ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11/803/20/22 Справа № 1-8/01 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув в судовому засіданні апеляцію засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року про відмову у задоволенні вимог засудженого ОСОБА_5 за клопотанням про поновлення строку на оскарження вироку Дніпровського обласного суду від 12 червня 2001 року та заявою про зупинення виконання цього вироку вироку, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

в режимі відеоконференції

засудженого ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А :

За ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року відмовлено в задоволенні вимог засудженого ОСОБА_5 :

- визнати, що строк на відкликання прокурором ОСОБА_9 касаційного подання на вирок Дніпропетровського обласного суду від 12.06.2001 року є пропущеним;

- направити за належністю для розгляду по суті касаційного подання прокурора ОСОБА_9 на вирок Дніпропетровського обласного суду від 12.06.2001 року разом зі справою;

- визнати поважною причиною пропущення строку на оскарження ОСОБА_5 вироку Дніпропетровського обласного суду від 12 червня 2001 року ту обставину (причину), що зміни до його касаційної скарги на цей вирок внесені в строк;

- поновити (відновити) ОСОБА_5 строк на оскарження вироку Дніпропетровського обласного суду від 12 червня 2001 року по кримінальній справі № 1-8/01 по обвинуваченню його у вчиненні злочинів, передбачених ст. 93 п. п. «а», «г», «е», «з», ст. 140 ч. 2 КК України в редакції 1960 року, ст.ст. 187 ч. 3, 375 ч. З, 263 ч. 3, 185 ч. 3 КК України в редакції 2001 року.

Суд мотивував своє рішення тим, що засуджений ОСОБА_10 повністю реалізував свою право на звернення в передбачений законом строк з касаційною скаргою на вирок суду від 12.06.2001 року, безпосередньо брав участь у судовому засіданні при розгляді Верховним Судом України його касаційної скарги, тому його клопотання про визнання поважною причиною пропущення строку на оскарження вироку Дніпропетровського обласного суду від 12 червня 2001 року, поновлення (відновлення) йому строк на оскарження цього вироку, задоволенню не підлягають.

Окрім цього, суд також дійшов висновку, що вимоги засудженого ОСОБА_5 «визнати, що строк на відкликання прокурором ОСОБА_9 касаційного подання на вирок Дніпропетровського обласного суду від 12.06.2001 року є пропущеним. Направити за належністю для розгляду по суті касаційного подання прокурора ОСОБА_9 на вирок Дніпропетровського обласного суду від 12.06.2001 року разом зі справою», суперечать такій засаді кримінального провадження як диспозитивність, коли сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах, та спосіб, передбачених КПК. Окрім того, судом зазначено, що прокурор вніс касаційне подання на вирок відносно інших засуджених, а не відносно ОСОБА_5 використовуючи свої дискреційні повноваження.

В апеляції з урахуванням наданих до неї змін:

- засуджений ОСОБА_5 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, визнати його зміни до касаційної скарги такими, що підлягають розгляду, відновити строк на касаційне оскарження, визнати касаційне подання прокурора таким, що підлягає розгляду, зупинити виконання вироку Дніпропетровського обласного суду від 12 червня 2001 року.

В обґрунтування вказує, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою, оскільки суд жодним чином не обґрунтував з яких саме причин внесені ним 13 січня 2002 року зміни до касаційної скарги не підлягають розгляду.

Також вказує, що суд залишив поза увагою касаційне подання прокурора, що також свідчить про необґрунтованість ухвали. Вказує на незаконність відкликання прокурором подання, у зв`язку з тим, що прокурор більше не обіймав посаду прокурора відділу прокуратури області, а працював на посаді прокурора району Дніпропетровської області, а тому не мав відповідних повноважень на відкликання касаційного подання. Окрім цього посилається на підробку підпису прокурора, на що він послався в судовому засіданні, але суд проігнорував цей факт.

Звертає увагу, що суд першої інстанції жодним чином не вказує на те, що листи його змін до касаційної скарги надійшли до Верховного Суду 29 січня 2002 року, тобто після того, як цей суд 15 січня 2002 року розглянув справу з постановленням ухвали, а отже, розгляд його касаційної скарги не можна вважати повним, об`єктивним та таким, що є завершеним.

Таким чином, засуджений вважає, що для розблокування розгляду його змін до касаційної скарги, є формальна необхідність у відновленні строку для подачі касаційної скарги.

Заслухавши засудженого та його захисника, які підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 365 КПК України (в редакції 1960 року) ухвала суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.

За ствердженнями засудженого в його апеляції і змінах до неї, що оскільки відправлені ним зміни до його касаційної скарги Верховний Суд України на момент перегляду вироку від 12.06.2001 року не отримав, так як Верховний Суд розглянув його касаційну скаргу 15 січня 2002 року, а зміни до справи, які він відправив 13.01.2002 року надійшли 29 січня 2002 року, про що він дізнався тільки в 2018 році, тому засуджений вважає, що його право на касаційне оскарження вироку не було до кінця реалізоване, є хибними і безпідставними з огляду на таке.

Так, частиною першою ст. 383 КПК України ( в ред.1960 року) передбачено, що у касаційному порядку можуть бути перевірені вироки і постанови апеляційного суду, постановлені ним в апеляційному порядку.

У відповідності до частини першої ст. 386 КПК України (в редакції 1960 року) касаційні скарги на судові рішення, зазначені у частині першій статті 383 цього Кодексу, можуть бути подані протягом одного місяця з моменту проголошення вироку, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

За частиною 4 цієї статті, у разі подачі скарги з пропуском встановленого частинами першою і другою цієї статті строку і при відсутності клопотання про його відновлення скарга чи подання постановою судді визнається такою, що не підлягає розгляду. Цей строк може бути відновлений у випадках і в порядку, передбачених статтею 353 цього Кодексу.

Отже, згідно вказаних норм закону, особа, яка має право подати касаційну скаргу, у даному випадку, може заявити клопотання перед судом про поновлення на касаційне оскарження.

Однак, чинне законодавство не передбачає такого поновлення для внесення змін до касаційної скарги з метою повторного перегляду вироку в касаційному порядку.

Як встановлено судом першої інстанції, і що не заперечується самим засудженим, його касаційна скарга на вирок Дніпропетровського обласного суду від 12 червня 2001 року, яким ОСОБА_5 засуджено за п.п. «а», «г», «е», «з» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 193, ч. 1 ст. 222, ч. 1 ст. 42 КК України (в редакції 1960 року), до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю, розглянута Верховним Судом України 15.01.2002 року, і за результатами перегляду цього вироку винесена відповідна ухвала, якою зазначений вирок залишено без змін, а касаційна скарга засудженого без задоволення.

Також ухвалою Верховного Суду України від 15.01.2002 зазначений вирок суду щодо ОСОБА_5 в порядку ст.395 КПК України (в редакції 1960 року ) приведено у відповідність із чинним законодавством України та перекваліфіковано дії ОСОБА_5 за сукупністю злочинів, передбачених п.п.«а», «г», «е», «з» ст.93 КК України в редакції 1960 року, ч.3 ст.187, ч.3 ст.357, ч.1 ст.263 КК України в редакції 2001 року та ч.2 ст.140 КК України в редакції 1960 року, остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю (т.9 а.с.225-242). Вирок набрав чинності 15.01.2002 року.

Окрім того, встановлено, що засуджений ОСОБА_5 неодноразово звертався з доповненнями та змінами до своєї касаційної скарги, безпосередньо брав участь у судовому засіданні Верховного Суду України при розгляді його касаційної скарги, надавав пояснення.

Також слід звернути увагу, що з моменту отримання копії вироку засудженим ОСОБА_5 , а саме з 19 червня 2001 року та до моменту ухвалення остаточного рішення судом касаційної інстанції, тобто до 15.01.2002 року, останній мав достатньо часу для викладення та узгодження своєї позиції, при цьому останній особисто зазначає, що вісім разів вносив зміни до касації.

Таким чином, за наведених обставин, само по собі наявність в матеріалах справи письмових змін до касаційної скарги засудженого ОСОБА_5 , яка вже розглянута Верховним Судом України, хоча і надійшли після розгляду справи, не може слугувати підставою для повторного перегляду вироку в касаційному порядку, оскільки засуджений ОСОБА_5 повністю реалізував своє право на касаційне оскарження вироку, і даний касаційний процес є завершеним.

Посилання засудженого в апеляції на те, що в цих змінах до його касаційної скарги, по яких він просить поновити строк, наведені підстави, які Верховний Суд України при перегляді вироку не враховував, є безпідставними і неприйнятними, оскільки як наведено вище засуджений безпосередньо приймав участь у судовому засіданні при розгляді його касаційної скарги, і не був обмежений в своїх правах на надання своїх доводів і пояснень на свій захист. Окрім того, як наведено також вище, чинне законодавство не передбачає повторний касаційний перегляд вироку з надання змін до касаційної скарги, яка вже розглянута Верховним Судом України, і відповідно, у даному випадку, не передбачено поновлення строку на подання змін до касаційної скарги чи визнання , що ці зміни до касаційної скарги внесені в строк, як цього просить засуджений в апеляції і в клопотанні.

Колегія суддів також зважає на висновки, викладені у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан потрібного їм судового провадження. У кожній справі суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип юридичної визначеності.

Таким чином, за наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що засуджений ОСОБА_10 повністю реалізував свою право на звернення в передбачений законом строк з касаційною скаргою на вирок Дніпропетровського обласного суду від 12 червня 2001 року, тому його клопотання про визнання поважною причиною пропущення строку на його оскарження та поновлення (відновлення) йому строку на оскарження вироку, задоволенню не підлягає, оскільки такий висновок повністю відповідає положенням наведених вище норм закону і правовим позиціям Європейського Суду з прав людини, є об`єктивним, вмотивованим і таким що повністю відповідає обставинам справи.

Відмова судом першої інстанції в задоволенні вимог засудженого щодо визнання строку на відкликання прокурором касаційного подання на вирок Дніпропетровського обласного суду від 12 червня 2001 року, пропущеним та направлення за належністю для розгляду по суті цього касаційного подання разом зі справою, є також законною та обґрунтованою.

Суд першої інстанції правильно послався на таку засаду кримінального провадження, як диспозитивність, коли сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах, та спосіб, передбачених КПК України, тобто у реалізації своїх дискреційних повноважень.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які прокурор, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли він може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, у межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Таким чином, доводи засудженого ОСОБА_5 в цій частині є неспроможними, оскільки суд не може зобов`язати сторону скористатися правом, наданим їй процесуальним законом.

Зазначені у апеляції доводи щодо порушення судами першої та касаційної інстанції його права на захист апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки засудженому неодноразово роз`яснювались порядок та строки касаційного оскарження судових рішень відповідних судів.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів не вбачає законних підстав для задоволення вимог апеляції засудженого з наведених в ній мотивів, оскаржуване рішення суду є законним і обґрунтованим, а тому дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 356, 365, 366, 379 КПК України в редакції 1960 року, суд, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляцію засудженого ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року про відмову у задоволенні вимог засудженого ОСОБА_5 за клопотанням про поновлення строку на оскарження вироку Дніпровського обласного суду від 12 червня 2001 року та заявою про зупинення виконання цього вироку вироку, - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена на протязі одного місяця з моменту проголошення, а засудженим з моменту вручення копії постанови.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_11