ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/774/23 Справа № 210/3560/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000615 від 19.08.2021 року на ухвалу слідчого судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2023 року про арешт майна, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

адвоката ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И Л А:

За ухвалою слідчого судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2023 року клопотання прокурора ОСОБА_8 задоволено та накладено арешт шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування з боку ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та будь-якою іншою особою, грошовими коштами та майном, які були вилучено під час обшуку 31.08.2022 у період часу з 06:30 години до 13:35 години за адресою: вул. Панфілова16 м. Дніпро, за місцем мешкання ОСОБА_6 , а саме 3 000 злотих, грошові кошти у валюті, а далі наведено лише перелік серійних номерів купюр номіналами 500, 200, 100, 50, 20, 10, 50 ЄВРО. Визначив місце зберігання зазначених речей, документів та майна за місцем розташування органу досудового розслідування.

Слідчий суддя мотивував своє рішення, доведеністю прокурором необхідності арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених ст. 170 КПК України, так само як і мету арешту, зазначену в ст. 170 КПК України, оскільки орган досудового розслідування повинен крім вжити заходів щодо накладення арешту на вилучене майно на підставах передбачених чинним законодавством з метою досягнення цілей досудового розслідування, та з підстав досягнення цілей передбачених п. 1, п. 2, п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, - збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, конфіскації майна як виду покарання.

В апеляції:

- адвокат просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що ухвала слідчого судді є незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що мотивувальна (описова) частина оскарженої ухвали не збігається з резолютивною, оскільки в резолютивній частині накладений арешт на грошові кошти у сумі 3000 злотих, які не наведені в мотивувальній частині. Також не зазначені у клопотанні ці грошові кошти і в переліку майна, речей та документів як таких, що були вилучені під час обшуку у ОСОБА_6 , однак в протоколі обшуку від 31.08.2022 року про їх вилучення зазначено.

Вважає, що слідчий суддя вийшов за межі своїх повноважень та клопотання, втрутившись в права невизначеного кола осіб, порушив принцип правової визначеності.

Вказує, що під час розгляду клопотання судом грубо порушені вимоги ч. 1 ст. 172 КПК України, а саме, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею не пізніше 2х днів з дня його надходження до суду за участю, в тому числі, слідчого та/або прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після його вилучення, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду на підставі ухвали слідчого судді, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено. Вважає, що вказані вимоги КПК проігноровані слідчим суддею, а клопотання, яке було предметом його розгляду, було подано поза межами строків, передбачених ст. 171 КПК України.

З огляду на невиконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 13.02.2023 року вважає, що майно безпідставно перебуває у володінні прокурора ОСОБА_8 та слідчого ОСОБА_10 ..

Звертає увагу на те, що слідчим порушені вимоги "Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження", затвердженого постановою КМУ 19.11.2012 року № 1104 та норми КПК, оскільки він, складаючи "уточнені" постанови, коригував на свій власний розсуд кількість вилученого майна (грошових коштів), яка не збігається з кількістю грошових коштів, на які прокурор просить накласти арешт, а також не містить (у первісних документах) їх індивідуальних ознак: їх серії, номера, що свідчить про сфальшовані докази та небажання виконувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду про повернення майна (грошових коштів) власнику - ОСОБА_6 .

Посилається на те, що у клопотанні прокурором не наведений конкретний перелік доказів, чим саме доводяться обставини, в ньому зазначені.

Заслухавши учасників судового провадження, захисника ОСОБА_11 , який просив задовольнити апеляційну скаргу та скасувати ухвалу слідчого судді, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляції, перевіривши доводи клопотання та апеляційної скарги і законність оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За ч. 5 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання про арешт майна, слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, зокрема :1) перелік майна, на яке накладено арешт;2) підстави застосування арешту майна;3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення;4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно;5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

Отже, ухвали слідчого судді повинна бути належним чином мотивована і обґрунтована на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду клопотання з проведенням аналізу долучених до клопотання доказів, яким слідчий суддя зобов`язаний надати оцінку з точки зору їх належності, допустимості і достатності для накладення арешту.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Таким чином, при накладенні арешту на майно, повинно бути чітко визначене, його найменування, рід, вид, кількість і головне на яке саме майно і з якою конкретно саме метою відповідно до зазначеної вище норми закону накладається арешт.

Однак, в оскаржуваній ухвалі, слідчий суддя необхідність накладення арешту мотивував доведеністю прокурором необхідності арешту майна, а також наявність ризиків, передбачених ст. 170 КПК України, так само як і мету арешту, зазначену в ст. 170 КПК України, оскільки орган досудового розслідування повинен вжити заходів щодо накладення арешту на вилучене майно на підставах передбачених чинним законодавством з метою досягнення цілей досудового розслідування, та з підстав досягнення цілей передбачених п. 1, п. 2, п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, - збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, конфіскації майна як виду покарання.

При обґрунтуванні цього висновку, згідно змісту оскаржуваної ухвали, слідчий суддя обмежився лише викладенням повного змісту ряду статей закону, які регулюють питання накладення арешту. Декілька разів наведено перелік лише одних і тих же серійних номерів купюр валюти з зазначенням тільки їх номіналу, та одночасно зазначено декілька підстав, як з метою збереження речових доказів, так і спеціальної конфіскації, так і конфіскації майна як виду покарання, не навівши конкретно мотивів, обґрунтування накладення арешту саме з цих підстав окремо кожної. Також не зазначено конкретно ні їх кількість, ні фактичний розмір суми, на яку накладено арешт, окрім 3000 злотих, які, хоча і зазначено їх вилучення під час обшуку 31.08.2022 року, проте ця сума не фігурує в клопотанні при посиланні на перерахунок вилучених грошових коштів 12.09.2022 року.

За приписами п. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно гроші у будь-якій валюті.

Отже, при накладенні арешту на гроші повинно бути чітко визначений вид валюти та її розмір, а тому зазначення в оскаржуваній ухвалі переліку лише серійних номерів купюр не відповідає вимогам вказаної норми закону, оскільки арешт може бути накладений на гроші, а не на серійні номера купюр.

Слід також звернути увагу, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13.02.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання слідчого, за погодженням з прокурором про арешт майна вилученого під час обшуку 31.08.2022 року за адресою: вул. Панфілова16 м. Дніпро, за місцем мешкання ОСОБА_6 , у тому числі відмовлено в арешті на ці ж самі грошові кошти, на які накладено арешт оскаржуваною ухвалою слідчого судді.

За вимогами ч. 3 сит. 173 КПК, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Даних обставин при задоволенні клопотання прокурора слідчим суддею не з`ясовано і не враховано, оцінка цим обставинам не надана.

Крім того, за приписами ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

За вимогами ч. 6 ст. 173 КПК України, ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна слідчий суддя, суд постановляє не пізніше сімдесяти двох годин із дня находження до суду клопотання, інакше таке майно повертається особі, у якої його було вилучено.

Отже зазначені норми закону обмежують період часу звернення прокурора, слідчого з клопотанням про арешт вилученого майна під час обшуку, і розгляду слідчим суддею, судом цього клопотання, який загалом чітко визначений з моменту вилучення і до постановлення ухвали в 5 днів, інакше таке майно повертається особі, у якої його було вилучено.

Однак при розгляді клопотання прокурора про арешт майна, вилученого ще 31.08.2022 року по місцю мешкання ОСОБА_6 слідчим суддею вказані питання не з`ясовані, і в оскаржуваній ухвалі не наведено та не надано оцінки щодо недотримання прокурором у передбачений законом строк звернення до суду, з таким клопотанням який є за межами 6 місяців з моменту вилучення майна. Не надано належної оцінки, і не наведено обґрунтування якими доказами чи даними прокурор довів правову підставу і необхідність такого арешту саме на номера купюр, а не на визначений конкретно розмір грошових коштів, вилучених ще 31.08.2022 року. Не наведено конкретно, які саме наявні ризики.

Таким чином, за наведеного таке судове рішення не можна вважати належним чином обґрунтованим та вмотивованим і таким, що відповідає наведеним вище нормам закону, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.

Розглядаючи питання накладення арешту, колегія суддів керується положеннями Конституції України, Конвенцією з прав людини, нормами кримінального процесуального закону та правовими позиціями Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Статтею 6 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до висновку ЄСПЛ, перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

Отже, позбавлення права власності, розпорядження чи користування своїм майном, у тому числі і тимчасове може мати місце тільки "на умовах, передбачених законом».

Наведені вище норми закону, обмежують чітко як подання прокурором, слідчим клопотання про арешт майна та і розгляд слідчим суддею, судом цього клопотання, періодом часу з моменту вилучення майна, яке загалом обмежено в 5 днів ( ч.5 ст.171, ч. 6 ст. 173 КПК).

Проте, як вбачається з матеріалів даного клопотання прокурора, останній звернувся до суду з клопотанням про арешт майна вилученого 31.08.2022 року по місцю мешкання ОСОБА_6 21.02.2023 року, майже через півроку, тобто далеко за межами визначеного законом строку та жодним чином не вказав про причини пропуску такого звернення.

Само по собі посилання прокурора в апеляційній інстанції на вказану вище ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13.02.2023 року, якою було відмовлено в задоволенні такого ж клопотання про арешт майна, та на зміну підозри ОСОБА_9 за ч.3 ст. 191, ч.2 ст. 209 КК України, як на нововиявлені факти, та на те, що 12.09.2022 року слідчим вилучені грошові кошти 31.08.2022 року по місцю мешкання ОСОБА_6 перераховано їх номінал та кількість виявлених грошових коштів, не може слугувати підставою для повторного звернення з таким клопотанням для накладення судовим рішенням арешту в порядку передбаченого нормами КПК України на ці ж грошові кошти, оскільки цим Кодексом не передбачено подібних маніпуляцій з вилученими грошовими коштами під час обшуку і порядку повторного накладення на них арешту після рішення суду про відмову в арешті.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Статтею 171 КПК України передбачений перелік обставин, які прокурор, слідчий повинні зазначати в клопотанні про арешт майна. Зокрема, в такому клопотанні мають бути зазначені підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження таким майном.

Однак, як слідує із змісту клопотання прокурора про арешт майна наведено перелік лише серійних номерів купюр з зазначенням номіналу валюти, що унеможливлює взагалі визначитись на який розмір грошових коштів накладається арешт, що також унеможливлює перевірити і з`ясувати чи відповідає цей розмір в сумі вилучених фактично грошових коштів. Не визначено конкретна мета арешту, а зазначено загалом майже всі підстави для арешту, передбачені ч.2 ст. 170 КПК, як п.1, так і п. 2, так і п. 3, які не є сумісними, так як законодавець в даній статті відокремлює кожну мету окремо.

За правилами ч.2 ст. 171 КПК України в клопотанні про арешт майна повинно бути зазначено чітко і конкретно підстави і мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування, як і перелік і види майна що належить арештувати, що відсутнє в даному клопотанні.

При накладені арешту на майно з метою конфіскації та або спецконфіскації відповідно до положень ст. 170 КПК, необхідно довести наявність достатніх підстав вважати, що це майно підлягатиме конфіскації чи або спецконфіскації у випадках, передбачених Кримінальним Кодексом України.

Обґрунтування наявності підстав вважати, яке саме майно на яке просить накласти арешт прокурор підлягатиме спецконфіскації , конфіскації або арешту з метою збереження речових доказів у даному клопотанні відсутнє, як і відсутнє відповідне достатнє обгрунтування накладення арешту з метою збереження речових доказів.

Отже, норми закону також зобов`язують при арешті грошових коштів, чітко визначити їх вид, кількість, розмір в сумі, з якою метою, а також навести відповідне обґрунтування необхідності арешту цього майна.

Відсутність дотримання зазначених умов, у даному випадку унеможливлюють визначитись на який саме розмір грошових коштів необхідно накласти арешт, в якій сумі, з якою саме метою і яке саме обґрунтування необхідності такого арешту, його розумність, співмірність.

Крім того, як слідує з матеріалів клопотання прокурора про арешт майна, в провадженні ВП № 2 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження № 0000615 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191, ч.ч. 2, 3 ст. 255, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 362, ч. 2 ст. 209, ч. 1 ст. 309 КК України.

Обшук 31.08.2022 року за місцем мешкання ОСОБА_6 , під час якого вилучено грошові кошти на які накладається арешт, був проведений в рамках цього ж кримінального провадження, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, яка конфіскації майна, як і спецконфіскації не передбачає, і останній на момент постановлення оскаржуваної ухвали слідчого судді, статусу підозрюваного не мав, таких даних до клопотання не надано, що загалом унеможливлює накладення арешту на грошові кошти з цією метою.

У судовому засіданні апеляційного суду, прокурором також не надано належним чином обґрунтування доводів, як щодо пропуску строку на звернення до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, яке було вилучене ще 31.08.2022 року, так і щодо правових підстав і необхідності повторного розгляду арешту на ті ж самі вилучені грошові кошти в арешті яких апеляційною інстанцією було відмовлено.

Таким чином, наведені обставини порушення встановлених законом умов звернення з клопотанням про арешт майна, недоведеність існування правової підстави для накладення арешту на майно про які вказано в клопотанні та її необхідність, не дають правові підстави для задоволення такого клопотання про арешт майна, у зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

З огляду на викладене, ухвалу слідчого судді підлягає скасуванню, з постановленням нової, якою згідно ч.1 ст. 173 КПК України, в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна слід відмовити, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2023 року у кримінальному провадженні № 0000615 від 19.08.2021 року про арешт майна, - скасувати.

Постановити нову, якою відмовити прокурору відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_8 в задоволенні клопотання без дати, яке надійшло до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області 21.02.2023 року, у кримінальному провадженні № 0000615 від 19.08.2021 року про арешт майна, вилученого під час обшуку 31.08.2022 року за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем мешкання ОСОБА_6 ..

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4