Справа № 456/3567/22
Провадження № 1-кп/456/141/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2023 року місто Стрий

Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

участю : секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4

цивільного позивача ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию справу на підставі обвинувального акта в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000340 від 10.06.2022 відносно обвинуваченої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Липа Долинського району Івано-Франківської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , жительки АДРЕСА_2 , українки, громадянки України, з середньою освітою, непрацюючої, одруженої, на утриманні троє дітей: ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , раніше не судимої, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 09.06.2022 близько 22:00, керуючи технічно справним автомобілем марки «Peugeot Partner», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись ним по вул. Курортна в напрямку до м. Івано-Франківськ, при проїзді ділянки неподалік будинку № 22 вул. Курортна в с. Баня Лисовицька Стрийського району Львівської області проявила злочинну недбалість, яка виразилася в тому, що вона при виявленні небезпеки для руху у вигляді велосипеда марки «Україна» під керуванням ОСОБА_8 , який рухався у попутному з автомобілем напрямку, не вжила заходів для зупинки або безпечного його об`їзду, що призвело до зіткнення між їхніми транспортними засобами.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_8 згідно з висновком експерта отримав черепно-мозкову травму, лінійний перелом тім`яної та скроневої кісток черепа справа, забій головного мозку, постравматичний субарахноїдальний крововилив у лобних ділянках обох півкуль головного мозку, забійні рани потиличної ділянки голови справа, лівого ліктьового суглобу, осаднення лівого плеча, лівого передпліччя та правої гомілки, що за ступенем тяжкості відносно живих осіб мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент їх заподіяння і в даному випадку перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті, від яких ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 помер.

Вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулася внаслідок порушення чинних Правил дорожнього руху України водієм вказаного автомобіля ОСОБА_6 , а саме: п. 1.5 (дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3 (підпункту «б» - бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну; «д» - водій зобов`язаний не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху); п. 12.3 (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників дорожнього руху об`їзду перешкоди); п. 13.1 (водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримуватись безпечної дистанції та безпечного інтервалу), і вказані порушення ОСОБА_6 вимог ПДР України є в прямому причинному зв`язку з наслідками що настали.

Таким чином, ОСОБА_6 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушила правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Обвинувачена ОСОБА_6 під час судового розгляду вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, не визнала та дала показання про те, що о 21:54 виїхала з роботи, а о 21:58 була в с. Лисовичі Стрийського району. В салоні її автомобіля «Peugeot Partner», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , перебував її найстарший син. В цей час вже було темно, бо справа і зліва від дороги є лісосмуга. Раптом відчула глухий удар у лобове скло. Зупинилася, вийшла з автомобіля та побачила людину, що лежала на узбіччі, та велосипед. Попросила сина викликати карету швидкої допомоги, принесла води та зупинила інший автомобіль, звідки взяла аптечку. Оглядала потерпілого разом з водієм, якого зупинила. В потерпілого була кров на пальці та руці, його мобільний телефон лежав поруч із ним на землі, на останній номер якого телефонував працівник поліції. Прийшла жінка, в якої він працював протягом дня, де й розрізав палець. Крові на потерпілому більше не бачила. Вважає, що потерпілий ОСОБА_8 сам міг вдаритися головою до бордюра або асфальту. Між автомобілем та потерпілим була відстань 50 м, в лобове скло, на її думку, залетів камінь, праве бокове дзеркало хтось відірвав. Не заперечує, що на правій передній дверці є слід від велосипеда, а також пошкоджений передній бампер, проте не знає як. З якою швидкістю рухалася, сказати не може, бо не дивилася на спідометр. Слідчий експеримент проводили з її участю, при цьому вона детально показувала, як відбулася дорожньо-транспортна пригода. Цивільні позови не визнає, повністю заперечує свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

У силу ст. 337 КПК України cудовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, а це, зокрема, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини та її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Незважаючи на невизнання обвинуваченою ОСОБА_6 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених в обвинувальному акті, винуватість обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за викладених вище обставин повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, а саме:

показаннями потерпілої ОСОБА_4 про те, що 09.06.2022 була вдома в м. Стрию, а її батько ОСОБА_8 перебував у с. Баня Лисовицька. О 22:10 зателефонував працівник поліції та повідомив, що її батька збила машина. Лікарі, що доставляли батька в лікарню, розповіли, що він був непритомний, хіба попросив зателефонувати доньці. Більше до свідомості він не приходив, був уведений у штучну кому, проводилися реанімаційні заходи. Однак ІНФОРМАЦІЯ_5 її батько помер. 09.06.2022 в лікарні обвинувачена підійшла до неї і сказала, що бачила велосипедиста, чому не зупинилася, пояснити не може. Наступного дня обвинувачена зателефонувала до неї та повідомила, що вона рада, бо жива і здорова, а її батько виживе. Більше вони не спілкувалися, жодної допомоги обвинувачена не надавала, не намагалася зустрітися ні з мамою, ні з сестрою. Ні матеріальної, ні моральної шкоди обвинувачена не відшкодувала;

протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди слідчого СВ Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_9 від 09.06.2022 зі схемою до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 09.06.2022 та фототаблицею до протоколу ОМП від 09.06.2022, відповідно до якого за участю старшого спеціаліста-криміналіста ОСОБА_10 , понятих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , у присутності водія ОСОБА_6 проведено огляд місця дорожньо-транспортної пригоди, а саме: дороги по вулиці Курортна неподалік будинку № 22 в с. Баня Лисовицька Стрийського району Львівської області. Дорожнє покриття асфальтобетонне, сухе, чисте, без вибоїн. Під час огляду вилучено автомобіль марки «Peugeot Partner», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , в якого пошкоджено переднє праве крило, передній бампер, лобове скло, передня права дверка, праве дзеркало заднього виду, заднє праве крило, задній бампер, та велосипед марки «Україна», в якого знищено кермо /а.с. 78-93/;

постановою старшого слідчого Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_9 про визнання речовими доказами від 10.06.2022, відповідно до якої автомобіль марки «Peugeot Partner», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , та велосипед марки «Україна» прилучено до матеріалів кримінального провадження № 0000340 як речові докази і визначено місцем зберігання автостоянку Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області, що за адресою: Львівська область, м. Стрий, вул. Коссака, 11 /а.с. 94/;

ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.06.2022, відповідно до якої накладено арешт на транспортний засіб марки «Peugeot Partner», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_13 та велосипед марки «Україна», який належить ОСОБА_8 /а.с. 95-96/;

висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, № 108 від10.06.2022, відповідно до якого в ОСОБА_6 ознак сп`яніння не виявлено /а.с. 97/;

протоколом проведення слідчого експерименту від 25.07.2022, схемою до протоколу проведення слідчого експерименту від 25.07.2022 та відеозаписом слідчого експерименту, проведеним начальником ВРЗСТ СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_14 з 21:25 25.07.2022 по 21:50 25.07.2022 за участі ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_4 , понятих ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , в ході якого відповідно до показів свідка ОСОБА_6 та матеріалів кримінального провадження було встановлено місце зіткнення, об`єктивну видимість велосипедиста в місці зіткнення з робочого місця водія автомобіля марки «Peugeot Partner» з увімкненим двигуном та ближнім світлом фар, видимість елементів дороги та ухил проїзної частини дороги /а.с. 99-104/;

інформацією Львівського регіонального центру з гідрометеорології від 15.08.2022, відповідно до якої 09.06.2022 з 21:30 до 22:00 погодні умови були такими: 21 год. 00 хв. - хмарність 6 балів, без опадів, температура повітря 22,4о тепла, відносна вологість повітря 50%, вітер тихо, 0 м/с, максимальна швидкість у поривах з 18:00 до 21:00 становила 7 м/с; 24 год. 00 хв. - ясно, хмарність 0 балів, без опадів, температура повітря 14,4о тепла, відносна вологість повітря 85%, вітер тихо, 0 м/с, максимальна швидкість у поривах з 21:00 до 24:00 становила 3 м/с /а.с. 105/;

інформацією астрономічної обсерваторії Львівського національного університету ім. І.Франка від 13.10.2022, відповідно до якої 09 червня 2022 року в с. Баня Лисовицька Стрийського району Львівської області Сонце зійшло о 5 год. 23 хв. Київського часу, зайшло о 21 год. 25 хв. Київського часу. Цивільні сутінки тривали з моменту заходу ОСОБА_17 до 22 год. 10 хв. Навігаційні сутінки тривали з моменту закінчення цивільних сутінок до 23 год. 10 хв. 25 липня 2022 року в с. Баня Лисовицька Стрийського району Львівської області Сонце зійшло о 5 год. 50 хв. Київського часу, зайшло о 21 год. 12 хв. Київського часу. Цивільні сутінки тривали з моменту заходу ОСОБА_17 до 21 год. 53 хв. Навігаційні сутінки тривали з моменту закінчення цивільних сутінок до 22 год. 45 хв. /а.с. 106/;

висновком експерта № 89 від 17.08.2022, відповідно до якого на підставі постанови старшого слідчого СВ Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області від 23.07.2022 в приміщенні моргу Стрийського районного відділення КЗ ЛОР «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи» судово-медичним експертом ОСОБА_18 проведено судово-медичну експертизу ОСОБА_8 , відповідно до якої смерть ОСОБА_8 , 1950 року народження, відповідно до записів медичної карти стаціонарного хворого № 4175 КНП СМР «Стрийська ЦРЛ» наступила ІНФОРМАЦІЯ_7 04:00, що також підтверджується даними судово-медичної експертизи трупа, а саме: ступенем розвитку трупних явищ на час проведення судово-медичної експертизи (труп на дотик рівномірно холодний на всіх ділянках тіла, трупне задубіння добре виражене у всіх групах досліджуваних м`язів, при натисканні пальцем на трупні плями останні бліднуть і відновлюють своє первинне забарвлення через 4 хв., ознаки гнильних змін на трупі відсутні), внаслідок закритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась переломом кісток склепіння черепа справа, крововиливами під оболонки та речовину головного мозку, з послідуючим розвитком деструктивно-некротичних змін у головному мозку, що призвело до набряку головного мозку. При проведенні судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_8 та вивченої представленої в експертизу документації були виявлені закрита черепно-мозкова травма, лінійний перелом тім`яної та скроневої кісток черепа справа, забій головного мозку, постравматичний субарахноїдальний крововилив у лобних ділянках обох півкуль головного мозку, забійні рани потиличної ділянки голови справа, лівого ліктьового суглобу, осаднення лівого плеча, лівого передпліччя та правої гомілки. Вище описані тілесні ушкодження могли утворитися внаслідок ударних взаємодій з тупими твердими предметами, цілком можливо під час ДТП, яка відповідно до фабули постанови слідчого мала місце 09.06.2022, за ступенем тяжкості відносно живих осіб мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент їх заподіяння і в даному випадку перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. При проведенні судово-медмчної експертизи трупа ОСОБА_8 були виявлені морфологічні ознаки захворювань: склероз судин серця, дистрофічні зміни печінки, запальний процес підшлункової залози, які в даному випадку в прямому причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають /а.с. 107-108/;

висновком експерта № 1123/2022 від 05.08.2022, відповідно до якого проведена судово-медична експертиза шматочків внутрішніх органів від трупа ОСОБА_8 лікарем судово-медичним експертом-гістологом ОСОБА_19 у приміщенні відділення судово-медичної гістології Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи КЗ ЛОР, відповідно до якої зі шматочків внутрішніх органів від трупа ОСОБА_8 встановлено: ділянки нейромаляції, некрозу, гнійного запалення, дрібновогнищеві крововиливи та формування гліомезенхімального русла (в одному зрізі) в речовині головного мозку. Набряк головного мозку (в трьох інших зрізах). Дистрофічні зміни в печінці. Нервіномірне кровонаповнення в печінці, малокрів`я в епікарді, легенях, головному мозку, нирках, підшлунковій залозі. Хронічний перисистуючий гепатит. Ознаки хронічного запалення в підшлунковій залозі. Атероматозна бляшка коронарної артерії /а.с. 109/;

висновком експерта № 1663/2022-т від 04.07.2022, відповідно до якого на підставі постанови старшого слідчого ВРЗуСТ СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_20 проведена судово-медична експертиза крові ОСОБА_8 лікарем судово-медичним експертом-токсикологом ОСОБА_21 у приміщенні відділення судово-медичної токсикології КЗ ЛОР «Львівське обласне бюро судово-медичної експертизи», відповідно до якої при судово-токсикологічній експертизі крові ОСОБА_8 , 1950 року народження, не виявлено етилового, метилового, пропілового, бутилового та амілового спиртів /а.с. 110/;

висновком експерта № СЕ-19/114-22/11623-ІТ від 04.08.2022, відповідно до якого вказана експертиза проведена на підставі постанови старшого слідчого СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_20 від 30.06.2022 судовим експертом сектору автотехнічних досліджень відділу автотехнічних досліджень та криміналістичного дослідження транспортних засобів Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС ОСОБА_22 . Згідно з даним висновком на момент огляду робоча гальмівна система досліджуваного велосипеда марки «Україна» знаходиться в працездатному стані та може виконувати функції, передбачені конструкцією. На момент огляду система рульового управління досліджуваного велосипеда марки «Україна» знаходиться в технічно несправному стані з причин порушення просторового розташування керма. На момент огляду велосипед марки «Україна» не обладнаний фарою, ліхтарем, світловідбивачами білого, червоного кольорів. Таким чином, стан вказаного велосипеда марки «Україна» на предмет обладнання світловідбивачами не в повній мірі відповідає вимогам п. 6.2 та 6.6а) чинних Правил дорожнього руху з умов керування ним у темну пору доби і в умовах недостатньої видимості. Несправності системи рульового управління досліджуваного велосипеда марки «Україна» виникли підчас дорожньо-транспортної пригоди в момент, коли на велосипед діяли значні одномоментні ударні навантаження. Встановити час виникнення невідповідностей відносно моменту настання даної автопригоди засобів зовнішнього освітлення не видається можливим, оскільки такі невідповідності могли бути і до моменту її настання /а.с. 111-117/;

висновком експерта № СЕ-19/114-22/11625-ІТ від 04.08.2022, відповідно до якого вказана експертиза проведена на підставі постанови старшого слідчого СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_20 від 30.06.2022 судовим експертом сектору автотехнічних досліджень відділу автотехнічних досліджень та криміналістичного дослідження транспортних засобів Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС ОСОБА_22 . Згідно з даним висновком на момент огляду робоча гальмівна система досліджуваного автомобіля марки «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , знаходиться в працездатному стані та може виконувати функції, передбачені конструкцією. На момент огляду система рульового управління досліджуваного автомобіля марки «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , знаходиться в працездатному стані та може виконувати функції, передбачені конструкцією. На момент огляду система освітлення досліджуваного автомобіля марки «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , знаходиться в працездатному стані та може виконувати функції, передбачені конструкцією /а.с. 118-123/;

висновком експерта № СЕ-19/114-22/11622-ІТ від 11.08.2022, відповідно до якого вказана експертиза проведена на підставі постанови старшого слідчого СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_20 від 30.06.2022 судовим експертом сектору автотехнічних досліджень відділу автотехнічних досліджень та криміналістичного дослідження транспортних засобів Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС ОСОБА_22 . Згідно з даним висновком зіткнення даного автомобіля марки «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , та велосипеда марки «Україна» відбулось на смузі руху, призначеній для руху в напрямку до м. Івано-Франківська, в місці, що передує початку утворення зони осипу уламків транспортних засобів. В первинний момент зіткнення поздовжньої осі автомобіля марки «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , та велосипеда «Україна» одна відносно одної знаходились під кутом близьким 0 градусів. В обстановці місця ДТП водій автомобіля марки «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_6 під час руху в юзовому стані, за умови залишення колесами вказаного автомобіля на місці події найдовшого сліду гальмування довжиною 23,8 м, погасив частину дійсної швидкості, яка знаходиться в межах 62…65 км/год., в залежності від коефіцієнту зчеплення протектору шин коліс автомобіля з покриттям дороги. Дійсна швидкість автомобіля «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , перед гальмуванням складала дещо більшу величину, так як частина кінетичної енергії автомобіля могла бути погашена під час наїзду на пішохода, а частина слідів гальмування могла і не відобразитись. Враховувати ж останнє не надається можливим з причини відсутності в експертній практиці відповідної загальноприйнятої науково-обгрунтованої належним чином опрацьованої та затвердженої методики /а.с. 124-135/;

висновком експерта № СЕ-19/114-22/13691-ІТ від 01.09.2022, відповідно до якого вказана експертиза проведена на підставі постанови старшого слідчого СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_20 від 29.07.2022 судовим експертом сектору автотехнічних досліджень відділу автотехнічних досліджень та криміналістичного дослідження транспортних засобів Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС ОСОБА_23 . Згідно з даним висновком в даній дорожній ситуації водій ОСОБА_6 повинна була керуватись технічними вимогами п. 12.3, 12.4, 13.1 та 13.3 ПДР. В даній дорожній ситуації водій ОСОБА_8 повинен був керуватись технічними вимогами п. 2.3б) ПДР. Допустима швидкість автомобіля марки «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , в обстановці місця ДТП при умові видимості елементів дороги 63,3 м складає величину приблизно 88…91 км/год. При заданих слідством вихідних даних швидкості руху автомобіля марки «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , в 61…64 км/год. його водій мала технічну можливість зупинитись до місця виявлення велосипеда шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху і тим більше мала можливість зменшити швидкість для дотримання безпечної дистанції. Очевидно, що при допустимій швидкості 50 км/год. у неї тим більше була така можливість. В даній дорожній ситуації дії водія автомобіля марки «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_6 не відповідали вимогам п. 12.3, 12.4, 13.1 чинних Правил дорожнього руху і невідповідність вимогам п. 12.3 та 13.1 чинних Правил дорожнього руху знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної пригоди. В даній дорожній ситуації дії водія велосипеда «Україна» ОСОБА_8 не перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням даного зіткнення. При заданих слідством вихідних даних, з технічної точки зору, причиною настання даної пригоди стала невідповідність дій водія автомобіля «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_6 вимогам п. 12.3 та 13.1 ПДР /а.с. 136-140/.

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочину, винуватість обвинуваченої та інші обставини, зазначені у ст. 91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Відповідно до постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 21.02.2019 у справі № 701/613/16-к обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме: винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до позиції ВС/ККС, висловленої в постанові від 11.02.2020 у справі №761/33311/15-к, під час розгляду кримінального провадження, даючи оцінку допустимості доказу, суд має проаналізувати критерії допустимості таких доказів, як-от: законність джерела, законність способу отримання, процесуальне оформлення перебігу й результатів слідчої дії.

За змістом статей 86-87 КПК України ключовою умовою визнання доказів недопустимими є встановлення факту їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. При цьому, зібрані таким шляхом докази не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень і на них не може посилатись суд при ухваленні судового рішення, оскільки це порушує право особи на справедливий судовий розгляд.

Перевірка доказів на їх допустимість є однією з найважливіших гарантій забезпечення прав і свобод людини в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі. З огляду на це, суд має детально аналізувати надані сторонами докази на предмет їх допустимості.

У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який ухвалив вирок, і ці вимоги закону судом дотримано у повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, що також і закріплено в ч. 4 ст. 17 КПК України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 6 грудня 1998 року (п. 146) Європейський Суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

Розглядаючи кримінальне провадження відносно обвинуваченої ОСОБА_6 , суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, у межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані відповідно до чинного кримінально-процесуального законодавства.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості не викликають.

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000340 від 10.06.2022, внесено відомості про те, що 09.06.2022 неподалік будинку АДРЕСА_3 автомобіль марки «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зіткнувся з велосипедом марки «Україна» під керуванням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Внаслідок ДТП останнього було госпіталізовано в КНП «Стрийська ЦРЛ» з діагнозом: ЗЧМТ, перелом склепіння черепа, субарахноїдальний крововилив головного мозку /а.с. 73/.

У постанові Верховного Суду в справі № 761/28347/15-к від 09.09.2020 суд вказав, що реєстр є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 Глави 2 Розділу І Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17 липня 2012 року, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру та згідно з частиною 2 статті 84 КПК України витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів.

Суд не бере до уваги показання обвинуваченої ОСОБА_6 про те, що в її діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та вважає, що сукупністю зібраних у справі та перевірених у судовому засіданні доказів вина обвинуваченої доведена в повному обсязі.

Показання обвинуваченої ОСОБА_6 про те, що вона невинувата у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 09.06.2022 зі схемою до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та фототаблицями, протоколом проведення слідчого експерименту від 25.07.2022, схемою до протоколу проведення слідчого експерименту від 25.07.2022 та відеозаписом слідчого експерименту, інформацією Львівського регіонального центру з гідрометеорології від 15.08.2022, інформацією астрономічної обсерваторії Львівського національного університету ім. І.Франка від 13.10.2022, висновками експерта.

Також суд враховує позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 19 травня 2020 року в справі № 490/10025/17, відповідно до якої порушення учасником дорожнього руху правил саме по собі не виключає винуватість іншого учасника рух, і створення небезпеки учасником дорожнього руху, яку водій був у стані виявити, не звільняє того від обов`язку вжити заходи, необхідні для уникнення або зменшення шкідливих наслідків від створеної небезпеки. Водій не вправі ігнорувати дійсну дорожню обстановку, яка склалася на момент прийняття ним рішення, у тому числі й небезпеку, що виникла внаслідок порушення ПДР іншим учасником. Основним чинником, який визначає відповідальність водія у разі створення небезпеки під час дорожнього руху, залишається його можливість вчасно виявити цю небезпеку і здійснити відповідні заходи для її уникнення чи зменшення. Причина, через яку створена небезпека для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити.

У справі № 640/1664/18 від 03.04.2020 Верховний Суд наголосив, що у кримінальних провадженнях, які стосуються дорожньо-транспортних пригод, експертне дослідження може вплинути на остаточне рішення або позначитися на остаточному рішенні суду. Тому право захисту спростовувати висновки експертів, надані обвинуваченням, за допомогою іншого висновку, наданого захистом, має бути забезпечене судом.

Розглядаючи питання забезпечення дотримання гарантії змагальності сторін у контексті експертних висновків, ЄСПЛ неодноразово висловлював свою позицію та сформував відповідну практику.

Так, у справі «Матиціна проти Росії» цей суд вказав, що зазвичай не є завданням ЄСПЛ визначати, чи є певний експертний висновок, наданий суду, достовірний. За певними виключеннями, загальне правило полягає у тому, що національний суддя має широкі межі розсуду у виборі між суперечливими висновками експертів і визначенні того, який він або вона вважає послідовним і надійним.

У справі «Ходжіч проти Хорватії» ЄСПЛ вчергове нагадав, що вимога про забезпечення справедливості судового розгляду не покладає на суд першої інстанції обов`язку запитувати експертну думку або здійснювати інші процесуальні дії виключно через те, що учасник кримінального провадження заявляє клопотання про це. Якщо сторона захисту наполягає на тому, щоб суд заслухав свідка або дослідив інші докази (наприклад, заслухав експертну думку), національні суди повинні вирішити, чи потрібно або доцільно це робити під час судового розгляду.

Порядок призначення та проведення судових експертиз у кримінальному провадженні врегульований КПК України, Законом України «Про судову експертизу» № 4038 від 25.02.1994, Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5.

До обов`язку судового експерта статтею 12 Закону України «Про судову експертизу» віднесений обов`язок провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок.

Експерт має право керуватись виключно тими даними та досліджувати тільки ті докази, які йому надані стороною кримінального провадження.

Висновок експерта може стати доказом у кримінальному провадженні тільки за умов що він: а) містить фактичні дані, тобто такі, що є беззаперечні та не викликають сумніву (проте будь-який висновок експерта можна та потрібно піддавати сумніву), б) отриманий з дотриманням встановленого порядку, в) має значення для кримінального провадження та належить до обставин, що підлягають доказуванню (ст. 91 КПК), а також він: не ґрунтується на доказах, які визнані судом недопустимими (ч. 5 ст. 101 КПК), отриманий з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод (ст. 87 КПК). При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Відповідно до частин 2, 3, 7, 10 ст. 101 КПК України кожна сторона кримінального провадження має право надати суду висновок експерта, який ґрунтується на його наукових, технічних або інших спеціальних знаннях. Висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність. Кожна сторона має право звернутися до суду з клопотанням про виклик експерта для допиту під час судового розгляду для роз`яснення чи доповнення його висновку. Незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована. Необхідною умовою допустимості висновку експерта є дотримання процесуального порядку призначення і проведення експертизи, в т.ч. має бути перевірена компетентність експерта. Експертному дослідженню можуть піддаватися лише об`єкти, котрі належним чином процесуально оформлені.

Згідно з п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних та цивільних справах» № 8 від 30.05.1997 при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Суд звертає увагу на висновок експерта № СЕ-19/114-22/13691-ІТ від 01.09.2022, відповідно до якого вказана експертиза проведена на підставі постанови старшого слідчого СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_20 від 29.07.2022 судовим експертом сектору автотехнічних досліджень відділу автотехнічних досліджень та криміналістичного дослідження транспортних засобів Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС ОСОБА_23 . Згідно з даним висновком в даній дорожній ситуації водій ОСОБА_6 повинна була керуватись технічними вимогами п. 12.3, 12.4, 13.1 та 13.3 ПДР. В даній дорожній ситуації водій ОСОБА_8 повинен був керуватись технічними вимогами п. 2.3б) ПДР. Допустима швидкість автомобіля марки «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , в обстановці місця ДТП при умові видимості елементів дороги 63,3 м складає величину приблизно 88…91 км/год. При заданих слідством вихідних даних швидкості руху автомобіля марки «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , в 61…64 км/год. його водій мала технічну можливість зупинитись до місця виявлення велосипеда шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху і тим більше мала можливість зменшити швидкість для дотримання безпечної дистанції. Очевидно, що при допустимій швидкості 50 км/год. у неї тим більше була така можливість. В даній дорожній ситуації дії водія автомобіля марки «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_6 не відповідали вимогам п. 12.3, 12.4, 13.1 чинних Правил дорожнього руху і невідповідність вимогам п. 12.3 та 13.1 чинних Правил дорожнього руху знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної пригоди. В даній дорожній ситуації дії водія велосипеда «Україна» ОСОБА_8 не перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням даного зіткнення. При заданих слідством вихідних даних, з технічної точки зору, причиною настання даної пригоди стала невідповідність дій водія автомобіля «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_6 вимогам п. 12.3 та 13.1 ПДР.

У зв`язку з вищенаведеним, суд доходить висновку, що експертиза проведена висококваліфікованим експертом, на підставі постанови слідчого, висновок експерта належним чином аргументований, ґрунтується на ретельному дослідженні, зробленому на підставі діючого законодавства, містить відповіді на усі поставлені питання, висновок обґрунтований дослідницькою частиною, фактичні дані, викладені у висновку, відносяться до справи і мають доказове значення.

З цих же підстав, суд визнає належними та допустимими доказами висновки експертів № 89 від 17.08.2022, № 1123/2022 від 05.08.2022, № 1663/2022-т від 04.07.2022, № СЕ-19/114-22/11623-ІТ від 04.08.2022, № СЕ-19/114-22/11625-ІТ від 04.08.2022, № СЕ-19/114-22/11622-ІТ від 11.08.2022.

Доводи обвинуваченої про те, що потерпілий ОСОБА_8 сам міг вдаритися головою до бордюра або асфальту, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду кримінального провадження.

Суд звертає увагу, що впродовж судового розгляду справи клопотань сторони захисту про допит експерта або призначення експертизи в судовому засіданні подано не було, а призначення експертизи за ініціативою суду є порушенням принципу змагальності сторін. Крім цього, підстав для призначення експертизи немає, оскільки всі досліджені в судовому засіданні докази, в тому числі висновки за результатами проведених експертиз підтверджують винуватість обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Також сторона захисту не була позбавлена можливості заявити клопотання про проведення слідчого експерименту, однак таким правом не скористалася.

Набуття особою права керування транспортними засобами унормовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 511. Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.

Суд констатує, що сторона захисту не заперечує, що обвинувачена ОСОБА_6 за вищевказаних обставин була учасницею дорожнього руху. Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» чітко передбачено обов`язки учасника дорожнього руху, серед яких є також і обов`язок знати і неухильно дотримувати вимог Закону України «Про дорожній рух», Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Отже, обов`язок учасника дорожнього руху, яким на момент дорожньо-транспортної пригоди була ОСОБА_6 , знати і неухильно виконувати вимоги ПДР, чітко визначений у національному законодавстві.

Відповідно до позиції, викладеної у постанові Верховного Суду в справі № 728/578/19 від 07.12.2020 чинний КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку. Як засвідчує судова практика, доказування тих чи інших обставин злочину досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих доказів, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.

На підставі наведеного інші докази, зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні, які хоча і непрямо стосуються фактів, які підлягають доказуванню, однак в своїй сукупності доводять вину обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Злочин, передбачений ст. 286 КК України, є злочином із так-званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причиновому зв`язку. Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження - ч. 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження - ч. 2, загибель кількох осіб - ч. 3); причиновий зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Діяння полягає в порушенні Правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати: 1) у вчиненні дій, заборонених правилами (наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння чи без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії тощо); 2) у невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (незниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу тощо).

Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.

Причиновий зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто знаходилися у причиновому зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли. Вказана правова позиція відображена в Постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 682/956/17.

За змістом закону порушення Правил безпеки руху та експлуатації транспорту полягає в дії або бездіяльності, пов`язаній з невиконанням однієї чи кількох вимог Правил дорожнього руху або інших нормативних актів, що регламентують безпеку руху та експлуатацію транспорту, з боку особи, яка керує транспортним засобом. Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 286 КК України, полягає в: а) порушенні Правил безпеки руху чи експлуатації транспорту, тобто в порушенні конкретного правила, передбаченого конкретним пунктом правил; б) настанні суспільно небезпечних наслідків: заподіяння смерті чи тілесних ушкоджень учасникам дорожнього руху і в) причинному зв`язку між порушенням правил безпеки руху чи експлуатації транспорту та спричиненими наслідками.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується необережною формою вини, що визначається характером ставлення до наслідків. Сама ж дія або бездіяльність при порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту можуть бути як умисними, так і вчиненими з необережності.

Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що ОСОБА_6 порушила вимоги п. 1.5, п. 2.3 п.п. «б», «д», п. 12.3, п. 13.1 Правил дорожнього руху України, в результаті чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої ОСОБА_8 спричинено тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент їх заподіяння, від яких ОСОБА_8 помер, тобто вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і за цим правилом саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, параграф 54 рішення у справі «Шабельник проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ, викладену в рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011, «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

У справах «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 (пункт 253), «Козинець проти України» від 06.12.2007 (пункт 54), «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 (пункт 150), «Зякун проти України» від 25.02.2016 (пункт 40) Європейський Суд неодноразово наголошує про те, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким сумнівом і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).

Ретельно проаналізувавши усі надані сторонами кримінального провадження докази з точки зору доведеності ознак складу злочину, інкримінованого обвинуваченій, суд вважає, що сукупність встановлених під час судового розгляду обставин виключає будь-яке інше розуміння подій, викладених в обвинувальному акті, і вказана версія обвинувачення не містить сумнівів в її обґрунтованості та не спростовується доводами обвинуваченої.

У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року, пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно зі статтею 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 року, пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 року, пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року, пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ («Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України»).

За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши об`єктивно досліджені в судовому засіданні відповідно до вимог ст. 85, 94 КПК України всі вказані вище докази, надані сторонами кримінального провадження, в їх сукупності, враховуючи їх логічність, послідовність та узгодженість між собою, суд повно і всебічно з`ясував та встановив під час судового розгляду обставини вчинення кримінального правопорушення та дійшов висновку, що вина обвинуваченої ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, доведена повністю, її дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 286 КК України.

Вказаний висновок судом зроблений поза розумним сумнівом, а отже, враховуючи зазначене вище, вина ОСОБА_6 повністю доведена в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України.

Вказаний висновок суду узгоджується з п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» (заява № 1637/04), в якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини» п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема, у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п. 1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2015, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

При призначенні покарання обвинуваченій по даній справі суд суворо дотримується принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженої є її виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів, а з врахуванням того, що позбавлення волі є одним із найсуворіших покарань, тому таке покарання слід призначати до реального відбування тільки тоді, коли у суду є достатнє переконання, що звільнення особи від відбування такого, не сприятиме виправленню засудженого.

Обставин, передбачених ст. 66 КК України, які пом`якшують покарання, судом не встановлено.

Обставин, передбачених ст. 67 КК України, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого нею кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних кримінальним правопорушенням наслідків - смерть потерпілого ОСОБА_8 , спосіб вчинення кримінального правопорушення та його мотиви, форму вини, особу обвинуваченої, яка раніше не судима, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружена, не працює, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, позицію потерпілої, яка просить призначити обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі, посткримінальну поведінку обвинуваченої, яка є виключно негативною, так як обвинувачена не усвідомила протиправність своїх дій, у вчиненому не розкаялася, після вчинення кримінального правопорушення жодних збитків не відшкодувала, суспільну небезпеку вчиненого нею кримінального правопорушення, та дійшов переконання, що виправлення ОСОБА_6 та запобігання вчиненню нею нових кримінальних правопорушень можливе лише в умовах ізоляції обвинуваченої від суспільства, і вважає за необхідне призначити їй покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої їй статті КК України. Саме таке покарання, яке полягає в ізоляції та поміщенні до кримінально-виконавчої установи закритого типу, буде відповідати вимогам ст. 65 КК України за своїм видом та буде необхідним для досягнення його мети, тобто необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_6 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як нею, так й іншими особами.

Підстав для звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України суд не вбачає, враховуючи посткримінальну поведінку обвинуваченої, яка є виключно негативною, позицію потерпілої, яка просить призначити їй реальну міру покарання, відсутність обставин, які пом`якшують покарання.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченій ОСОБА_6 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує думку прокурора, який просить застосувати до обвинуваченої додаткове покарання та позбавити її такого права, думку потерпілої, особу обвинуваченої, характер та тяжкість вчиненого нею кримінального правопорушення, суд дійшов висновку про доцільність застосування до винної додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки.

25.11.2022 цивільні позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_24 подали цивільні позови до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, які мотивують тим, що відповідно до матеріалів кримінального провадження та фактичних обставин справи ІНФОРМАЦІЯ_5 їх батько та чоловік ОСОБА_8 помер через важкі травми, отримані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 09.06.2022 на вул. Курортна в напрямку до м. Івано-Франківська біля будинку № 22 в с. Баня Лисовицька Стрийського району Львівської області. Винуватцем зазначеної ДТП є ОСОБА_6 , яка виявила злочинну недбалість, не вживши заходів для зупинки або безпечного об`їзду велосипеда під керуванням ОСОБА_8 , чим порушила п. 1.5, 2.3, 12.3, 13.1 діючих Правил дорожнього руху України.

Смерть батька та чоловіка завдала їм велику, невиправну моральну шкоду, оскільки вони втратили близьку людину, яка була їх опорою і підтримкою. Повністю зруйноване їх нормальне життя. Загибель батька та чоловіка спричинила їм надзвичайні страждання, які продовжуються досі та триватимуть усе життя. Відновити становище, яке існувало до смерті батька та чоловіка, неможливо. Крім цього, наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу, обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, вимагають і надалі вимагатимуть значних компенсаторних можливостей задля їх подолання. Враховуючи те, що смерть батька та чоловіка повністю змінила їх життя у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки, завдану моральну шкоду ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_24 оцінюють у 500000,00 грн кожна.

Суд, заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи в частині цивільного позову, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, дійшов висновку, що позови цивільних позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_24 у кримінальному провадженні підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Статтею 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов, зокрема до обвинуваченого за шкоду, завдану його діяннями. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частина 2 ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За положеннями частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з пунктами 2, 3, 4, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуючи стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Моральна шкода може полягати як у фізичному болю та стражданнях, так і у душевних переживаннях, які фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки відносно неї.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналізуючи фактичні обставини кримінального провадження, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості вини обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні суперечок про його цивільні права і обов`язки має право на справедливий і відкритий розгляд в перебігу розумного терміну судом, встановленим законом. При цьому застосовується практика Європейського суду з прав людини в національному судочинстві як інструмент функціонування Конвенції, яка є частиною національного законодавства. Виходячи з матеріалів справи «Бурдов проти Росії», Страсбург, 7 травня 2002 року, Європейський суд прийшов до висновку, що внаслідок виявлених порушень, які не можна вважати виправленими тільки завдяки визнанню судом наявності правопорушення, заявник отримав певну моральну шкоду. Враховуючи, що потерпілі - цивільні позивачі до теперішнього часу отримують моральні страждання, тому суд повинен керуватися при визначенні суми відшкодування моральної шкоди принципом справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченої ОСОБА_6 , суд виходить із вимог ст. 23, 1187 ЦК України та роз`яснень, що викладені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», та визначає суму відшкодування, яка відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з врахуванням обставин, за яких було спричинено моральну шкоду цивільним позивачам ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_24 , які втратили батька та чоловіка, що був для них опорою в житті, ступінь вини обвинуваченої, характер та обсяг їх фізичних, душевних, психічних страждань, неможливість поновити попереднє становище, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що наступили, та враховуючи характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали цивільні позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_24 , характер немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо), а також враховуючи дані про особу обвинуваченої та її майновий стан, враховуючи, що життя і здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення, а з обвинуваченої ОСОБА_6 слід стягнути на користь цивільних позивачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_24 по 200000,00 грн моральної шкоди. Ця сума, враховуючи особу обвинуваченої та характер її дій, на думку суду, відповідає вимогам розумності та справедливості і за даних конкретних обставин не може вважатися явно завищеною чи надмірною.

Питання речових доказів підлягає вирішенню відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Питання процесуальних витрат підлягає вирішенню відповідно до положень ст. 124 КПК України.

Питання про скасування арешту майна слід вирішити в порядку ст. 174 КПК України.

Керуючись ст. 368-371, 374, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286КК України, і призначити їй покарання за ч. 2 ст. 286КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Цивільні позови ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_24 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_24 по 200000,00 грн (двісті тисяч) моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_24 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 процесуальні витрати за проведення судових експертиз у розмірі 9439,00 (дев`ять тисяч чотириста тридцять дев`ять грн 00 коп.) грн на користь держави.

Скасувати арешт автомобіля марки марки «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , жительці с. Липа Долинського району Івано-Франківської області, та велосипед марки «Україна», який належить ОСОБА_8 , жителю АДРЕСА_4 , накладений ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 14.06.2022.

Речові докази : автомобіль марки марки «Peugeot Partner», р.н. НОМЕР_1 , переданий на зберігання Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області, повернути власнику ОСОБА_6 ; велосипед марки «Україна», переданий на зберігання Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області, повернути потерпілій ОСОБА_4 .

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Суддя /підпис/

Вирок не набрав законної сили.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Дата засвідчення копії - 10.04.2023.

Суддя ОСОБА_1