ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/1240/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/622/23 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.111-1, ч.6 ст.111-1 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2023 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченої - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м.Харкова від 02 березня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м.Харкова від 02.03.2023 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку селища Миронівське міста Дебальцеве Донецької області, громадянку України, заміжню, раніше не судиму, яка зареєстрована як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111-1 КК України, ч. 6 ст. 111-1 КК України, та призначено їй покарання:

- за ч. 2 ст. 111-1 КК України у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади та органах системи освіти на строк 10 років без конфіскації всього особистого майна;

- за ч. 6 ст. 111-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та органах системи освіти на строк 12 років та з конфіскацією всього майна, яке є її особистою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та органах системи освіти на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є її особистою власністю.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, залишено без змін, до набрання цим вироком законної сили.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено відраховувати з 02.03.2023 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк її попереднього ув`язнення з моменту фактичного затримання, а саме з 01.11.2022 року, по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Цим вироком встановлено, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 15.03.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 21.04.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб.

Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

На часткову зміну статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 № 2119-IX, Указом від 18.04.2022 № 259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 № 2212-IX, та Указом від 17.05.2022 № 341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23.08.2022 строком на 90 діб.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» № 8189 від 08.11.2022 продовжено на 90 діб, тобто до 19.02.2023.

Рішенням Верховної ради України відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14.12.1974 Російська Федерація визнана державою-агресором, яка здійснює збройну агресію проти України, розв`язала і веде повномасштабну агресивну війну проти України та Українського народу з порушенням норм міжнародного права, вчиняючи злочини проти людства.

У результаті ведення агресивної війни з боку російської федерації проти України, 24.02.2022 збройними формуваннями держави-агресора РФ окуповано смт Великий Бурлук та Великобурлуцьку селищну громаду Куп`янського району Харківської області.

З метою встановлення контролю над життєдіяльністю вказаного регіону та запровадження системи освіти Російської Федерації на окупованих територіях, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше серпня 2022 року, окупаційною владою держави-агресора «Военно-гражданской администрацией» створений непередбачений чинними законами України орган влади, який мав назву «Управление образования Военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области».

ОСОБА_7 , будучи громадянкою України, місцевою мешканкою Куп`янського району, в той же час прихильницею так званого «руського миру», підтримуючи окупацію України Росією, маючи вільний вибір прийняття рішень щодо своїх дій та поведінки, однак, свідомо діючи всупереч основам національної безпеки України, з метою підтримки та співпраці з окупаційною владою, а також особистого збагачення, у серпні 2022 року, за умови відсутності реального примусу, добровільно зайняла посаду бухгалтера з нарахування заробітної плати у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території, а саме: «Управление образования Военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области», яка не пов`язана з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, з встановленням посадового окладу у розмірі 25 000 російських рублів.

Знаходячись на зазначеній посаді, ОСОБА_7 здійснювала нарахування заробітної плати працівникам територіальних закладів управління освіти та виховання, згідно наданих табелів та відомостей обліку робочого часу у цих закладах. Окрім цього, згідно вказівки тимчасово виконуючого обов`язки начальника незаконного органу окупаційної влади «Управление образования Военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области» ОСОБА_7 добровільно, на своєму приватному ноутбуці марки «HP» с/н 6496856 склала документ «ведомость получения 95 материальной помощи пенсионерам за июнь 2022 года», згідно якого мешканці Великобурлуцької селищної ради мали отримати від окупаційної влади грошову допомогу у валюті страни-агресора по 10000 російських рублів.

Своїми активними діями ОСОБА_7 умисно підтримувала на тимчасово окупованій Російською Федерацією території працездатність органів управління життєдіяльністю населення, що, в свою чергу впливало на свідомість місцевих мешканців, формуючи у них ідеологію довіри до окупаційної влади Російської Федерації.

Суд першої інстанції кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 111-1 КК України, тобто добровільне зайняття громадянином України посади, не пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Також ОСОБА_7 , після початку збройної агресії РФ проти України, будучи громадянкою України, народженою в України, але водночас прихильницею так званого «русского мира» та підтримуючи ідеологічну основу мілітаризованої політики, здійснюваної РФ щодо України, діючи всупереч інтересам Національної безпеки України та її народу, умисно зайняла активну позицію щодо підтримки правомірності збройної агресії РФ проти України, та вчинила дії, спрямовані на підтримку держави-агресора, її окупаційної адміністрації чи збройних формувань.

05.09.2022, у денний час, ОСОБА_7 , знаходячись на території тимчасового окупованого російськими військами селища Великий Бурлук Харківської області, діючи умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, діючи сумісно із російськими журналістами та активістами засобу масової інформації «Первый канал», надала інтерв`ю для розповсюдження серед російського та українського населення, в ході якого поширила неправдиву інформацію, щодо позитивних настроїв народу України до окупаційної влади, підтримки населенням України окупаційних дій російської влади на території України, прославляння і виправдовування дій представників окупаційних сил РФ та представників підконтрольних РФ самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України, тим самим проводячи пропаганду, спрямовану на виправдування та схвалення збройної агресії РФ проти України, здійснюючи при цьому психологічний вплив та формуючи серед населення неправдиве усвідомлювання воєнних дій Росії на території України та їх наслідків.

Суд першої інстанції кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 6 ст. 111-1 КК України, тобто активна участь у інформаційній діяльності у співпраці з державою агресором, спрямованої на підтримку держави-агресора, її окупаційної адміністрації чи збройних формувань та на уникнення нею відповідальності за збройну агресію проти України, за відсутності ознак державної зради.

На зазначений вирок суду першої інстанції обвинуваченою ОСОБА_7 подана апеляційна скарга, в якій вона фактично просить змінити вирок Київського районного суду м.Харкова від 02.03.2023 року в частині призначеного їй покарання, застосувавши положення ст.69 КК України та звільнивши її від відбування покарання з випробуванням ст.75 КК України та поклавши на неї обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, обвинувачена посилається на те, судом першої інстанції недостатньо враховано усі наявні по справі обставини, що пом`якшують покарання, а саме її вік, те, що вона визнала вину в повному обсязі та щиро розкаялася.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченої та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту і просили звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, думку прокурора, який вважав необхідним залишити без задоволення подану апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та перевіривши оскаржуваний вирок, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Дії обвинуваченої кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, колегія суддів на підставі ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, особу винної та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності, суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме суд врахував ступень тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до кримінального проступку та особливо тяжкого злочину, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також відомості про особу обвинуваченої, яка заміжня, раніше не судима, до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліку лікаря психіатра та нарколога не перебуває, зареєстрована як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1 .

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої ОСОБА_7 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття.

Обставиною, що обтяжують покарання обвинуваченої, відповідно до ст. 67 КК України, судом встановлено вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Цим обставинам, суд надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного і справедливого висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_7 у виді позбавлення волі за вчинення нею інкримінованого злочину в межах мінімальної санкції, передбаченої ч.6 ст.111-1 КК України, з його реальним відбуванням та призначенням основного і додаткового покарання, визначеного санкціями ч.2 ст.111-1 та ч.6 ст.111-1 КК України, на рівні мінімальних меж санкцій цих статей.

Згідно ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В силу ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, що впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що остаточне покарання ОСОБА_7 , що призначено за правилами ч.1 ст.70 КК України, у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та органах системи освіти, з конфіскацією всього майна, яке є її особистою власністю, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Твердження сторони захисту про те, що суд, при призначенні покарання не в повній мірі врахував відомості про особу обвинуваченої, зокрема її визнання вини та щире каяття, що, на їх думку свідчить про необхідність, при призначенні покарання, застосування положень ст.ст. 69, 75, 76 КК України, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини були в повній мірі враховані судом, при цьому, стороною захисту не наведено обґрунтування необхідності призначення обвинуваченій більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, та подальшого її звільнення від відбування покарання, яке б указувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, зважаючи на обставини за яких було вчинені злочини та його характер, зокрема, ведення колабораційної діяльності в тяжкий для країни час, в умовах воєнного стану та повномасштабного вторгнення держави-агресора.

Колегія суддів ставиться критично до доводів апеляційної скарги обвинуваченої щодо необхідності застосування до неї положень ст.69 КК України та звільнення від відбування призначеного покарання у зв`язку з її віком та важким становищем ОСОБА_7 , в якому опинилася остання внаслідок військової агресії з боку рф, оскільки з початку повномасштабного військового вторгнення держави-агресора на територію України більшість населення нашої держави опинилася в скрутному матеріальному та життєвому становище, в тому числі люди були вимушені покинути свої домівки, поїхали в інші області держави чи взагалі в інші держави.

Крім того, зазначені обставини в будь-якому випадку не виправдовують злочинні дії обвинуваченої, пов`язані з колабораційною діяльністю у взаємодії та підтримки окупаційної адміністрації держави-агресора, а тому апеляційна скарга сторони захисту в цій частині є непереконливою та безпідставною.

Доводи апелянта про необхідність звільнення її від відбування призначеного покарання у зв`язку з її віком та те, що вона має сім`ю, на переконання колегії суддів, не є достатньою підставою для застосування положень ст.ст.69, 75 КК України, оскільки ці обставини існували і на час вчинених злочинів, але не спинили обвинувачену від їх вчинення.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що за змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання. Вирішення цього питання належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Крім того, доводи апеляційної скарги обвинуваченої та захисника, надані нею під час апеляційного розгляду, про те, що суд призначив явно несправедливе покарання через надмірну його суворість не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного вироку в апеляційному порядку.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до статті 414 КПК України, невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як вбачається з мотивувальної частини вироку, фактично прийняв до уваги всі дані, що характеризують особу обвинуваченої, в тому числі і в соціально-побутовому плані, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєних кримінальних правопорушень, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, мотивацію кримінального правопорушення.

Стороною захисту не наведено в своїй апеляційній скарзі та не доведено під час апеляційного розгляду наявність обставин, які свідчать про необхідність звільнення ОСОБА_7 від реального відбуття покарання у виді позбавлення волі, та могли свідчити про явну суворість призначеного покарання як за кожне кримінальне правопорушення окремо, так і - за сукупністю злочинів відповідно до ч.1 ст.70 КК України.

Обвинуваченою та її захисником також не доведено наявність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та дають підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання, а також свідчать про явну несправедливість призначеного покарання.

За змістом ст.69 КК України вбачається, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

З відомостей кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченої, доводів апеляційної скарги, а також фактичних обставин справи, не вбачається обставин, які б істотно знизували ступінь тяжкості вчиненого злочину та надавали законні підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні обвинуваченій покарання.

На переконання колегії суддів, встановлені у справі обставини, хоча й пом`якшують покарання обвинуваченої, проте істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень та ступінь суспільної небезпеки і не є достатніми для застосування положень ст. 69 КК України.

Цих обставин також не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Отже, обґрунтованих підстав для застосування положень ст.ст 69, 75 КК України стороною захисту не зазначено та колегією суддів під час апеляційного перегляду вироку не встановлено підстав для звільнення обвинуваченої ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень за ч.2 ст.111-1, ч.6 ст.111-1 КК України відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі обвинуваченої.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м.Харкова від 02 березня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Головуючий

Судді