Справа № 303/3133/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/281/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційні скарги начальника Воловецького відділу Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , адвоката ОСОБА_11 в інтересах потерпілої ОСОБА_12 , адвоката ОСОБА_13 в інтересах потерпілої ОСОБА_12 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2019 року про обвинувачення ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_14 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

потерпілої ОСОБА_12 ,

представників потерпілої ОСОБА_13 , ОСОБА_11 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_10 рахувати з 6 січня 2018 року.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_10 у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_10 суму матеріального відшкодування у вигляді витрат на поховання в розмірі 34 106,38 грн та суму морального відшкодування в розмірі 3000 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_10 5 січня 2018 р., о 23 год. 46 хв., перебуваючи в під`їзді №1 п`ятиповерхового будинку АДРЕСА_2 , на сходовій клітці другого поверху вказаного будинку, діючи умисно, нехтуючи загальнолюдськими цінностями, з метою вбивства на ґрунті неприязних стосунків через ревнощі, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті за допомогою невстановленого під час досудового розслідування колюче - ріжучого предмету, наніс потерпілому ОСОБА_17 не менше 21-го колото-різаного удару в життєво важливі органи.

Своїми діями ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_17 тілесні ушкодження у вигляді: колото-різаної рани шиї з пошкодженням магістральних кровоносних судин, проникаючого поранення грудної клітки на рівні п`ятого міжребер`я, дещо зліва по середньо-ключичній лінії, в третьому міжребер`ї зліва по середньо-лопатковій лінії та третьому міжребер`ї, дещо зліва по середньо-ключичній лінії, пошкоджень по ходу ранових каналів, тканини та кровоносних судин лівої легені крововилив в плеврі та міжреберні м`язи, лівобічного гемотораксу, колото-різаної рани в тім`яній ділянці голови, чола зліва, верхньої повіки правого ока, правої щоки, вздовж задньої поверхні шиї, у підключичній ділянці зліва, рани на поверхні другого та третього пальців правої кісті, що небезпечні в момент їх спричинення, які належать до тяжких тілесних ушкоджень, від яких ОСОБА_17 помер на місці події.

Спричинені ОСОБА_10 тілесні ушкодження, зокрема проникаючі поранення грудної клітки з пошкодженням лівої легені, колото - різані поранення шиї з пошкодженням магістральних кровоносних судин, що проявилось масивною зовнішньою та внутрішньою крововтратою в ліву плевральну порожнину, з розвитком травматичного та гіповолемічного шоку, стало безпосередньою причиною настання смерті потерпілого ОСОБА_17 та перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку.

Такими своїми діями ОСОБА_18 вчинив умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_17 , тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України.

Не погоджуючись із даним вироком, начальник Воловецького відділу Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , адвокати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , адвокат ОСОБА_11 в інтересах потерпілої ОСОБА_12 , адвокат ОСОБА_13 в інтересах потерпілої ОСОБА_12 подали апеляційні скарги.

Прокурор ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просить змінити вирок Мукачівського міськрайонного суду від 18 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 115 КК України щодо перекваліфікації його дій; визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України та призначити покарання у виді довічного позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що місцевий суд неправомірно перекваліфікував дії ОСОБА_10 з п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 115 КК України. Зокрема, поза увагою суду залишилися показання судово-медичного експерта ОСОБА_19 , відповідно до яких обвинувачений завдав потерпілому ОСОБА_17 21 пошкодження гостро-колюче-ріжучим предметом типу ножа в область голови, шиї, грудної клітки; удари були спричинені прижиттєво, що призвело до триваючих фізичних страждань потерпілого, що свідчить про вчинення умисного вбивства з особливою жорстокістю. Крім того, вбивство відбувалось у під`їзді будинку біля квартири, де проживав потерпілий; з показів його матері ОСОБА_12 слідує, що вона добре пам`ятає обставини, за яких вбили її сина. Наведене свідчить, що ОСОБА_10 усвідомлював, що своїми діями завдає потерпілим особливих психічних та моральних страждань.

Адвокати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які звернулися з апеляційною скаргою в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , просять оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_10 у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення скоєно ним.

Подану апеляційну скаргу мотивують тим, що викладені у судовому рішенні висновки не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, сторона захисту заявляла клопотання про визнання недопустимим доказом висновку експерта №19/10-1/60-СЕ/18 від 5 квітня 2018 року, однак місцевий суд у вироку не навів мотивів, чому вважає таке клопотання необґрунтованим. При цьому суд не взяв до уваги показань свідка ОСОБА_20 , який повідомив, що огляд слідчим автомобіля проводився через два, можливо, три дні після вбивства, протокол не складали, незалежні поняті не залучались. При вилученні килимка присутній експерт, візуально оглянувши килимок, повідомив, що на ньому нічого немає. Арешт на тимчасово вилучений килимок накладений не був.

Звертають увагу на те, що протокол освідування ОСОБА_10 складений не був, а тому висновок експерта №34/2018 від 6 січня 2018 року є недопустимим доказом відповідно до ст. 86 КПК України. Крім того, було грубо порушене право ОСОБА_10 на захист.

Зазначають, що свідок ОСОБА_21 є рідною тіткою вбитого ОСОБА_17 та сестрою потерпілої ОСОБА_12 , а тому є зацікавленою в результатах розгляду справи. З огляду на те, що у засобах масової інформації на час проведення слідчої дії з впізнання активно обговорювалось питання затримання ОСОБА_10 за скоєння даного злочину, існує ймовірність, що ОСОБА_21 при впізнанні, яке було проведено 6 січня 2018 року, усвідомлено впізнавала заздалегідь відому їй особу ОСОБА_10 . Відтак сторона захисту вважає, що протокол пред`явлення особи до впізнання від 6 січня 2018 року є недопустимим доказом.

Покликаються на те, що недопустимим доказом є протоколи перегляду відеозапису, згідно з яким свідки ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та потерпіла ОСОБА_17 впізнали ОСОБА_10 в особі, яка проходить по вул. Петефі-Демітрова. Зокрема, свідки впізнавали на вказаному відеозаписі не ОСОБА_10 , а особу, яка за тілобудовою і ходою має ознаки схожості з ОСОБА_10 . При цьому слідством не вжито жодних заходів для ідентифікації особи, яка зафіксована на відеозаписі. Також звертають увагу на неправдивість показань потерпілої.

Крім того, вказують на безпідставність врахування сімейного стану обвинуваченого як обтяжуючої обставини. Водночас, судом не взято до уваги обставини, що пом`якшують покарання, а саме те, що: ОСОБА_10 співпрацював зі слідством, раніше не притягався до кримінальної відповідальності, свідок ОСОБА_26 повідомила, що він є спокійною та урівноваженою людиною.

Адвокат ОСОБА_11 в інтересах потерпілої ОСОБА_12 звернувся з апеляційною скаргою у якій просить вирок Мукачівського міськрайонного суду від 18 жовтня 2019 року в частині кваліфікації дій та призначення покарання скасувати; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначити йому покарання у виді довічного позбавлення волі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог покликається на те, що викладені у судовому рішенні висновки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Зокрема, вважає, що місцевим судом безпідставно визнано недопустимим доказом протокол отримання зразків для експертизи (освідування особи) від 6 січня 2018 року та висновок експерта №19/10-1/58-СЕ/18 віл 4 квітня 2018 року, відповідно до якого у піднігтьовому вмісті правої та лівої рук ОСОБА_10 виявлено кров людини і клітини з ядрами та встановлено їх генетичні ознаки. Зазначає, що у матеріалах кримінального провадження відсутня відмова ОСОБА_10 на відібрання біологічних зразків, тобто відсутнє порушення вимог ч. 3 ст. 245 КПК України при відібранні таких. Крім того, суд безпідставно дійшов висновку про порушення права ОСОБА_10 на захист, оскільки останньому було призначено захисника ОСОБА_27 , жодних скарг від обвинуваченого у порядку ст. 206 КПК України не надходило.

Вважає безпідставним здійснення судом перекваліфікації дій обвинуваченого на ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки потерпілому було спричинено не менше 21 пошкодження та всі вони були прижиттєвими; від спричинення кожного з них ОСОБА_17 відчував біль і, як наслідок, помер від масивної крововтрати. При цьому жодних даних про опір ні у висновку, ні у показаннях експерта вказано не було. До того ж, покликання на опір з боку потерпілого спростовується висновком експерта, оскільки після першого отриманого удару, який був проникаючим, ОСОБА_17 отримав больовий шок, а кожен наступний удар позбавляв його можливості чинити будь-який опір. Кількість спричинених ушкоджень свідчать не лише про умисел на вбивство, а й про умисні дії обвинуваченого, спрямовані на особливе мучення померлого та особливу жорстокість.

Звертає увагу на те, що показання свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_21 , ОСОБА_28 підтверджують те, що ОСОБА_10 певний час шукав способи вбивства потерпілого, вибираючи, який саме спосіб завдасть найбільше страждань ОСОБА_17 .

Адвокат ОСОБА_13 звернувся з апеляційною скаргою в інтересах потерпілої ОСОБА_29 , у якій просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України та призначити покарання у виді довічного позбавлення волі.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що висновки місцевого суду про недопустимість протоколу отримання зразків для експертизи від 6 січня 2018 року та висновку експерта від 4 квітня 2018 року як доказів у кримінальному провадженні є необґрунтованими. Зазначає, що біологічні зразки для експертизи були надані обвинуваченим добровільно. Вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано перекваліфікував дії обвинуваченого з п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 115 КК України.

Вважає, що явним є емоційне задоволення ОСОБА_10 від мук агонії потерпілого, адже обвинувачений вчиняв діяння, які є надмірними для смерті ОСОБА_17 . При цьому ОСОБА_10 усвідомлював достатність нанесених ним кількох ножових ударів для смерті потерпілого.

У судовому засіданні прокурор, потерпіла та її представники підтримали свої апеляційні скарги та заперечили проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

Обвинувачений та його захисники підтримали подану апеляційну скаргу та просили відмовити у задоволенні апеляційних вимог сторони обвинувачення та потерпілої.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши у ході апеляційного розгляду докази, про дослідження яких клопотали учасники кримінального провадження, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за який його засуджено, та вважає, що відсутні підстави для встановлення наявності у діях обвинуваченого такої кваліфікуючої ознаки як особлива жорстокість, що інкримінувалась останньому органом досудового розслідування.

Так, умисне вбивство (ст. 115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Питання про умисел вирішується, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Про намір на позбавлення життя свідчить умисне спричинення ушкоджень в життєво важливі органи потерпілого, в результаті чого настає його смерть.

При кваліфікації умисного вбивства за ознакою вчинення його з особливою жорстокістю (п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України) слід мати на увазі, що законом особлива жорстокість пов`язується зі способом позбавлення людини життя та іншими обставинами, які свідчать про проявлення винним особливої жорстокості.

Умисне вбивство визнається вчиненим з особливою жорстокістю, коли винний усвідомлював, що завдає потерпілому особливі страждання шляхом глумління, тортур, мордування, мучення, у т.ч. з використанням вогню, струму, кислоти, лугу, радіоактивних речовин, отрути, яка завдає нестерпного болю тощо. До особливо жорстокого способу умисного вбивства належить також заподіяння великої кількості тілесних ушкоджень, які завідомо для винного завдавали потерпілому особливих страждань.

При цьому для визнання наявності при вчиненні вбивства даної кваліфікуючої ознаки необхідно встановити, що винний мав намір вчинити саме вбивство з особливою жорстокістю; усвідомлював, що даний спосіб вбивства є особливо тяжким для потерпілого і свідомо йшов на це. Водночас, така жорстокість є необов`язковою для спричинення смерті людини і полягає в заподіянні потерпілому особливих додаткових фізичних або психічних страждань.

Таким чином саме спосіб і характер позбавлення потерпілого життя свідчитиме про особливу жорстокість вчинення злочину.

За матеріалами провадження встановлено, що ОСОБА_10 на ґрунті неприязних стосунків через ревнощі наніс потерпілому ОСОБА_17 не менше 21-го колото-різаного удару в життєво важливі органи.

Свої висновки про те, що ОСОБА_10 вчинив умисне вбивство ОСОБА_17 без кваліфікуючих ознак, суд першої інстанції зробив, обґрунтовано врахувавши:

-дані висновку експерта № 9/18 від 2 березня 2018 року, згідно з яким смерть ОСОБА_17 настала внаслідок проникаючих поранень грудної клітки з пошкодженням лівої легені, колото-різаних поранень шиї з пошкодженням магістральних кровоносних судин, що проявилось масивною зовнішньою та внутрішньою крововтратою в ліву плевральну порожнину, з розвитком травматичного та гіповолемічного шоку. ОСОБА_17 було спричинено не менше двадцяти одного пошкодження гостро-колюче-ріжучим предметом, типу клинка ножа. Під час нанесення пошкоджень ОСОБА_17 міг знаходитися у вертикальному чи близькому до нього положенні, повернутий обличчям до нападника;

-показання експерта ОСОБА_19 , який суду показав, що смерть ОСОБА_17 настала внаслідок проникаючих поранень грудної клітки з пошкодженням лівої легені, колото-різаних поранень шиї з пошкодженням магістральних кровоносних судин, що проявилось масивною зовнішньою та внутрішньою крововтратою в ліву плевральну порожнину з розвитком травматичного та гіповолемічного шоку, що і стало безпосередньою причиною його смерті. Зазначив, що вказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії гострого колючо-ріжучого предмету типу клинка ножа. Було спричинено не менше двадцяти одного пошкодження, всі вони були прижиттєвими. Від спричинення кожного з ножових поранень потерплий відчував біль і, як наслідок, помер від масивної крововтрати через незначний проміжок часу після спричинення йому тілесних ушкоджень.

Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і апеляційний суд, зазначив, що ним не встановлено доказів на підтвердження того, що ОСОБА_10 , завдаючи потерпілому удари у життєво важливі органи грудну клітку, голову та шию, з метою позбавити його життя, свідомо бажав не лише вбити ОСОБА_17 , а й того, щоб він відчував додаткові страждання, які не були б необхідними для настання його смерті. При цьому колегія суддів бере до уваги і те, що злочинні дії ОСОБА_10 стосовно потерпілого тривали недовго, удари ножем були заподіяні у короткий проміжок часу, що підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_12 і свідка ОСОБА_30 , та були спрямовані в життєво важливі органи. Про відсутність виявлення обвинуваченим особливої жорстокості свідчить і момент настання смерті потерпілого, яка згідно з висновком експерта №34/2018 від 5 лютого 2018 року настала безпосередньо після спричинення йому тілесних ушкоджень.

З огляду на викладене, дослідивши та проаналізувавши всі зібрані у справі докази, суд першої інстанції встановив зв`язок між результатами проведених експертиз, показаннями експерта, й сукупністю усіх передбачених законом ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_10 вчинив умисне вбивство ОСОБА_17 без кваліфікуючих ознак.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду та вважає, що описані у вироку протиправні дії засудженої ОСОБА_10 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України.

Водночас, апеляційний суд не бере до уваги покликання потерпілої, як на підставу кваліфікації дій обвинуваченого за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, на те, що фізичні стражданняОСОБА_17 були триваючими, оскільки, як уже зазначалося, смерть останнього настала безпосередньо після спричинення йому тілесних ушкоджень. До того ж, сама потерпіла у ході допиту у суді першої інстанції зазначила, що швидка приїхала через декілька хвилин після події; лікарі швидкої засвідчили смерть її сина.

Стосовно показань експерта ОСОБА_19 про те, що ОСОБА_17 відчував біль під час нанесення йому тілесних ушкоджень, колегія суддів зазначає таке. Згідно з п. 1.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року №6, з медичної точки зору, тілесні ушкодження - це порушення анатомічної цілості тканин, органів та їх функцій, що виникає як наслідок дії одного чи кількох зовнішніх ушкоджуючих факторів - фізичних, хімічних, біологічних, психічних. Будь-яке порушення анатомічної цілості тканин супроводжується фізичним болем, тобто таким психічним станом особи, який характеризується стражданнями, спричиненими фізичним впливом на його тіло. Тобто відчуття потерпілим болю під час заподіяння йому тілесних ушкоджень є сталою реакцією організму на ушкоджуючий фактор. За таких обставин, саме по собі відчуття ОСОБА_17 болю під час нанесення йому ударів ножем є недостатнім фактором для встановлення у діях ОСОБА_10 такої кваліфікуючої ознаки як особлива жорстокість.

Безпідставними є і твердження потерпілої сторони про те, що ОСОБА_10 усвідомлював, що своїми діями завдає потерпілим особливих фізичних та моральних страждань, оскільки вчинив убивство в під`їзді будинку, де проживав ОСОБА_17 . Так, п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах

про злочини проти життя та здоров`я особи» від 7 лютого 2003 року №2 містить роз`яснення про те, що умисне вбивство визнається вчиненим з особливою жорстокістю (п. 4 ч. 2 ст. 115 КК), якщо таке вчинювалося в присутності близьких потерпілому осіб і винний усвідомлював, що такими діями завдає останнім особливих психічних чи моральних страждань.

Як слідує зі свідчень потерпілої ОСОБА_12 , вона не була безпосереднім очевидцем убивства сина; почула його крик про допомогу, після чого вийшла з квартири; нападника не бачила; сина, який лежав у під`їзді на сходах між другим та третім поверхом, впізнала по кросівках та одежі. За наведеного, відсутні підстави вважати, що вбивство ОСОБА_17 було вчинене у присутності близьких потерпілому осіб, зокрема, його матері.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, висновок суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК.

Місцевий суд врахував показання ОСОБА_10 , який свою вину у вчиненому діянні не визнав, оцінив інші наявні у матеріалах справи докази та визнав їх достатніми для доведення винуватості обвинуваченого в умисному вбивстві ОСОБА_17 .

При цьому, спростовуючи версію подій обвинуваченого, місцевий суд свої висновки про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, обґрунтував, зокрема: показаннями потерпілої ОСОБА_31 , свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_21 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_25 , ОСОБА_23 , ОСОБА_34 , ОСОБА_28 , ОСОБА_30 , ОСОБА_20 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , експерта ОСОБА_19 щодо обставин, які їм були відомі, та подій, очевидцями чи учасниками яких вони були; даними, які містяться у протоколах слідчих дій, висновками судових експертиз, а також дослідженими речовими доказами та іншими письмовими доказами, зміст яких детально відтворено у вироку.

Зокрема, на підтвердження винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину суд врахував: показання свідка ОСОБА_26 , яка зазначила, що в жовтні 2017 року вона припинила стосунки з ОСОБА_10 та почала зустрічатись з ОСОБА_17 , проте обвинувачений неодноразово телефонував їй, шукав зустрічей та намагався її повернути. Наприкінці грудня 2017 року ОСОБА_10 вкотре просив її повернутися, на її категоричне заперечення відповів: «Побачиш, що буде»; показання потерпілої ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_41 про те, що ОСОБА_10 намагався встановити місце проживання потерпілого, розшукував його за місцем реєстрації на АДРЕСА_1 , при цьому назвався іменем іншої особи, що викликало підозру ОСОБА_41 та побоювання ОСОБА_17 за своє життя. У своїх показаннях потерпіла також зазначила, що її син останнім часом був схвильований, за декілька днів до вбивства повідомив, що зустрічається з дівчиною, а її колишній хлопець постійно переслідує їх; показання свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_33 та ОСОБА_25 , відповідно до яких ОСОБА_10 болісно переживав розлучення з ОСОБА_42 , переслідував її, намагаючись примиритися, та негативно ставився до того, що вона почала зустрічатися з ОСОБА_43 ; показання свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_44 , які підтвердили, що ОСОБА_17 неодноразово скаржився, що ОСОБА_10 неодноразово переслідував його через стосунки з ОСОБА_26 ; показання свідка ОСОБА_30 про те, що за декілька хвилин до вбивства ОСОБА_17 , у під`їзді між другим та третім поверхом з ним привітався незнайомий чоловік, через вади зору він не зміг його впізнати, однак чув, як потерпілий чинив спротив особі, що наносила йому удари, і йому здалося, що останній добре знав убивцю.

Водночас, правильна оцінка судом першої інстанції надана і показанням свідка ОСОБА_36 (бабусі ОСОБА_10 ) стосовно того, коли онук вийшов з дому, оскільки такі були спростовані показаннями свідків ОСОБА_38 , ОСОБА_40 та ОСОБА_20 ; показанням ОСОБА_37 та ОСОБА_36 щодо перебування обвинуваченого вдома протягом дня та стосовно подій, які відбувались зранку, після приїзду працівників поліції, оскільки такі були суперечливими.

Місцевий суд винуватість ОСОБА_10 обґрунтував покликавшись також на письмові докази, частину з яких сторона захисту у своїй апеляційній скарзі просить визнати недопустимими. Так, апелянти вважають, що слідчим допущено порушення вимог чинного кримінального процесуального закону під час отримання висновку експерта №19/10-1/60-СЕ/18 від 5 квітня 2018 року, оскільки огляд автомобіля «KIA RIO», д.н.з. НОМЕР_1 , в ході якого вилучено переданий на дослідження килимок, не проводився, незалежні поняті при цьому не залучались, арешт на килимок накладено не було. Втім, з вказаними твердженнями колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до статей 86, 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо його отримано в порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Згідно зі ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Виходячи із системного аналізу кримінальних процесуальних норм, які містяться у ч. 1 ст. 233, ч. 2 ст. 234 та ч. 2 ст. 237 КПК України, огляд житла чи іншого володіння особи може бути проведено за добровільною згодою особи, яка ним володіє, за умови, що були наявні процесуальні гарантії, які захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку при наданні такої згоди.

У матеріалах кримінального провадження наявна заява ОСОБА_20 про надання дозволу слідчому ОСОБА_45 на проведення огляду автомобіля «KIA RIO», д.н.з. НОМЕР_2 , розташованого за адресою: м. Мукачеве, вул. Я.Мудрого, 8 (т. 2, а.с. 87).

Згідно з протоколом огляду місця події від 11 січня 2018 року, такий проводився старшим слідчим СВ Мукачівського ВП ГУНП України в Закарпатській області ОСОБА_46 , з участю понятих ОСОБА_47 та ОСОБА_48 . За результатами огляду автомобіля «KIA RIO», д.н.з. НОМЕР_2 , вилучено резиновий килимок, який поміщено до спецпакету №4361003. Також у протоколі зазначено, що під час спілкування з власником автомобіля встановлено, що 6 січня 2018 року він підвозив ОСОБА_49 та його батька, при чому ОСОБА_50 сидів ззаду зліва, позаду водія. Після цього було більш детально оглянуто вказану частину автомобіля та вилучено резиновий килимок, розміром 42см х 50см, посередині на ньому знаходиться напис «KIA RIO» (т. 2, а.с. 88-93). Зазначений килимок постановою слідчого Мукачівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_51 від 11 січня 2018 року визнано речовим доказом та передано на зберігання в камеру зберігання речових доказів Мукачівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області (т. 2, а.с. 95).

13 січня 2018 року прокурором Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 винесено постанову про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи; для дослідження експертам направлено автомобільний резиновий килимок, упакований в спецпакет Головного слідчого управління (т. 12). Вказана постанова була досліджена судом в ході апеляційного розгляду.

На виконання постанови прокурора, експертом Державного НДЕКЦ МВС України у м. Києві 5 квітня 2018 року надано висновок 19/10-1/60-СЕ/18, відповідно до якого на поверхні автомобільного килимка при огляді в затемненому приміщенні в ультрафіолетових променях лампи на лицевій поверхні виявлено нашарування у вигляді плями невизначеної форми речовини коричневого кольору, з яких зроблено змиви, що поміщено до пробірок. В результаті проведеного дослідження встановлено генетичні ознаки слідів крові, виявлених на автомобільному килимку. Порівняльним дослідженням встановлено, що генетичні ознаки слідів крові - збігаються між собою та збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_17 і не збігаються з генетичними ознаками зразка буквального епітелію ОСОБА_10 . Походження генетичних ознак слідів крові, виявлених на автомобільному килимку від ОСОБА_10 виключається (т. 1, а.с. 134-148).

Як вбачається з показань свідка ОСОБА_20 , наданих у суді першої інстанції та повторно досліджених апеляційним судом шляхом прослуховування звукозапису, через декілька днів після події йому зателефонував слідчий і попросив приїхати до відділення поліції; килимок було вилучено експертом під час огляду його автомобіля; протокол огляду він підписував у відділенні поліції. Наведене у сукупності з наявною у матеріалах провадження заявою свідчить про добровільність згоди ОСОБА_20 на проведення слідчим огляду його автомобіля, оскільки були наявні всі процесуальні гарантії, які захищали його здатність висловлювати свою справжню думку. Зазначене, а також подальше визнання вилученого в ході огляду килимка речовим доказом у цьому провадженні свідчить про дотримання вимог кримінального процесуального закону під час отримання зазначених доказів у справі.

При цьому колегія суддів вважає безпідставними доводи захисника про проведення огляду автомобіля у відсутності понятих, оскільки, як слідує з протоколу огляду, такий здійснювався у присутності понятих ОСОБА_47 та ОСОБА_52 , що стверджується підписами останніх. Крім цього, сам свідок ОСОБА_20 зазначив, що під час огляду були присутні слідчий, експерт та особа, яку він назвав «стажером». Наведене, у сукупності з письмовими доказами залучення понятих, підтверджує факт їх присутності у ході проведення цієї слідчої дії.

Не ґрунтуються на матеріалах справи і доводи про те, що слідчим не було залучено незаінтересованих осіб у якості понятих під час проведення огляду автомобіля, оскільки згідно з ч. 7 ст. 223 КПК України понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані в результатах кримінального провадження.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово звертав увагу (справа №514/662/14-к, №203/232/17), що понятий - це незаінтересована в результатах кримінального провадження особа, яку запрошує слідчий або прокурор для участі у слідчій (розшуковій) дії з метою засвідчення факту, змісту та результатів її проведення. При цьому наявність вимоги про незаінтересованість понятого у справі свідчить про те, що законодавець із самого початку розглядає понятого не тільки як виконувача виключно посвідчувальної функції, але й як суб`єкта пізнавальної діяльності, оскільки його заінтересованість може призвести до необ`єктивного результату проведення слідчих дій. Участь понятих є гарантією правильного безпосереднього сприйняття під час провадження слідчих дій обставин та фактів, що мають значення для кримінального провадження, їх належного фіксування в процесуальних документах. Свідчення понятого базуються на обставинах, свідком яких він був. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 425/217/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 194/1437/15-к.

Водночас, стороною захисту не надано переконливих доказів на підтвердження заінтересованості понятих ОСОБА_47 та ОСОБА_52 у даному кримінальному провадженні, не зазначено мотивів та обставин, які б могли викликати сумнів у неупередженості останніх. Не здобуто таких відомостей і в ході апеляційного розгляду.

Стосовно ненакладення арешту на вилучений килимок, який, на чому наголошує сторона захисту, є тимчасово вилученим майном, то відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Однак суттєве значення для висновку про дотримання положень КПК у цьому випадку має те, що у цьому кримінальному провадженні килимок автомобіля був добровільно наданий його власником ОСОБА_20 , який не заперечував щодо його видачі і підтвердив це власноручно написаною заявою.

Ціллю статей 170, 171 КПК є забезпечення прав власника чи законного володільця майна від втручання сторонніх осіб у здійснення ними повноважень власника чи володільця такого майна. Тобто вони покликані захистити інтереси власника чи законного володільця. Застосовувати ці положення КПК всупереч інтересам законного власника чи володільця майна, які не вважають свої права порушеними, вочевидь не можна.

За наведеного, з урахуванням позиції власника майна, вилучення та подальше ненакладення арешту на килимок не є порушенням вимог КПК та не може бути підставою для визнання висновку експерта, отриманого в ході дослідження килимка, недопустимим доказом.

Дана позиція узгоджується з правовою позицію, викладеною Верховним Судом у своїй постанові від 25 січня 2022 року у справі №127/14139/16-к.

Безпідставними є і доводи захисника про те, що свідок ОСОБА_20 не бачив, щоб вилучений килимок слідчим опечатувався, оскільки відповідність дій слідчого під час проведення слідчої дії на виконання вимог КПК засвідчують поняті, а не власник майна чи будь-яка інша особа. Щодо свідчень ОСОБА_20 про те, що експерт, візуально оглянувши килимок, повідомив, що на ньому нічого не має; те, що він мив килимок після того, які підвозив ОСОБА_10 , колегія зазначає, що відсутність візуальних слідів під час зовнішнього огляду речового доказу не може свідчити про відсутність будь-яких слідів узагалі. Більше того, як слідує з висновку експерта, пляма невизначеної форми речовини коричневого кольору на килимку була виявлена в затемненому приміщенні в ультрафіолетових променях лампи. З наведеного слідує, що зазначений слід не міг бути виявлений під час звичайного візуального огляду.

На виконання вимог ч. 5 ст. 237 КПК України слідчий помістив вилучений килимок до спецпакету №4361003 та опечатав його; вказаний спецпакет завірений підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду, зокрема слідчого та понятих, що стверджується ілюстративною таблицею до висновку експерта №19/10-1/60-СЕ/18. За наведеного викладені в апеляційній скарзі сторони захисту доводи про порушення вимог КПК під час вилучення цього речового доказу свого підтвердження не знайшли.

Також сторона захисту просить визнати недопустимим доказом висновок експерта №34/2018 від 6 січня 2018 року, згідно з яким у ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження, оскільки такий висновок є «плодом отруйного дерева» через недотримання органом досудового розслідування процедури освідування особи. Одночасно адвокати покликаються на визнання місцевим судом недопустимим доказом висновку експерта №19/10-1/58-СЕ/18 від 4 квітня 2018 року, наданого за результати дослідження біологічних зразків ОСОБА_10 .

Дослідивши під час апеляційного розгляду зазначені докази, колегія суддів дійшла такого висновку.

Як слідує з витягу з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, відомості про кримінальне правопорушення, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 115 КПК України, внесені 6 січня 2018 року о 02:09:03 за №0000043 (т. 1, а.с. 90-91).

6 січня 2018 року о 18 год. 00 хв. ОСОБА_10 , у присутності захисника ОСОБА_27 , було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Ухвалою слідчого судді Мукачівського районного суду Закарпатської області від 6 січня 2018 року ОСОБА_10 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів (т. 1, а.с. 93-95).

Згідно з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, ОСОБА_10 затримано 6 січня 2018 року о 23 год. 30 хв. (т. 1, а.с. 103-107).

Таким чином ОСОБА_10 набув статусу підозрюваного 6 січня 2018 року о 18 год. 00 хв.

Водночас, постанова першого заступника керівника Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_53 про відібрання біологічних зразків для проведення експертизи винесена 6 січня 2018 року о 05 год. 00 хв. У постанові зазначено про необхідність відібрання зразків біологічного походження, а саме: зрізів нігтів з фаланги пальців обох рук, волосся з різних частин голови, крові та букального епітелію, у ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 . Копію цією постанови вручено ОСОБА_10 , що стверджується його підписом (т. 12, а.с. 54).

З протоколів отримання зразків для експертизи від 6 січня 2018 року вбачається, що у ОСОБА_10 відібрано зразки крові; зрізи з нігтів правої та лівої руки, волосся з голови з різних частин, зразки букального епітелію (т. 12, а.с. 138, 139). Оригінали вказаних протоколів були досліджені апеляційним судом у ході розгляду апеляційних скарг. З вказаних протоколів слідує, що зразки відбирались спеціалістами ОСОБА_19 та ОСОБА_54 ; ОСОБА_10 було заздалегідь повідомлено про незастосування технічних засобів фіксації; останній був ознайомлений з зазначеними протоколами та не мав до них зауважень.

У ході апеляційного розгляду також було встановлено, що відібрання біологічних зразків у ОСОБА_10 здійснювалось, коли він ще не набув статусу підозрюваного. Про це зазначив прокурор ОСОБА_14 , що не заперечив і сам обвинувачений. Наведене узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 241 КПК України, яка не містить обмежень стосовно процесуального статусу особи, у якої здійснюється відібрання біологічних зразків, зокрема, таке відібрання може здійснюватись у підозрюваного, свідка чи потерпілого.

Колегія суддів зазначає, що кримінальний процесуальний кодекс чітко розмежовує такі слідчі дії як освідування особи (ст. 241 КПК) та отримання зразків (у тому числі біологічних) для експертизи (ст. 245 цього Кодексу). Положеннями ч. 3 ст. 245 КПК визначено, що відібрання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами, передбаченими ст. 241 цього Кодексу, яка, у свою чергу, не містять вимог щодо обов`язкової участі понятих під час слідчої дії. При цьому ч. 7 ст. 223 КПК передбачає обов`язкову участь понятих саме при освідуванні особи, а не під час відібрання біологічних зразків у особи.

Водночас, така слідча дія як отримання біологічних зразків забезпечена іншими процесуальними гарантіями, зокрема: здійснення відібрання зразків на підставі постанови прокурора; у разі відмови особи добровільно надати зразки, дозвіл на відібрання таких надається слідчим суддею, судом; відібрання зразків здійснюється спеціалістом; не допускаються дії, які принижують честь і гідність особи або є небезпечними для її здоров`я.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що їх отримання проводилось з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про відібрання біологічних зразків прокурором винесена постанова, копія якої була вручена ОСОБА_10 , біологічні зразки ОСОБА_10 надавались добровільно, протокол ними підписаний, будь-яких заяв та зауважень від нього не надходило.

При цьому колегія суддів зазначає, що відібрання біологічних зразків ОСОБА_10 у відсутності захисника не вказує на порушення вимог КПК, оскільки така процесуальна дія, як отримання зразків для експертизи, пов`язана з необхідністю отримання доказів, які носять об`єктивний характер, і не залежать від волі особи, у якої вони відбираються, а тому не може розглядатися як така, що порушує право особи зберігати мовчання. Присутність чи відсутність захисника у цьому випадку не може позначитися на змісті отриманих під час цієї дії результатів. Такі висновки суду узгоджуються із позицією Верховного Суду, зазначеною у постановах Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі №318/1411/18, від 16 червня 2021 року у справі №182/715/19, від 7 грудня 2020 року у справі №728/578/19.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає передчасними висновки місцевого суду про визнання недопустимим доказом висновку експерта №19/10-1/58-СЕ/18 від 4 квітня 2018 року, відповідно до якого у піднігтьовому вмісті правої та лівої рук ОСОБА_10 виявлено кров людини і клітини з ядрами та встановлено їх генетичні ознаки. Генетичні ознаки слідів крові та клітин у піднігтьовому вмісті правої та лівої рук підозрюваного ОСОБА_10 , є змішаними, збігаються між собою і містять генетичні ознаки трупа ОСОБА_17 та підозрюваного ОСОБА_10 (т. 1, а.с. 112-120).

Що стосується апеляційних вимог адвокатів про порушення права ОСОБА_10 на захист, то забезпечення права на захист це правове положення, згідно з яким посадові особи, котрі здійснюють кримінальне провадження, зобов`язані забезпечити підозрюваному, обвинуваченому, засудженому, виправданому сукупність процесуальних прав, завдяки яким останні отримують можливість захищатися від підозри чи обвинувачення.

Згідно з положеннями ст. 20 КПК України забезпечення права на захист реалізується як особисто підозрюваним, обвинуваченим, виправданим та засудженим, так і за допомогою захисника.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 52 КК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. У цьому випадку участь захисника забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного.

Права підозрюваного регламентовані ч. 3 ст. 42 КПК України, серед яких: знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують; бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права, передбачені цим Кодексом, а також отримати їх роз`яснення; на першу вимогу мати захисника і зустріч із ним.

Як установлено судом апеляційної інстанції, статусу підозрюваного ОСОБА_10 набув 6 січня 2018 року о 18 год. 00 хв., оголошення йому підозри здійснювалось у присутності захисника ОСОБА_27 , який діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 6 січня 2018 року.

Таким чином, на момент набуття ОСОБА_10 статусу підозрюваного, його інтереси захищав адвокат ОСОБА_27 , тобто органом досудового розслідування було дотримано вимоги статей 49, 52 КПК України щодо забезпечення підозрюваному права на захист. В подальшому ОСОБА_10 для захисту його інтересів були залучені адвокати ОСОБА_55 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які представляли його інтереси, зокрема, під час цього апеляційного розгляду. Будь-яких порушень гарантованого ст. 63 Конституції України права на захист ОСОБА_10 як під час досудового розслідування цього кримінального провадження, так і під час розгляду справи у суді колегією суддів не встановлено.

Стосовно визнання недопустимим висновку експерта №34/2018 від 5 лютого 2018 року, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 241 КПК України дізнавач, слідчий, прокурор здійснює освідування підозрюваного, свідка чи потерпілого для виявлення на його тілі, одязі, в якому він перебуває, слідів кримінального правопорушення та їх вилучення або виявлення особливих прикмет, якщо для цього не потрібно проводити судово-медичну експертизу.

Як слідує з матеріалів справи, на виконання постанови старшого слідчого СВ Мукачівського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_56 від 6 січня 2018 року, судово-медичним експертом Мукачівського районного відділення СМЕ ОСОБА_19 проведено судово-медичну експертизу ОСОБА_10 , за результатами якої надано висновок №34/2018 від 5 лютого 2018 року про виявлення у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень у вигляді різаних ран на тильній поверхні основних фаланг 2-го та 3-го пальців правої кисті, які могли виникнути внаслідок дії колюче-ріжучого предмету, чим може бути лезо ножа, можливо внаслідок боротьби з іншою особою, а також за інших обставин. Через давність виникнення можуть вкладатися в дату події, що мала місце 5 січня 2018 року і належать до групи легких тілесних ушкоджень, згідно п. 2.3.5. Правил судово-медичного визначення ступені тяжкості тілесних ушкоджень, як такі, що не понесли за собою короткочасний розлад здоров`я і стійку втрату працездатності (т. 2, а.с. 80-81).

За наведеного, у слідчого не виник обов`язок складати протокол освідування, оскільки ним не проводилась вказана слідча дія. Тілесні ушкодження у ОСОБА_10 були констатовані судово-медичним експертом з відповідною кваліфікацією, про що складено відповідний висновок. Не є порушенням права на захист ОСОБА_10 і відсутність захисника під час проведення судово-медичної експертизи, оскільки, як уже зазначалося, проведення експертизи не залежить від волі особи, щодо якої вона проводиться, а присутність чи відсутність захисника у цьому випадку не може позначитися на змісті отриманих під час експертизи результатів.

При цьому колегія суддів критично оцінює як показання обвинуваченого щодо отримання ним порізів при відкритті пляшки пива, так і доводи захисників про неможливість у ході боротьби не отримати саден і синців, оскільки такі не узгоджуються з іншими матеріалами справи, а є обраною лінією захисту обвинуваченого, спрямованою на уникнення ним відповідальності за вчинене.

Не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду і покликання на недопустимість такого доказу як пред`явлення особи до впізнання від 6 січня 2018 року, оскільки, як зазначають захисники, існує можливість, що через розголос у засобах масової інформації, ОСОБА_21 усвідомлено впізнавала заздалегідь відому їй особу.

Так, відповідно до ст. 228 КПК перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Частиною 6 цієї статті визначено, що за необхідності впізнання може проводитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частині першій і другій цієї статті.

Згідно з ч. 7 цієї статті фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 6 січня 2018 року за участю свідка ОСОБА_21 слідує, що остання за рисами обличчя та тілобудовою впізнала особу під №4 (тобто ОСОБА_10 ) як особу, яка приходила до неї додому і питала про місцезнаходження та місце проживання її племінника ОСОБА_17 (т. 2, а.с. 49-53).

Орган досудового розслідування під час проведення зазначеної слідчої дії дотримався вимог статей 223, 228 КПК. Відповідний протокол був предметом дослідження як суду першої, так і суду апеляційної інстанцій, і дані, зазначені в ньому правильно визнано належними та допустимими доказами, якими обґрунтовано обвинувальний вирок щодо ОСОБА_10 .

Водночас, колегія суддів зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що ОСОБА_21 могла бачити фото ОСОБА_10 у засобах масової інформації є лише припущенням, що не підтверджене жодними доказами, а тому такі не можуть бути взяті до уваги. При цьому нормами КПК обов`язкова участь захисника у проведенні цієї слідчої дії не передбачена.

Не знаходить колегія суддів і підстав для визнання недопустимими доказами протоколів огляду та перегляду відеозапису від 2 квітня 2018 року, 18 лютого 2018 року, 3 квітня 2018 року та 4 квітня 2018 року за участю свідків ОСОБА_57 , ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , ОСОБА_24 та ОСОБА_26 , оскільки такі отримані органом досудового розслідування та досліджені судом у встановленому законом порядку.

Стосовно наданих потерпілою ОСОБА_12 показань, то згідно з ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо; показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Відповідно до ч. 1 ст. 353 КПК України перед допитом потерпілого головуючий попереджає його про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, судом здійснювався безпосередній допит потерпілої ОСОБА_12 , така була приведена до присяги та попереджалася про кримінальну відповідальність згідно з ч. 1 ст. 353 КПК України (т. 5, а.с. 133-139).

Враховуючи наведене, а також те, що показання потерпілої ОСОБА_12 узгоджуються з іншими доказами у справі, колегія суддів не вбачає підстав для визнання їх завідомо неправдивими. При цьому жодних даних про те, що сторона захисту зверталася у правоохоронні органи з заявою про вчинення потерпілою ОСОБА_12 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 КК України, суду не представлено. Покликання апелянтів на зір потерпілої, а також неможливість впізнання ОСОБА_10 як особи, яку бачила декілька секунд двічі за життя, не заслуговують на увагу, оскільки мають суб`єктивний оціночний характер.

Не ґрунтується на матеріалах справи і версія сторони захисту про можливе вбивство ОСОБА_17 , який займався продажем автомобілів, через корисливий мотив. Так, у кримінально-правовому розумінні корисливий мотив являє собою прагнення особи до незаконного збагачення за рахунок вчинення протиправних дій у відношенні інших осіб, суспільства або держави. Попри те, що, як стверджують апелянти, у ОСОБА_17 були кошти від продажу автомобілів, посягання було спрямоване на його життя, а не власність, що виключає версію сторони захисту.

У своїй апеляційній скарзі захисники також зазначають про те, що за результатами допиту свідків та потерпілої встановлено факт, що ніхто зі свідків не був очевидцем убивства, вони не надали жодної інформації щодо причетності ОСОБА_10 до вбивства.

Втім, чинний КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Навпаки, положення ст. 94 КПК визначають, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як засвідчує судова практика, доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у поставі від 9 листопада 2021 року у справі №408/5225/19-к.

Беручи до уваги викладене, дослідивши письмові докази, про дослідження яких клопотали учасники процесу, колегія суддів апеляційного суду вважає, що вина ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, доведена поза розумним сумнівом.

Висновки місцевого суду про визнання недопустимим доказом висновку експерта №19/10-1/58-СЕ/18 від 4 квітня 2018 року хоч і були передчасними, оскільки вказаний доказ отриманий у визначеному КПК порядку та підтверджує вину ОСОБА_10 в інкримінованому йому правопорушенні, в цілому не спростовують правильності ухваленого судом першої інстанції рішення та не є достатньою підставою для його зміни чи скасування.

Судовий розгляд у цьому провадженні відбувався відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства і, як наслідок, колегія суддів констатує дотримання місцевим судом загальної справедливості судового розгляду.

При цьому не заслуговують на увагу і доводи сторони захисту про надмірну суворість призначеного обвинуваченому покарання.

Так, призначаючи ОСОБА_10 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії особливо тяжких, обставини його вчинення нанесення ОСОБА_17 прижиттєво не менше двадцяти одного удару предметом типу клинка ножа; тяжкі наслідки внаслідок дій обвинуваченого ОСОБА_12 залишилась без єдиного сина, якого виховувала одна; особу винного, те, що він детально спланував вбивство потерпілого; ставлення обвинуваченого до вчиненого, який вини не визнав; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання; та дійшов висновку, що виправлення і перевиховання ОСОБА_10 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, при застосуванні до обвинуваченого покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_10 покарання за своїм видом і розміром відповідає його меті, визначеній ст. 50 КК України. При цьому наявність у ОСОБА_10 дружини та малолітньої дитини, а також той факт, що останній раніше несудимий, є особою молодого віку, хоч і враховуються колегією суддів, однак не є достатніми підставами для зменшення розміру призначеного обвинуваченому покарання.

Окрім цього, колегія суддів також враховує поведінку обвинуваченого після скоєння злочину, який вини у вчиненому не визнав, наслідків своїх злочинних дій не усвідомив, не намагався відшкодувати завдану потерпілій шкоду, не підтримав її у горі та не попросив пробачення за вчинене.

Водночас, доводи захисника про наявність обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_10 , в ході апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли. Зокрема, що стосується активного сприяння розкриттю злочину як обставини, що пом`якшує покарання, колегія суддів зазначає, що під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

Однак, як слідує з матеріалів справи, обставини вчинення кримінального правопорушення були встановлені в ході слідчих та процесуальних дій, проведення відповідних експертиз, ОСОБА_10 , який заперечує факт вчинення ним умисного вбивства потерпілого, не надав стороні обвинувачення такої інформації, яка б не могла бути здобута самостійно органом досудового розслідування. За таких обставин, колегія суддів вважає, що поведінку обвинуваченого не слід трактувати як таку, що полягала в активному сприянні розкриттю злочину.

Не заслуговує на увагу і покликання апелянтів на те, що свідок ОСОБА_26 повідомила, що ОСОБА_10 є спокійним та урівноваженим, оскільки така оцінка здійснена людиною, з якою обвинувачений перебував у стосунках тривалий час. При цьому зазначена свідок під час безпосереднього допиту у суді заявила про те, що ОСОБА_10 , не зважаючи на те, що вона вже зустрічалася з ОСОБА_17 , переслідував її, телефонував, писав SMS, зустрічав біля дому та приходив на роботу.

Безпідставними є і доводи сторони захисту про надання неправдивих показань свідком ОСОБА_28 стосовно того, що ОСОБА_10 кілька разів звертався до нього з приводу придбання пістолета, оскільки зазначені показання були надані під присягою під час допиту у суді. Оскільки переконання адвокатів, що вказані дії підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 396 КК України не виразились у їхньому зверненні до органу досудового розслідування з заявою про вчинення свідком кримінального правопорушення, такі не можуть спростувати наданих свідком показань.

За таких обставин, відсутні підстави для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж визначене судом першої інстанції.

При цьому викладені в апеляційних скаргах прокурора та представників потерпілої доводи про призначення ОСОБА_10 покарання у виді довічного позбавлення волі також не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_10 призначено максимально можливе покарання, визначене санкцією ч. 1 ст. 115 КК України.

Неспроможними є доводи захисників про недоведеність потерпілою заподіяння їй моральної шкоди в розмірі 3 000 000 грн.

Так, згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

З огляду на це під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників і характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також визначити порядок її відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода, крім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я; в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Із системного аналізу норм ст. 23 ЦК випливає, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При цьому розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

На думку колегії суддів, суд дотримався цих вимог закону в частині вирішення цивільного позову.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування завданої моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_12 , вказав на те, що така шкода виразилася у фізичному болю та душевних стражданнях потерпілої, яка внаслідок злочинних дій ОСОБА_10 втратила єдиного сина, якого виховувала одна, у її житті настали вимушені зміни, вона залишилась самотньою, врахував глибину немайнових втрат та їх незворотність, тому, з урахуванням характеру правопорушення, матеріального стану обвинуваченого, ступеня його вини, глибини страждань потерпілої та інших обставин, які мають істотне значення, суд обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди 3 000 000грн.

Таким чином, рішення суду відповідає положенням статей 1167, 1187 ЦК, узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, з характером і обсягом моральних страждань потерпілої.

Із таким рішенням погоджується і суд апеляційної інстанції, і підстави вважати його невмотивованим відсутні.

За наведеного, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_10 , судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційні скарги начальника Воловецького відділу Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , адвоката ОСОБА_11 в інтересах потерпілої ОСОБА_12 , адвоката ОСОБА_13 в інтересах потерпілої ОСОБА_12 до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційні скарги начальника Воловецького відділу Мукачівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , адвоката ОСОБА_11 в інтересах потерпілої ОСОБА_12 , адвоката ОСОБА_13 в інтересах потерпілої ОСОБА_12 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4