КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/1378/2023
Категорія - ч. 1 ст. 366 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Київської міської прокуратури ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року у кримінальному провадженні №0000128 стосовно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України №1508-VІ від 11 червня 2009 року) та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що ним вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України №1508-VІ від 11 червня 2009 року).

Судом також вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Обвинувальним актом ОСОБА_8 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України №1508-VІ від 11 червня 2009 року), а саме у службовому підробленні, тобто складанні, видачі службовою особою завідомо неправдивих документів, внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, за попередньою змовою групою осіб, за наступних обставин.

Відповідно до наказу ГУ МВС України в м. Києві №275 дек від 21 липня 2007 року ОСОБА_10 призначений на посаду старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого управління Головного управління МВС України в м. Києві та згідно зі ст. 1 Закону України «Про міліцію» являвся працівником державного озброєного органу виконавчої влади, який покликаний, поряд з іншим, захищати інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Відповідно до ст. 114 КПК України (в редакції 1960 року), при провадженні досудового слідства всі рішення про спрямування слідства і про провадження слідчих дій слідчий приймає самостійно, за винятком випадків, коли Законом передбачено одержання згоди від суду (судді) або прокурора, і несе повну відповідальність за їх законне і своєчасне проведення. Слідчий по розслідуваних ним справах вправі давати органам дізнання доручення і вказівки про провадження розшукних та слідчих дій і вимагати від органів дізнання допомоги при провадженні окремих слідчих дій. Такі доручення і вказівки слідчого є для органів дізнання обов`язковими. Постанови слідчого, винесені відповідно до закону в кримінальній справі, яка перебуває в його провадженні, є обов`язковими для виконання всіма підприємствами, установами і організаціями, посадовими особами і громадянами».

Таким чином ОСОБА_10 , як слідчий, здійснював функції представника влади, які полягали у пред`явленні вимог, прийняті рішень чи застосування примусових заходів, обов`язкових для виконання фізичними та юридичними особами незалежно від їх відомчої належності чи підлеглості.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» від 23 грудня 1993 року ОСОБА_10 , як слідчий, був працівником правоохоронного органу.

Відповідно до примітки 1 до ст. 364 КК України (2001 року), службовими особами є особи, які постійно чи тимчасово здійснюють функції представників влади, а також обіймають постійно чи тимчасово на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або виконують такі обов`язки за спеціальним повноваженням.

Тому, відповідно вказаної статті, ОСОБА_10 являвся службовою особою, яка постійно здійснює функції представника влади.

Також, ОСОБА_10 , будучи службовою особою та працюючи на вищевказаній посаді, був зобов`язаний дотримуватись вимог ст. 140 КПК України (в редакції 1960 року), а саме при пред`явленні обвинувачення особі присутність захисника є обов`язковою, крім випадків, коли він відмовляється від нього і його відмова прийнята. Слідчий, упевнившись в особі обвинуваченого, оголошує йому постанову про притягнення як обвинуваченого, роз`яснює суть пред`явленого обвинувачення та вручає копію постанови про притягнення як обвинуваченого. Про пред`явлення обвинувачення, роз`яснення його суті і вручення копії постанови слідчий складає протокол із зазначенням години і дати пред`явлення обвинувачення, який підписується обвинуваченим, слідчим та захисником. У разі відмови обвинуваченого поставити підпис у протоколі слідчий робить на ньому відмітку про відмову від підпису і зазначає мотиви відмови, про що сповіщає прокурора».

Згідно із ст. 143 КПК України (в редакції 1960 року) слідчий зобов`язаний допитати обвинуваченого негайно після його явки або приводу і в усякому разі не пізніше доби після пред`явлення йому обвинувачення. Допит обвинуваченого, крім виняткових випадків, повинен проводитися удень. При допиті обвинуваченого за його бажанням може бути присутнім захисник, а у випадках, передбачених частиною першою статті 45 цього Кодексу, присутність захисника є обов`язковою. Обвинувачений допитується в місці провадження досудового слідства, а в разі необхідності - і в місці його перебування.

Статтею 43 КПК України (в редакції 1960 року) передбачено, що обвинувачений має право: знати, в чому його обвинувачують; давати показання з пред`явленого йому обвинувачення або відмовитися давати показання і відповідати на запитання: мати з захисником побачення з ним до першого допиту; подавати докази: заявляти клопотання ; ознайомлюватися після закінчення досудового слідства або дізнання з усіма матеріалами справи; брати участь у судовому розгляді в суді першої інстанції; заявляти відводи; подавати скарги на дії і рішення особи, яка проводить дізнання, слідчого, прокурора, судді та суду, а за наявності відповідних підстав - на забезпечення безпеки.

Відповідно до вимог ст. 7-1 КПК України (в редакції 1960 року), до направлення кримінальної справи до суду особі повинно бути роз`яснено сутність обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття справи з цієї підстави. Направлення кримінальної справи до суду з підстав, зазначених у цій статті, не допускається, якщо обвинувачений, підсудний проти цього заперечує. В цьому разі провадження у справі продовжується в звичайному порядку. Прокурор або слідчий в разі винесення постанови про направлення справи до суду у випадках, передбачених у частині першій статті 7-1 цього Кодексу, повинні ознайомити обвинуваченого, його захисника, потерпілого або його представника з названою постановою, а в разі їх вимоги - з усіма матеріалами справи та роз`яснити їх права, передбачені цим Кодексом.

Статтею 32 КПК України (в редакції 1960 року) роз`яснено значення терміну «протокол» - документ про проведення слідчих і судових дій, про їх зміст і наслідки.

Згідно із ст. 85 КПК України (в редакції1960 року), в протоколі про кожну слідчу дію повинні бути зазначені: місце і дата його складання; посади і прізвища осіб, що проводять дію; прізвища осіб, які брали участь у проведенні слідчої дії адреси цих осіб; роз`яснення їх прав і обов`язків; зміст проведеної слідчої дії, час її початку і закінчення; всі істотні для справи обставини, виявлені при виконанні даної слідчої дії. Протокол підписують особа, яка провадила слідчу дію, допитана особа, а також перекладач, поняті, якщо вони були присутні, та інші особи, які були присутні або брали участь у проведенні цієї дії. Якщо хто-небудь з цих осіб через фізичні вади або з інших причин не може особисто підписати протокол, то для підписання протоколу запрошується стороння особа.

Відповідно до ст. 212 КПК України (в редакції 1960 року), досудове слідство закінчується складанням обвинувального висновку або постанови про закриття справи чи постанови про направлення справи до суду для вирішення питання про застосування примусових заходів медичного характеру.

Всупереч вказаним вимогам законодавства ОСОБА_10 , працюючи на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого управління Головного управління МВС України в м. Києві, вчинив службове підроблення за попередньою змовою групою осіб під час провадження досудового слідства у кримінальній справі № 06-7160 за наступних обставин.

Так, Печерським РУ ГУМВС України в м. Києві щодо ОСОБА_11 31 липня 2006 року була порушена кримінальна справа № 06-7160 за фактом дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої загинула ОСОБА_12 та спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості ОСОБА_13 , за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Цього ж дня провадження досудового слідства у даній кримінальній справі доручено старшому слідчому в особливо важливих справах відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого управління Головного управління МВС України в м. Києві ОСОБА_14 .

Далі кримінальна справа №06-7160 щодо ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України на підставі п. 1 ст. 213, п. 2 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 року), ОСОБА_15 28 липня 2008 року закрита, запобіжний захід відносно ОСОБА_11 скасований та продовжено розслідування у кримінальній справі № 06-7160 за фактом дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої загинула ОСОБА_12 .

Заступником міністра МВС України - начальником ГСУ МВС України ОСОБА_16 23 квітня 2009 року винесена постанова про відновлення слідства в закритій кримінальній справі № 06-7160 щодо ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України та надано письмову вказівку № 13/8-6125 від 23 квітня 2009 року в даній кримінальній справі пред`явити ОСОБА_11 обвинувачення за ч. 1 ст. 135 КК України.

За результатами розслідування кримінальної справи № 06-7160 ОСОБА_15 22 червня 2009 року прийнято рішення про її закриття на підставі п. 1 ст. 213, п. 2 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 року), у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_11 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Далі ОСОБА_15 22 липня 2009 року у кримінальній справі № 06-7160 винесено постанову про порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135 КК України, за фактом завідомого залишення без допомоги ОСОБА_13 , яка перебувала в небезпечному для життя стані.

Так, ОСОБА_10 , будучи службовою особою та працівником правоохоронного органу, 22 липня 2009 року у кримінальній справі № 06-7160 виніс постанову про порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135 КК України, за фактом завідомого залишення без допомоги ОСОБА_13 , яка перебувала в небезпечному для життя стані, та того ж дня виніс постанову про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135 КК України.

В кінці липня 2009 року у невстановлений точний час ОСОБА_10 , перебуваючи біля приміщення Бюро технічної інвентаризації м. Києва, по вул. Трьохсвятительська, 4-В в м. Києві, попередньо домовившись, зустрівся з матір`ю ОСОБА_11 - ОСОБА_17 , яка під час розмови повідомила ОСОБА_14 , що її син з 19 липня 2009 року по 02 серпня 2009 року перебуває на відпочинку за межами державного кордону України.

Після цього у ОСОБА_18 , який достовірно знав, що ОСОБА_11 перебуває за межами України, а 29 липня 2009 року спливає трирічний строк притягнення останнього до кримінальної відповідальності, проте ним, як слідчим, не прийнято законне рішення у справі згідно з вимогами ст. 212 КПК України (в редакції 1960 року), виник злочинний умисел, спрямований на складання завідомо неправдивих офіційних документів та внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей за попередньою змовою групою осіб.

Статтею 83 КПК України (в редакції 1960 року) передбачено, що документами є предмети, на яких за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо зафіксована певна інформація. До документів можуть належати носії інформації, які містять відомості про обставини, встановлені в ході кримінального судочинства органом дізнання, слідчим, прокурором чи судом у порядку, встановленому вказаним кодексом.

Відповідно до ст. 82 КПК України (в редакції 1960 року), протоколи слідчих і судових дій, складені і оформлені в порядку, передбаченому вказаним кодексом, носії інформації, на яких з допомогою технічних засобів зафіксовані процесуальні дії, є джерелом доказів, оскільки в них підтверджується обставини і факти, що мають значення для вирішення справи.

Таким чином, протокол слідчої дії - протокол допиту обвинуваченого, та документи у формі постанов про притягнення як обвинуваченого, постанови про порушення клопотання про закриття кримінальної справи у зв`язку з закінченням строків давності є документами, які складені, видані, засвідчені з дотриманням визначених вище переліченим законодавством норм уповноваженою особою, якій законодавством надано право у зв`язку з її професійною чи службовою діяльністю складати, видавати, засвідчувати певні види документів, що підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти і які містять передбачені законодавством реквізити та відомості, тобто є офіційними документами.

Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_10 , будучи службовою особою, представником влади та працівником правоохоронного органу, вступив у злочинну змову з невстановленою особою у невстановлений час, якій повідомив про свої наміри та попросив останню сприяти йому своїми діями.

Після цього ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою із невстановленою особою, з умислом на внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, створюючи видимість дотримання вимог КПК України (в редакції 1960 року) при провадженні досудового слідства у кримінальній справі № 06-7160, використовуючи свою владу всупереч інтересам служби, наприкінці липня 2009 року, у невстановлений точний час та місці, достовірно знаючи про перебування ОСОБА_11 за межами України, надав невстановленій особі постанову про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135 КК України від 22 липня 2009 року, яка являється офіційним документом, так як складена і оформлена в порядку, передбаченому КПК України (в редакції 1960 року), є носієм інформації, на якій зафіксована процесуальна дія та є джерелом доказу, оскільки в ній підтверджується обставини і факти, що мають значення для вирішення кримінальної справи, у якій невстановлена особа, на прохання ОСОБА_18 , діючи за попередньою змовою із ним, виконала підпис в графах «Постанову оголошено і суть пред`явленого обвинувачення роз`яснено» та «Вищевказані права мені роз`яснені і зрозумілі» від імені ОСОБА_11 , а ОСОБА_10 , у свою чергу, засвідчив вказаний офіційний документ своїм підписом.

Згідно з висновком додаткової судово-почеркознавчої експертизи № 3852/3853/16-32 від 30 березня 2016 року підпис від імені ОСОБА_11 в графі «Постанову оголошено і суть пред`явленого обвинувачення роз`яснено», у постанові про притягнення як обвинуваченого від 22 липня 2009 року, виконаний не ОСОБА_11 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_11 . Підпис від імені ОСОБА_11 в графі «Вищевказані права мені роз`яснені і зрозумілі» у постанові про притягнення як обвинуваченого від 22 липня 2009 року виконаний не ОСОБА_11 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_11 .

Таким чином, ОСОБА_10 діючи спільно та узгоджено із невстановленою особою, наприкінці липня 2009 року у невстановлений точний час та місці вніс завідомо неправдиві відомості до офіційного документу, а саме до постанови про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135 КК України від 22 липня 2009 року.

Крім цього, ОСОБА_10 наприкінці липня 2009 року у невстановлений точний час та місці, з метою створення уявності дотримання вимог ст. 7-1 КПК України (в редакції 1960 року), достовірно знаючи про перебування ОСОБА_11 за межами України, діючи за попередньою змовою із невстановленою особою з умислом на складання завідомо неправдивого документа - заяви від імені ОСОБА_19 , попросив невстановлену особу надрукувати вказану заяву від імені ОСОБА_11 про те, що останній нібито не заперечує проти направлення до суду, в порядку ст.ст. 11-1, 130 КПК України (в редакції 1960 року) кримінальної справи за його обвинуваченням за ч. 1 ст. 135 КК України для закриття у зв`язку із закінченням строків давності, що не відповідало дійсності, та підписати її від імені ОСОБА_11 . Діючи спільно та узгоджено із ОСОБА_15 , за попередньою змовою із ним, невстановлена особа надрукувала вищевказану заяву та підписала її від імені ОСОБА_11 , після чого надала ОСОБА_14 .

Згідно з висновком додаткової судово-почеркознавчої експертизи № 3852/3853/16-32 від 30 березня 2016 року підпис від імені ОСОБА_11 в графі « ОСОБА_20 » в заяві, надрукованою російською мовою з наступним змістом: «О закрытии уголовного дела № 06-7160 по обвинению меня в совершении преступления предусмотренного частью 1 статьи 135 КК Украиныне протестую», виконаний не ОСОБА_11 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_11 .

Таким чином, ОСОБА_10 разом із невстановленою особою наприкінці липня 2009 року у невстановлений точний час та місці склав завідомо неправдивий документ, а саме заяву від імені ОСОБА_11 про те, що останній нібито не заперечує проти направлення кримінальної справи за його обвинуваченням до суду для закриття у зв`язку із закінченням строків давності.

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_10 , будучи службовою особою та працівником правоохоронного органу, наприкінці липня 2009 року, точний час не встановлено, перебуваючи в приміщенні ГУ МВС України в м. Києві, розташованому за адресою : м. Київ, вул. Володимирській 15, в своєму службовому кабінеті №522, діючи умисно, з метою створення видимості дотримання вимог КПК України (в редакції 1960 року) при провадженні досудового слідства у кримінальній справі № 06-7160 склав завідомо неправдивий документ - протокол допиту обвинуваченого ОСОБА_11 за його відсутності у вказаному місці та час, який є офіційним документом, так як відповідно до ст. 82 КПК України (в редакції 1960 року) даний протокол, складений і оформлений в порядку, передбаченому вказаним кодексом, є носієм інформації, на якому зафіксована процесуальна дія та є джерелом доказу, оскільки в ньому підтверджується обставини і факти, що мають значення для кримінальної справи.

При цьому у протоколі допиту обвинуваченого ОСОБА_11 , який є офіційним документом, ОСОБА_10 , достовірно знаючи про перебування ОСОБА_11 за межами України, власноручно зазначив завідомо неправдиві відомості про те, що він, нібито 22 липня 2009 року в приміщенні слідчого управління ГУ МВС України в м. Києві, за адресою: м. Київ, вул. Володимирська,15, в кабінеті №522, в період часу з 14 годин 06 хвилин до 14 годин 15 хвилин допитав як обвинуваченого ОСОБА_11 , усвідомлюючи відсутність останнього, та власноручно зробив рукописний текст до протоколу допиту «Обвинувачений від проведення допиту та підпису протоколу допиту відмовився слідчий ОСОБА_10 », що не відповідало дійсності, після чого вказаний офіційний документ засвідчив своїм підписом.

Згідно з висновком додаткової судово-почеркознавчої експертизи № 3852/3853/16-32 від 30 березня 2016 року рукописний запис «Обвинувачений від проведення допиту та підпису протоколу допиту відмовився слідчий ОСОБА_10 » у протоколі допиту обвинуваченого від 22 липня 2009 року виконаний ОСОБА_15 .

Таким чином, ОСОБА_10 у невстановлений точний час та місці, нібито 22 липня 2009 року, в приміщенні слідчого управління ТУ МВС України в м. Києві, за адресою: м.Київ, вул. Володимирська,15, в кабінеті №522 в період часу з 14 годин 06 хвилин до 14 годин 15 хвилин склав завідомо неправдивий офіційний документ, а саме протокол допиту обвинуваченого ОСОБА_11 від 22 липня 2009 року.

Надалі ОСОБА_10 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на складання завідомо неправдивого офіційного документа - постанови про порушення клопотання про закриття кримінальної справи у зв`язку з закінченням строків давності відносно обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135 КК України, перебуваючи в приміщенні ГУ МВС України в м. Києві, розташованому у м. Києві, по вул. Володимирська,15, в своєму службовому кабінеті №522, 29 липня 2009 року, діючи умисно, всупереч інтересам служби, створив видимість належної роботи по провадженню досудового слідства у кримінальній справі № 06-7160, склав завідомо неправдивий документ - постанову про порушення клопотання про закриття кримінальної справи № 06-7160 відносно обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, яка є офіційним документом, так як складена і оформлена в порядку, передбаченому КПК України (в редакції 1960 року), є носієм інформації, на якій зафіксована процесуальна дія та є джерелом доказу, оскільки в ній підтверджується обставини і факти, що мають значення для вирішення кримінальної справи, зазначивши завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_11 нібито не заперечує проти закриття кримінальної справи відносно нього у зв`язку з закінченням строків давності, що не відповідало дійсності та засвідчив вказаний офіційний документ своїм підписом.

Таким чином ОСОБА_10 29 липня 2009 року , перебуваючи в приміщенні ГУ МВС України в м. Києві, розташованому за адресою: м.Київ, вул. Володимирська,15, в своєму службовому кабінеті №522, склав завідомо неправдивий офіційний документ, а саме постанову про порушення клопотання про закриття кримінальної справи № 06-7160 відносно обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на видачу завідомо неправдивих офіційних документів - постанови про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135 КК України від 22 липня 2009 року, заяви від імені ОСОБА_11 про те, що він нібито не заперечує проти направлення до суду в порядку ст.ст. 11-1, 130 КПК України (в редакції 1960 року) кримінальної справи за його обвинуваченням за ч. 1 ст. 135 КК України для закриття у зв`язку із закінченням строків давності, протоколу допиту обвинуваченого ОСОБА_11 від 22 липня 2009 року, постанови про порушення клопотання про закриття кримінальної справи у зв`язку із закінченням строків давності відносно обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135 КК України, ОСОБА_10 , перебуваючи в приміщенні ГУ МВС України в м. Києві, розташованому по вул. Володимирська,15, в м. Києві, в своєму службовому кабінеті №522 29 липня 2009 року, діючи умисно, всупереч інтересам служби, створив видимість належної роботи по провадженню досудового слідства у кримінальній справі № 06-7160, підшив до матеріалів вказаної кримінальної справи завідомо неправдиві офіційні документи - постанову про притягнення як обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135 КК України від 22 липня 2009 року, заяву від імені ОСОБА_11 про те, що останній нібито не заперечує проти направлення до суду в порядку ст.ст. 11-1, 130 КПК України (в редакції 1960 року) кримінальної справи за його обвинуваченням за ч. 1 ст. 135 КК України для закриття у зв`язку із закінченням строків давності, протокол допиту обвинуваченого ОСОБА_11 від 22 липня 2009 року, постанову про порушення клопотання про закриття кримінальної справи у зв`язку з закінченням строків давності відносно обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 135 КК України та 29 липня 2009 року направив кримінальну справу №06-7160 до прокуратури міста Києва, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, для погодження та скерування до Печерського районного суду м. Києва, тобто видав завідомо неправдиві офіційні документи.

Такі дії ОСОБА_8 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст.366 КК України (в редакції Закону України №1508-VІ від 11 червня 2009 року).

За результатами судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 , оскільки не доведено, що ним вчинене кримінальне правопорушення.

Такий висновок суд першої інстанції мотивував тим, що повідомлення про підозру ОСОБА_8 здійснено з порушенням вимог статей 480, 481 КПК України неповноважним на те суб`єктом, тобто без дотримання належної правової процедури та з порушенням права на захист ОСОБА_8 . Отже всі дослідженні в судовому засіданні докази сторони обвинувачення, як такі, що зібрані в здійсненому всупереч встановленій у КПК України правовій процедурі досудовому розслідуванні, з порушенням форми і змісту кримінального провадження, та отримані унаслідок порушення права на захист ОСОБА_8 , є недопустимими доказами.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України, та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк 3 роки. На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_8 від покарання на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Вирішити долю речових доказів у кримінальному провадженні в порядку ст. 100 КПК України.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, прокурор посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Вважає, що судом не враховано, що ОСОБА_8 29.06.2010 притягнуто як обвинуваченого у кримінальній справі № 50-5743 та пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого, зокрема ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України, в подальшому ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.01.2016 матеріали кримінальної справи № 50-5743 щодо ОСОБА_8 повернуто на додаткове розслідування, під час якого відповідно до вимог КПК України до ЄРДР внесено відомості щодо вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України, за №0000128 від 11.02.2016 та кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України, за №0000309 від 24.03.2016. Слідчим за погодженням із прокурором 05.04.2016 року у кримінальному провадженні № 0000309 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України № 1508-УІ від 11.06.2009) та роз`яснено права та обов`язки підозрюваного. Далі матеріали досудового розслідування №0000128 від 11.02.2016 та №0000309 від 24.03.2016 об`єднано в одне провадження за №0000128. При цьому ОСОБА_8 приховано набуття статусу адвоката та відомості про це надано лише під час судового розгляду.

За позицією прокурора повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №0000309 від 24.03.2016, що в подальшому об`єднане в одне провадження з кримінальним провадженням № 0000128, здійснено з метою захисту особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, забезпечення притягнення до відповідальності особи, яка могла вчинити кримінальне правопорушення та яка раніше, відповідно до вимог КПК України 1960 року притягнена як обвинувачений.До того ж стороною захисту під час судового розгляду не доведено, яким чином були порушені права ОСОБА_8 внаслідок повідомлення про підозру 05.04.2016 слідчим за погодженням з прокурором та, які це мало наслідки для реалізації підозрюваним його права на захист.

Крім того, як вважає прокурор, судом не враховано, що на момент можливого вчинення відповідного кримінального правопорушення ОСОБА_8 не мав статусу адвоката, кримінальне правопорушення у вчиненні якого він обвинувачувався могло бути вчинено ним під час виконання службових обов`язків слідчого в особливо важливих справах відділу розслідування дорожньо-транспортних пригод слідчого управління Головного управління МВС України в м. Києві, проведення досудового розслідування та повідомлення про підозру жодним чином не пов`язане із здійсненням адвокатської діяльності ОСОБА_8 , не посягає на професійні права, честь і гідність адвоката, визначені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Таким чином, на думку прокурора, висновки суду про порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_8 та, як наслідок, визнання доказів сторони обвинувачення недопустимими у зв`язку з тим, що вони отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, та містять істотні суперечності.

Посилаючись на положення частин 6, 12 ст. 290 КПК України, прокурор зазначає, що законодавець встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає можливість сторонам майбутнього судового розгляду ознайомитися з доказами кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду. Як на момент повідомлення про підозру ОСОБА_8 , так і на момент завершення досудового розслідування, стороні захисту було відомо про набуття обвинуваченим ОСОБА_8 статусу адвоката, але після завершення досудового розслідування не вжито заходів для відкриття таких відомостей стороні обвинувачення, а саме відомостей, які містяться у листі Ради адвокатів Київської області від 20 березня 2019 року за підписом Голови Ради адвокатів Київської області ОСОБА_21 на адвокатський запит від 15 березня 2019 року №32/01, згідно з яким ОСОБА_8 є адвокатом, набув статусу адвоката та отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю на підставі рішення Ради адвокатів Київської області №17 від 08 жовтня 2014 року; вказана інформація була внесена до Єдиного реєстру адвокатів України на підставі заяви адвоката ОСОБА_8 від 26 січня 2015 року; заяв про зупинення чи припинення права на заняття адвокатською діяльністю на адресу Ради адвокатів Київської області від адвоката не надходило. А також відомостей у витягу з Єдиного реєстру адвокатів України, з якого слідує, що ОСОБА_8 є адвокатом, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №5242/10, видане 08 жовтня 2014 року Радою адвокатів Київської області, рішення №17, обліковується у Раді адвокатів Київської області. При цьому стороною захисту не наведено поважних причин, з яких відкриття вказаних та інших матеріалів не було здійснено стороні обвинувачення на відповідній стадії, що в свою чергу могло вплинути на правильність застосування щодо ОСОБА_8 належних правових процедур. В той же час суд не мав права допустити відомості, що містяться в них, як докази, оскільки указані документи не були відкриті стороні обвинувачення на відповідній стадії у спосіб, визначений ст. 290 КПК України, отже допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Щодо неповноти судового розгляду, то прокурор зазначає, що під час судового розгляду прокурором, яким здійснювалося підтримання публічного (державного) обвинувачення, заявлено клопотання про допит у судовому засіданні слідчого ОСОБА_22 , яким складено, підписано та вручено повідомлення про підозру ОСОБА_8 , та прокурора ОСОБА_23 , якою затверджено вказане повідомлення. Пояснення цих осіб могли мати важливе значення для з`ясування обставин повідомлення про підозру, вжиття ними заходів щодо встановлення статусу адвоката у ОСОБА_8 , наявність об`єктивних перешкод, що завадили здобуттю відомостей про набуття особою такого статусу, однак судом було відмовлено у задоволенні клопотання, що вплинуло на повноту судового розгляду та унеможливило з`ясування обставин, що мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, доводи обвинуваченого та захисника на спростування апеляційного прохання, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 цього Кодексу мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.

Цих вимог закону, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримав.

З матеріалів провадження вбачається, що суд, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 , здійснив судовий розгляд згідно з положеннями ч. 1 ст. 337 КПК України, тобто в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Під час судового розгляду суд першої інстанції у процесуально встановлений спосіб отримав відомості, що обвинувачений ОСОБА_8 є адвокатом, набув статусу адвоката та отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю на підставі рішення Ради адвокатів Київської області №17 від 08 жовтня 2014 року і така інформація була внесена до Єдиного реєстру адвокатів України на підставі заяви адвоката ОСОБА_8 від 26 січня 2015 року, водночас заяв про зупинення чи припинення права на заняття адвокатською діяльністю на адресу Ради адвокатів Київської області від адвоката не надходило; відомості стосовно адвоката ОСОБА_8 в Єдиному реєстрі адвокатів України стали активними та відкритими на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України з 28 жовтня 2015 року.

Такі відомості були достатніми для перевірки судом за ініціативою сторони захисту дотримання визначеної процесуальним законом процедури повідомлення ОСОБА_8 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Як встановлено судом, що відповідає матеріалам кримінального провадження та не піддається сумніву прокурором в апеляційній скарзі, повідомлення про підозру від 05 квітня 2016 року у кримінальному провадженні №000309 від 24 березня 2016 року ОСОБА_8 у службовому підробленні, тобто складанні, видачі службовою особою завідомо неправдивих документів, внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366 КК України (в редакції Закону України №1508-VІ від 11 червня 2009 року), складено слідчим в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури м. Києва молодшим радником юстиції ОСОБА_22 , за погодженням з прокурором першого відділу управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих прокуратури м. Києва ОСОБА_23 , та цим же слідчим вручено ОСОБА_8 (т. 3 а.с. 28-38).

З урахуванням особливого порядку кримінального провадження щодо певних категорій осіб, суд дійшов висновку, що повідомлення про підозру ОСОБА_8 здійснено з порушенням вимог статей 480, 481 КПК України неповноважним на те суб`єктом, тобто без дотримання належної правової процедури та з порушенням права ОСОБА_8 на захист. За таких обставин суд вважав, що всі дослідженні в судовому засіданні докази сторони обвинувачення, як такі, що зібрані в здійсненому всупереч встановленій у КПК України правовій процедурі досудовому розслідуванні, з порушенням форми і змісту кримінального провадження, отримані унаслідок порушення права ОСОБА_8 на захист, та є недопустимими доказами. А тому ОСОБА_8 підлягає виправданню, оскільки не доведено, що ним вчинене кримінальне правопорушення.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки суд у вироку, досліджуючи питання дотримання права обвинуваченого ОСОБА_8 на захист на стадії досудового розслідування, детально проаналізував вимоги закону України про кримінальну відповідальність у взаємозв`язку з положеннями процесуального закону, обґрунтовано врахувавши при цьому висновки Конституційного Суду України у конкретній справі та правову позицію Верховного Суду щодо процедури здійснення повідомлення про підозру окремій категорії осіб.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 2 КК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вина не буде доведена у законному порядку і встановлена обвинувальним вироком суду, де сполучаються в нерозривному зв`язку матеріальна (склад кримінального правопорушення) і процесуальна підстави кримінальної відповідальності. У межах єдиної підстави кримінальної відповідальності вирок суду з`єднує її фактичну та юридичну сторони, встановлює повну відповідність фактичної та юридичної сторін вчиненого.

Водночас ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення згідно з ч. 2 ст. 62 Конституції України. Вирішення питання про те, чи має місце підстава кримінальної відповідальності є правом і обов`язком виключно суду. Згідно з Основним Законом України лише суд повноважний покладати кримінальну відповідальність на кримінального правопорушника. Остання настає лише з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду, який розглядається у цьому аспекті як процесуальна правова підстава кримінальної відповідальності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі за конституційним поданням МВС України щодо офіційного тлумачення положень ч. 3 ст. 80 Конституції України сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати кримінальною відповідальністю.

За своїм змістом кримінально-правові відносини є окремим видом правовідносин, де з іншого боку виступає особа, яка притягується до відповідальності. Сторони кримінально-правових відносин мають взаємозалежні права і обов`язки, обов`язку особи піддатися державному примусу та осуду з боку держави при притягненні до кримінальної відповідальності і її праву вимагати такого притягнення відповідно до вимог закону, кореспондує право держави притягти до відповідальності і обов`язок уповноважених органів, суду здійснити притягнення до відповідальності з суворим дотриманням матеріального і процесуального закону.

Згідно з концепцією судової істини, впровадженої в чинному кримінальному процесуальному законі, доведення винуватості особи покладається на органи досудового розслідування та прокурора, твердження яких в обвинувальному акті чи повідомленні про підозру є суб`єктивним припущенням сторони обвинувачення про наявність підстави для кримінальної відповідальності особи.

Частина 2 ст. 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ч. 4 ст. 22 КПК України повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення здійснюється прокурором, а у випадках, передбачених цим Кодексом, повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення може здійснюватися слідчим за погодженням із повноважним прокурором.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини для цілей ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «звинувачення» визначається як офіційне повідомлення, надане особі виключно компетентним суб`єктом, про те, що така особа підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення (справа «Девеер проти Бельгії» (заява № 6903/75, рішення від 27 лютого 1980 року, § 46).

Загальні положення, що регулюють процедуру повідомлення про підозру, містяться в главі 22 КПК України, згідно з якими письмове повідомлення про підозру складається прокурором або, слідчим за погодженням із прокурором (ч. 1 ст. 277 КПК України). Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу прокурором у кримінальному провадженні є особа, яка обіймає посаду, передбачену ст. 15 Закону України «Про прокуратуру», та діє у межах своїх повноважень.

Водночас у ст. 276 КПК України зазначено, що особливості повідомлення про підозру окремій категорії осіб визначаються главою 37 цього Кодексу. Визначення правової природи цих дій і встановлення кола суб`єктів, які уповноважені на їх вчинення, має важливе практичне значення для об`єктивації гарантій незалежності особи, щодо якої здійснюється особливий порядок повідомлення про підозру.

У постанові від 11 грудня 2019 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 536/2475/14-к, провадження № 13-34кс19) зробила висновок щодо застосування норм права, які стосуються вручення підозри спеціальним суб`єктам, та зауважила, що процедуру здійснення повідомлення про підозру особі можна умовно поділити на етапи:

1) прийняття рішення щодо необхідності здійснення особі повідомлення про підозру. Цей етап передбачає перевірку підстав здійснення такого повідомлення згідно з ч. 1 ст. 276 КПК України, дотримання процесуальних гарантій під час проведення тих чи інших слідчих або оперативно-розшукових дій; застосування запобіжних заходів, які вчинялись до моменту здійснення такого повідомлення;

2) об`єктивації/вираження сформованого внутрішнього волевиявлення уповноваженої посадової особи щодо прийнятого рішення в зовнішню форму шляхом складання тексту повідомлення про підозру відповідно до вимог, передбачених ст. 277 КПК України, та його підписання;

3) доведення інформації до відома адресата, щодо якого прийняте рішення про повідомлення про підозру, шляхом безпосереднього вручення його тексту особі згідно зі ст. 278 КПК України. На цьому етапі також здійснюється повідомлення прав підозрюваному, де в разі якщо підозрюваний висловить відповідне прохання, йому зобов`язані детально роз`яснити кожне із зазначених прав (ч. 3 ст. 276 КПК).

За приписами ст. 480 КПК України адвокат належить до категорії осіб, щодо яких здійснюється особливий порядок кримінального провадження, а відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 481 КПК України письмове повідомлення про підозру адвоката здійснюється Генеральним прокурором, його заступником, керівником регіональної прокуратури в межах його повноважень.

Особливий порядок здійснення повідомлення про підозру адвокату є однією з визначених законом гарантій здійснення адвокатом своїх повноважень.

Враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у вищевказаному рішенні, виключно Генеральний прокурор, його заступник або керівник відповідної регіональної прокуратури перевіряють підстави для повідомлення адвокату про підозру, складають та підписують її текст, а також можуть повідомити про нову підозру або змінити раніше повідомлену підозру. Письмове повідомлення про підозру, яке передбачає погодження та подальше підписання такого процесуального документа, може здійснюватися лише Генеральним прокурором, його заступником або керівником відповідної регіональної прокуратури, це повноваження є винятковим і не може бути передоручене іншим особам. Однак вони можуть доручити вручення прийнятого (складеного) та підписаного ними повідомлення про підозру суб`єкту, уповноваженому здійснювати процесуальні дії у конкретному кримінальному провадженні.

Зазначені гарантії здійснення адвокатом своїх повноважень кореспондуються з тими, що визначені п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», де встановлено, що повідомлення про підозру адвоката у вчиненні кримінального правопорушення може бути здійснене виключно Генеральним прокурором, його заступником, прокурором Автономної Республіки Крим, області, міста Києва та міста Севастополя.

Такі норми права є імперативними з абсолютно і недвозначно визначеними вимогами до службових осіб правозастосовних органів. Вони чітко і категорично регламентують поведінку учасників кримінальних процесуальних відносин і не підлягають розширеному тлумаченню щодо повноважень і компетенції осіб, які діють від імені держави під час притягнення підозрюваного до кримінальної відповідальності. Таке врегулювання не залишає особі, яка застосовує ці норми, можливостей для вільного розсуду, а їх неправильне застосування призводить до того, що письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення спеціальному суб`єкту здійснюється всупереч вимогам КПК України неповноважною особою, тобто до порушення встановленого законом порядку.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягненням до кримінальної відповідальності є стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, де здійснення повідомлення про підозру є системою процесуальних дій та рішень прокурора (або слідчого) під час досудового розслідування, спрямованих на формування законної та обґрунтованої підозри за умови забезпечення особі, яка стала підозрюваною, можливості захищатися усіма дозволеними законом засобами і способами. Цим актом у кримінальному провадженні вперше формулюється та обґрунтовується підозра конкретної особи у вчиненні кримінального правопорушення, без чого за вимогами процесуального закону відносно особи не може бути складено обвинувальний акт в кримінальному провадженні. В подальшому згідно із ст. 337 цього Кодексу судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Системне тлумачення процесуальних норм, передбачених статтями 3, 22, 36, 276 278, 480, 481 КПК України дає підстави до висновку, що здійснення повідомлення про підозру врегульовано імперативними нормами, які вичерпно, точно і однозначно визначають як форму встановленої для цього правової процедури (порядку), так і її зміст.

Застосування належної правової процедури означає здійснення справедливого правосуддя згідно з визначеними загальними засадами кримінального провадження для досягнення мети і вирішення його завдань. Дотримання встановленої правової процедури здійснення повідомлення про підозру означає, що дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону. Такі дії мають здійснюватися на підставі законних повноважень щодо вирішення конкретного процесуального завдання, яке постає перед прокурором у певний момент досудового розслідування кримінального провадження.

Дотримання належної правової процедури здійснення повідомлення про підозру має забезпечувати його відповідність стандартам захисту прав людини, єдність змісту та форми кримінального провадження, налагоджену взаємодію верховенства права і законності, що в результаті врівноважує приватні і публічні (суспільні) інтереси заради досягнення цих завдань.

Повноваження на здійснення повідомлення про підозру спеціальних суб`єктів, визначених у ст. 480 КПК України, щодо складання та підписання підозри в інкримінованому особі кримінальному правопорушенні належать лише прокурорам, названим у ст. 481 цього Кодексу.

Порушення порядку повідомлення про підозру ОСОБА_8 , як вірно зазначив суд у вироку, призвело до нівелювання завдань кримінального провадження, окреслених у ст. 2 КПК України, що полягають в охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення того, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру. А правовим наслідком повідомлення про підозру ОСОБА_8 неуповноваженою на те особою, є не притягнення його до кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом. Тобто ОСОБА_8 не було притягнуто до кримінальної відповідальності та він не набув статусу підозрюваного в кримінальному провадженні через нездійснення (нереалізації) органом досудового розслідування в кримінальному провадженні етапу (стадії) притягнення до кримінальної відповідальності. Тому, за відсутності належного повідомлення особи про підозру, безґрунтовним і позбавленим правових підстав є наступне складання й самого обвинувального акту стосовно ОСОБА_8 . Неналежне здійснення етапу повідомлення про підозру унеможливило правомірне здійснення наступних етапів кримінального провадження, призвело до викривлення змісту кримінально-правових і кримінальних процесуальних відносин і унеможливило внаслідок цього належну реалізацію учасниками цих відносин своїх прав і обов`язків.

Здійснення повідомлення про підозру всупереч вимогам статей 480, 481 КПК неповноважним на те суб`єктом є недотриманням належної правової процедури, порушенням форми і викривленням змісту кримінального провадження як однієї з вагомих гарантій його законності. Здійснення кримінального провадження всупереч його загальним засадам означає його невідповідність тим завданням і цілям, що визначені ст. 2 цього Кодексу. Отже всі докази, зібрані в здійсненому всупереч встановленій у КПК України правовій процедурі на досудовому розслідуванні, з порушенням форми і змісту кримінального провадження, є недопустимими.

Викладена в письмовому повідомленні підозра служить підґрунтям для початку реалізації засад змагальності та забезпечення права на захист у кримінальному провадженні. У підозрюваного з`являються можливості впливати на зміст підозри та на подальше формулювання обвинувачення в обвинувальному акті, яким завершується досудове розслідування. Сформульована підозра встановлює межі здійснення слідчим і прокурором обвинувальної діяльності, а підозрюваний, його захисник одержують можливість ефективно, дієво і цілеспрямовано реалізовувати функцію захисту.

Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що порушення внаслідок незаконного здійснення повідомлення про підозру права на захист обвинуваченого, зокрема і через належне йому повідомлення про права підозрюваного в кримінальному провадженні та їх роз`яснення неповноважної особою, тягне за собою недопустимість доказів, є законним та обґрунтованим і не спростовується доводами апеляційної скарги.

Твердження прокурора про те, що ОСОБА_8 ще 29 червня 2010 притягнуто як обвинуваченого у кримінальній справі №50-5743 та пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України, за процедурою КПК України 1960 року, отже повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №000309 від 24 березня 2016 року, що в подальшому об`єднане в одне провадження з кримінальним провадженням №0000128, здійснено з метою захисту особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, забезпечення притягнення до відповідальності особи, яка могла вчинити кримінальне правопорушення та яка раніше, відповідно до вимог КПК України 1960 року притягнена як обвинувачений, що, на думку прокурора, спростовує висновок суду першої інстанції про недотримання процедури повідомлення про підозру, є непереконливими.

З матеріалів провадження вбачається, що низка доказів у ньому дійсно були здобуті в період дії КПК України 1960 року, однак кримінальне провадження направлено до суду з обвинувальним актом у порядку, передбаченому КПК України 2012 року, і всі процесуальні дії, починаючи із внесення відомостей до ЄРДР відповідно до ст. 214 КПК України, були здійснені за правилами КПК України 2012 року.

При цьому зміст пункту 8 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року у системному зв`язку з положеннями частини 2 статті 3 КПК України 1960 року та статті 5 КПК України 2012 року, указує на те, що законність отримання доказів має визначатися на підставі процесуальних норм, які діяли у відповідний час. Однак, якщо кримінальна справа була порушена за правилами КПК України 1960 року, але досудове розслідування продовжувалося та завершувалося, а кримінальне провадження направлялося до суду вже за правилами КПКУкраїни 2012 року, то названий факт не може розглядатися як такий, що звільняє учасників кримінального провадження чи суд від обов`язку дотримуватися вимог КПК України 2012 року при вчиненні тих чи інших процесуальних дій чи прийнятті рішень після набрання ним чинності.

Іншими словами, хоча оцінка законності отримання доказів, здобутих під час дії КПК України 1960 року, дійсно має здійснюватися на підставі положень саме цього Кодексу, це не означає, що після набрання чинності КПК України 2012 року сторона обвинувачення може не виконувати вимоги статтей 276 - 279 КПК України з урахуванням особливостей, визначених Главою 37 цього Кодексу. До того ж у цьому провадженні ОСОБА_8 повідомлявся про підозру з урахуванням вимог КПК України 2012 року, але з порушенням приписів ст. 481 КПК України, що і було враховано судом першої інстанції при ухваленні виправдувального вироку. Водночас та обставина, що характер та зміст обвинувачення не стосується професійної діяльності ОСОБА_8 в статусі адвоката, жодним чином не звільняє орган досудового розслідування та прокурора від дотримання процесуальних процедур на досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні під час повідомлення йому про підозру.

Посилання прокурора на те, що ОСОБА_8 приховав набуття статусу адвоката та надав відомості про це лише під час судового розгляду, не виконавши вимоги ч. 6 ст. 290 КПК України в частині інформації Ради адвокатів Київської області від 20 березня 2019 року та витягу з Єдиного реєстру адвокатів Україні, взагалі не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, водночас згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цією статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Колегія суддів також зауважує, що Єдиний реєстр адвокатів України був створений та почав функціонувати з 16 січня 2013 року на підставі Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та Порядку ведення Єдиного реєстру адвокатів України, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17 грудня 2012 року № 26, і загальний доступ до нього, принаймні на час досудового розслідування у цьому провадженні, не обмежувався.

Що стосується доводів прокурора про неповноту судового розгляду, то обставини, на які посилається прокурор у цьому контексті, за будь-яких умов не можуть вплинути на висновки суду першої інстанції в частині порушення вимог статей 480, 481 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справи судом першої інстанції колегією суддів не встановлено.

За вказаних обставин апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України,

колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора третього відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Київської міської прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2022 року стосовно ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4