, що судом не взято до уваги наявність істотних суперечностей у показаннях потерпілих, а також не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, зокрема протоколам допиту свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_11 на досудовому розслідуванні, таблиці до протоколу огляду місця події, медичній довідці та висновку судово-медичної експертизи.

Вказує на те, що колегією суддів Київського апеляційного суду вже було винесено ухвалу від 21.10.2021 року, якою вирок від 24.06.2021 року скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону.

Позиції учасників судового провадження

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити; пояснення прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого і захисника та просив залишити їх без задоволення, а вирок суду - без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та захисника не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і об`єктивно підтверджені зібраними у встановленому порядку доказами, які ретельно досліджені, належно оцінені та детально викладені судом у вироку.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають фактичним даним, які містяться в наступних зібраних і докладно наведених у вироку джерелах доказів:

- показаннях обвинуваченого ОСОБА_7 ;

- показаннях свідка ОСОБА_16 ;

- протоколі прийняття заяви про вчинене кримінального правопорушення від 03 квітня 2018 року;

- протоколі огляду місця події від 03 квітня 2018 року, під час огляду місця події - квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;

- протоколі огляду місця події від 03 квітня 2018 року, під час огляду ділянки місцевості розташованої на розі будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та АДРЕСА_4 ;

- постанові про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 03 квітня 2018 року;

- висновку експерта від 16 травня 2018 року № 756/Е;

- ухвалі слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 10 та 23 квітня 2018 року про призначення судово-медичної експертизи щодо потерпілого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , відповідно (т. 2 а.с. 63, 151), а також ухвалі слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 10 квітня 2018 року щодо призначення комісійної судово-психіатричної експертизи щодо ОСОБА_7 (т. 2 а.с. 156).

При вирішенні питання про достатність доказів, установлених під час змагального судового розгляду, для визнання особи винуватою суди мають керуватися приписами частин 2 та 4 ст. 17 КПК, згідно з якими ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому сторона обвинувачення має довести винуватість особи поза розумним сумнівом, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Така позиція узгоджується з приписами ч. 3 ст. 62 Конституції України.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом повинно бути доведено всі обставини, які в силу ст. 91 КК належать до предмета доказування та мають правове значення для правильної кваліфікації діяння.

Вирішення таких питань має бути здійснено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення та захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, було спростовано фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Крім того, про стандарт доказування "поза розумним сумнівом" неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини.

Зокрема, у справах "Нечипорук і Йонкало проти України" від 21 квітня 2011 року та "Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії" від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що "суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи "поза будь-яким розумним сумнівом" і така "доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою" (п. 150, п. 253).

При цьому з оскаржуваного вироку убачається, що згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні. Такий висновок суд належним чином детально обґрунтував у прийнятому рішенні.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції не повною мірою взяв уваги докази, які могли б вплинути на його висновки, колегія суддів уважає об`єктивно необґрунтованими і вкрай неспроможними, оскільки вони повністю спростовуються комплексом наведених у судовому вироку доказів, є надуманими, неконкретними та висунутими ним з метою підтримання будь-яким чином обраної позиції захисту. При цьому всі наведені у вироку докази зібрані в стадії досудового розслідування та під час судового розгляду провадження судом першої інстанції, які покладені ним в основу обвинувального вироку, отримані, досліджені, перевірені та оцінені відповідно до вимог КПК України та нічим не знеславлені.

Разом з цим, є неспроможними доводи сторони захисту про те, що дії обвинуваченого були викликані не неприязним відношенням до потерпілих, а намаганням захистити своє житло та здоров`я своєї матері, а тому суд неправильно застосував ч. 1 ст. 121 КК України, яка не підлягає застосуванню, і не застосував ч. 1 ст. 124 КК України, яка підлягає застосуванню.

Так, ч. 1 ст. 124 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони.

Згідно постанови Верховного Суду від 12.07.2022 р. у справі 127/11469/18, питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Закріплене в ст. 36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з настанням смерті особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Так, у матеріалах кримінального провадження не міститься підтвердження факту намагання здійснити підпал квартири обвинуваченого з боку потерпілих.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що про наявність умислу на нанесення тілесних ушкоджень свідчать механізм, локалізація та спосіб нанесення тілесних ушкоджень ножем в життєвоважливі органи, посткримінальна поведінка обвинуваченого, який залишив потерпілих, не намагаючись вчинити будь-яких дій з метою надання допомоги.

Отже суд прийшов до правильного висновку, що враховуючи характер дій потерпілих та мотиви їх поведінки, не було посягання, яке б викликало у обвинуваченого невідкладну необхідність у заподіянні потерпілим шкоди здоров`ю, покази обвинуваченого щодо того, що він намагався захиститись є сумнівними та такими, що не відповідають дійсності, та є спробою уникнути відповідальності за вчинення злочину.

Таким чином, з огляду на наведене та з урахуванням положень кримінального закону колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України і вважає таку кваліфікацію правильною.

Колегією суддів також перевірено обґрунтованість призначення ОСОБА_7 покарання.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винуватого, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря - нарколога не перебуває (т. 2 а.с. 111-112), має реєстрацію в притулку для безхатченків, раніше судимий за злочин проти життя та здоров`я, його соціальні зв`язки, наявність малолітньої дитини, та обставини, пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, згідно ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Обставиною, що відповідно до ст. 67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченого є рецидив злочинів.

Так, призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання, з яким згодна колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

При цьому, призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання, цілком відповідає меті та загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. ст. 50, 65 КПК України.

Доводи апеляційних скарг захисника обвинуваченого та обвинуваченого не спростовують правильність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення місцевого суду, апеляційний суд не встановив, а тому підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, ч. 1 ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду, -

п о с т а н о в и л а:

Вирок Подільського районного суду міста Києва від 1 червня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК України, - залишити без змін.

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 , який діє у захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_17 , та обвинуваченого ОСОБА_17 - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4