Справа № 489/3684/22
Провадження № 1-кп/489/653/23
Ленінський районний суд міста Миколаєва
Вирок

іменем України

18 січня 2023 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва в складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду міста Миколаєва кримінальне провадження №0001894 від 28.10.2022 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва Миколаївської області, громадянина України, з вищою освітою, працюючого інженером-технологом ДП НВКГ «Зоря-Машпроект», неодруженого, немаючого на утриманні неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 436-2 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,

встановив:

Відповідно до обвинувального акту - Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та представників підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України, -

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн - засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від загрози силою a6o її застосування як проти територіальної недоторканності a6o політичної незалежності будь-якої держави, так i будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 09 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - № 2131 (XX) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності i суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин i співробітництва між державами у відповідності до Статуту ООН; № 2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі a6o з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербування найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканості чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави a6o будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення a6o нападу, a6o будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів a6o берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські i повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за згодою з приймаючою державою, в порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту aгpecii проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил а6о найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки i співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року, який підписаний CPCP, правонаступником якого є Російська Федерація.

Статтями 1 та 2 ІІІ Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24.08.1991 схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з цим документом територія України є неподільною та недоторканою.

Незалежність України визнали понад 68 держав світу, серед яких і Російська Федерація (далі - РФ).

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року № 13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2-3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько - російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-3 Конституції України, яка прийнята Верховною Радою України 28.06.1996, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів Україні, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально - економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. Систему адміністративно - територіального устрою України складають: АР Крим, області, зокрема Донецька та Луганська, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» - інформаційною безпекою є, зокрема, захищеність України від намагань маніпулювати суспільною свідомістю, у тому числі шляхом поширення недостовірної, неповної або упередженої інформації.

Стаття 8 Закону України «Про основи національної безпеки України» зазначає, що з урахуванням геополітичної і внутрішньої обстановки в Україні діяльність усіх державних органів має бути зосереджена, зокрема на прогнозуванні, своєчасному виявленні, попередженні і нейтралізації зовнішніх і внутрішніх загроз національній безпеці, збереження соціально - політичної стабільності суспільства та зміцнення позицій України у світі. Основним напрямом державної політики з питань національної безпеки України в інформаційній сфері є, крім іншого, забезпечення інформаційного суверенітету України.

20 лютого 2014 року, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії РФ території АР Крим і м. Севастополя, усупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, статей 2,3 Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, принципів Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, а також всупереч вимогам частини 4 статті 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та декларацій, затверджених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, № 2625 (ХХV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, статей 1, 2 ІІІ Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, статей 1, 2, 68 Конституції України, на територію суверенної держави України, а саме АР Крим і м. Севастополь, представниками влади РФ і службовими особами ЗС РФ розпочато збройне вторгнення регулярних військ РФ на територію України.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VІІ констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20 лютого 2014 року.

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VІІІ визначено, що збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності; Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи та структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України (далі по тексту РНБО) від 14 вересня 2020 року «Про Стратегію національної безпеки України», затвердженої Указом Президента України № 392/2020 від 14 вересня 2020 року - Для відновлення свого впливу в Україні Російська Федерація, продовжуючи гібридну війну, системно застосовує політичні, економічні, інформаційно - психологічні, кібер- і воєнні засоби; посилюються угруповання збройних сил Російської Федерації та їх наступальний потенціал, регулярно проводяться масштабні військові навчання поблизу державного кордону України, що свідчить про збереження загрози військового вторгнення; зростає мілітаризація територій тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим та міста Севастополя; зберігається загроза з боку Російської Федерації вільному судноплавству у Чорному та Азовському морях, Керченській протоці. Спеціальні служби іноземних держав, насамперед Російської Федерації, продовжують розвідувально - підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угрупування і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу. Деструктивна пропаганда як зовні, так і всередині України, використовуючи суспільні протиріччя, розпалює ворожнечу, провокує конфлікти, підриває суспільну єдність. Державний суверенітет, територіальна цілісність, демократичний конституційний лад та інші життєво вадливі національні інтереси мають бути захищені також від невоєнних загроз з боку Російської Федерації та інших держав, зокрема спроб спровокувати внутрішні конфлікти.

21 лютого 2022 року, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою, Російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

У період до приблизно 05 годин 00 хвилин 24 лютого 2022 року президент російської федерації ОСОБА_10 , а також інші невстановлені представники військово-політичного керівництва РФ, діючи всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію України.

Так, 24 лютого 2022 року о 5 годині президентом російської федерації володимиром путіним оголошено рішення розпочати військову операцію в Україні, у зв`язку з чим на виконання вищевказаного наказу, під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади РФ, її Збройних Сил, спецслужб та інших осіб, військовослужбовці Збройних Сил Російської Федерації, шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію України через державні кордони України Київської, Чернігівської, Сумської, Харківської, Луганської, Донецької та інших областей, в тому числі вийшовши за межі адміністративних кордонів Херсонської, Миколаївської, Запорізької областей, та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, а також окупували частину вказаної території України, чим змінили межі її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що частково продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків.

24.02.2022 Указом Президента України Володимира Зеленського № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

Рішенням Верховної Ради України відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 3341 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року Російська Федерація визнана державою-агресором, яка здійснює збройну агресію проти України, розв`язала і веде повномасштабну агресивну війну проти України та українського народу з порушенням норм міжнародного права, вчиняючи злочини проти людства.

Як встановлено, планування, фінансування та реалізація російською Федерацією агресивної війни та агресивних воєнних дій проти України, проведення розвідувальної та підривної діяльності на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, організовується, спрямовується, здійснюється силами, насамперед ЗС РФ, Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, Федеральної служби безпеки Російської Федерації, найманців, а також осіб, залучених до співробітництва на конфіденційній (негласній) основі, у тому числі громадян України.

Разом з тим, враховуючи вищевказані події, громадянин України ОСОБА_3 , знаходячись у м. Миколаєві, достовірно володіючи інформацією, що з 24 лютого 2022 року Російською Федерацією, а саме підрозділами Збройних Сил та інших військових формувань РФ здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна та розуміючи, що вчиняються дії, направленні на зміну меж території України в порушення порядку встановленого Конституцією України, в серпні 2022 року (але не пізніше 13.08.2022), більш точної дати встановити не виявилося можливим, діючи з єдиним умислом, свідомо вчиняв дії щодо виготовлення, поширення матеріалів, у яких міститься виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.

Так, ОСОБА_3 , підтримуючи ідеї проросійської спрямованості, достовірно володіючи інформацією, що з 24 лютого 2022 року Російською Федерацією, а саме підрозділами Збройних Сил та інших військових формувань РФ, здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна та розуміючи, що вчиняються дії, направлені на зміну меж території України в порушення порядку, встановленого Конституцією України, діючи умисно та усвідомлюючи злочинність своїх дій, використовуючи власний мобільний телефон «Sony Xperia», ІМЕІ: НОМЕР_1 із сім-карткою мобільного оператора «lifecell» НОМЕР_2 , на якому встановлено месенджер «Telegram», з обліковим записом (акаунтом) «Тол», діючи з єдиним умислом, поширював повідомлення, в яких міститься виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, глорифікація її учасників, а саме:

- о 16 годині 28 хвилин 13 серпня 2022 року, перебуваючи на території ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект», який знаходиться за адресою: пр-т Богоявленський, 42А, в м. Миколаєві, використовуючи власний мобільний телефон «Sony Xperia», ІМЕІ: НОМЕР_1 із сім-карткою мобільного оператора «lifecell» НОМЕР_2 , на якому встановлено месенджер «Telegram», з обліковим записом (акаунтом) «Тол», відправив повідомлення користувачу з обліковим записом (акаунтом) « ОСОБА_6 », який користується абонентським номером НОМЕР_3 , текстове повідомлення наступного змісту « Український нацист ОСОБА_12 предложил нанести удар по Запорожской АЭС: «Да, это риск. Много кто пострадает, но пострадает ещё больше людей, если сейчас не будут атакованы российские администрации и атомные объекты. Нужно нанести удар, другого способа нет». Подпишись ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Поширене ОСОБА_3 вказане повідомлення, містить інформацію, яка заперечує збройну агресію Російської Федерації проти України, а також глорифікує її учасників.

- о 08 годині 32 хвилини 14 серпня 2022 року, перебуваючи на території ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект», який знаходиться за адресою: пр. Богоявленський, 42А, в м. Миколаїв, використовуючи власний мобільний телефон «Sony Xperia», ІМЕІ: НОМЕР_1 із сім-карткою мобільного оператора «lifecell» НОМЕР_2 , на якому встановлено месенджер «Telegram», з обліковим записом (акаунтом) «Тол», продовжуючи свою злочинну діяльність, направлену на виправдовування, визнання правомірним, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, глорифікацію її учасників, відправив користувачу з обліковим записом (акаунтом) « ОСОБА_7 », який користується абонентським номером НОМЕР_4 , текстове повідомлення наступного змісту: «ХНР Кадры с Каховской ГЭС , которую накануне обстрелялы украинские военные. По словам замдиректора станции, из-за постоянных ударов ВСУ сейчас из шести её турбин остановлены три. ГЭС работает в предаварийном, «очень опасном режиме». Руководство ГЭС заявило, что если из-за обстрелов на её плотине возникнут проблемы, то это приведёт к неприятностям на Запорожской АЭС , что может закончиться ядерной катастрофой. Видео Минобороны РФ». Поширене ОСОБА_3 вказане повідомлення, містить інформацію, яка визнає правомірною збройну агресію Російської Федерації проти України.

- о 12 годині 58 хвилин 18 серпня 2022 року, перебуваючи на території ДП НВКГ «Зоря»-« Машпроект », який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , використовуючи власний мобільний телефон «Sony Xperia», ІМЕІ: НОМЕР_1 із сім-карткою мобільного оператора «lifecell» НОМЕР_2 , на якому встановлено месенджер «Telegram», з обліковим записом (акаунтом) «Тол», продовжуючи свою злочинну діяльність, направлену на виправдовування, визнання правомірним, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, глорифікацію її учасників, відправив користувачу з обліковим записом (акаунтом) « ОСОБА_8 », яка користується абонентським номером НОМЕР_5 , текстове повідомлення наступного змісту: «Брифинг начальника войск РХБЗ ВС РФ генерал-лейтенанта ОСОБА_11 по результатам анализа возможной провокации на Запорожской АЭС:

- ВСУ 12 разобстреляли ЗАЭС, в результате зафиксировано более 50 разрывов артилерийских снарядов и пяти дронов - камикадзе;

- в результате обстрелов ЗАЭС были повреждены вспомогательные системы обеспечения станции, объекты жизнеобеспечения Энергодара;

- Украина вместе с кураторами хочет вызвать незначительную аварию на Запорожской АЭС, чтобы обвинить РФ в срыве ее безопасной эксплуатации;

- РФ готова представить МАГАТЭ снимки, доказывающие, что российское оружие на территории Запорожской АЭС не размещено;

- США замалчивают данные об обстрелах Киевом ЗАЭС , способствуя возможному развитию ядерной катастрофы в Европе;

- в США уверены, что Запорожская АЭС спроектирована с учетом возможности инцидентов, в том числе падения гражданского самолета;». Поширене ОСОБА_3 вказане повідомлення, містить інформацію, яка виправдовує збройну агресію Російської Федерації проти України.

- о 19 годині 45 хвилин 28 серпня 2022 року, перебуваючи на території ДП НВКГ «Зоря»-« Машпроект », який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , використовуючи власний мобільний телефон «Sony Xperia», ІМЕІ: НОМЕР_1 із сім-карткою мобільного оператора «lifecell» НОМЕР_2 , на якому встановлено месенджер «Telegram», з обліковим записом (акаунтом) «Тол», продовжуючи свою злочинну діяльність, направлену на виправдовування, визнання правомірним, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, глорифікацію її учасників, відправив користувачу з обліковим записом (акаунтом) « ОСОБА_9 », який користується абонентським номером НОМЕР_4 , текстове повідомлення наступного змісту: «Дополнения об ударе по Запорожской АЭС . Росийские военнослужащие, охраняющие периметр Запорожской АЭС , предотвратили теракт боевиков ВСУ. Военнослужащие Армии России сбили дрон «камикадзе» ВСУ, в то время как его установленной целью было хранилище отработанного ядерного топлива, о чём говорит траектория полёта барражирующего боеприпаса. Крушение дрон потерпел на крыше спецкорпуса АЭС. После удара о крышу произошла детонация носимого заряда, однако никаких инфраструктурных повреждений и человеческих жертв нет». Поширене ОСОБА_3 вказане повідомлення, містить інформацію, яка визнає правомірною збройну агресію Російської Федерації проти України.

Таким чином, судом в межах судового розгляду, визначених ст. 337 КПК України, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив поширення матеріалів, в яких міститься виправдовування, визнання правомірною та заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 436-2 КК України.

16.12.2022 між прокурором та обвинуваченим за участю його захисника укладена угода про визнання винуватості відповідно до ст. 472 КПК України.

Згідно з даною угодою сторони дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 436-2 КК України та щодо істотних для даного кримінального провадження обставин, обвинувачений повністю та беззастережно визнав свою винуватість в інкримінованому кримінальному правопорушенні. Також вказаною угодою визначено покарання, яке повинен понести обвинувачений, у виді чотирьох років позбавлення волі без конфіскації майна та відповідно до ст. 75 КК України зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Вказані вид та міра покарання визначені сторонами угоди з урахуванням особи обвинуваченого, який повністю та беззастережно визнав свою вину, щиро розкаявся, сприяв досудовому розслідуванню та розкриттю злочину, раніше не судимий, а також ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. В угоді передбачені наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Прокурор, обвинувачений та його захисник під час підготовчого судового засідання підтримали угоду про визнання винуватості та вважають, що є всі підстави для її затвердження судом та визначення погодженого сторонами угоди покарання. При цьому обвинувачений повністю та беззастережно визнав свою винуватість в інкримінованому кримінальному правопорушенні, засудив свої дії та зазначив про своє розкаяння та зміну особистих поглядів на стан війни в Україні проти російської федерації.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Відповідно до ч. 5 ст. 469 КПК України, укладення угоди про визнання винуватості може ініціюватись в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Судом у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 436-2 КК України, яке згідно зі ст. 12 КК України є нетяжким злочином.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом та беззаперечно погоджується на це.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Також судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди від 16.12.2022 між прокурором та обвинуваченим за участю його захисника про визнання винуватості і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами виду та міри покарання зі звільненням від відбування покарання з випробуванням.

Визначаючи тривалість строку випробовування, суд враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, його тяжкість, а також особу обвинуваченого, який раніше не судимий, повністю визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому, працює, а також, що інкриміновані йому діяння вчинені в умовах воєнного стану, введеного через війну з російською федерацією, тривалість вказаних діянь, тому зазначені обставини, вказують на необхідність встановлення дворічного іспитового строку для виправлення обвинуваченого.

Цивільний позов не заявлявся.

Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, вжиті за ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 13.10.2022 у справі №490/1496/22, підлягають скасуванню після набрання вироком законної сили.

Оскільки суд прийшов до висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, тому відсутні підстави для застосування відносно нього запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Керуючись статтями 373, 374, 475 КПК України, суд

ухвалив:

Затвердити угоду від 16.12.2022 між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_3 про визнання винуватості.

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 436-2 КК України, і призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки без конфіскації майна.

На підставі статей 75, 76 КК України засудженого ОСОБА_3 звільнити від відбування призначеного покарання з випробовуванням, якщо він протягом дворічного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк ОСОБА_3 обчислювати з дня ухвалення вироку, тобто з 18 січня 2023 року.

Речові докази:

- телефон «Sony Xperia», ІМЕІ: НОМЕР_1 із сім-карткою оператора «lifecell» НОМЕР_2 - знищити;

- ноутбук моделі «hp» CND61164R9 у корпусі сірого кольору із зарядним пристроєм, планшет IPad (Igor) номер моделі: MP2F2RK9/A, серійний номер GCJVLGW9HLF9 в чохлі сірого кольору - повернути особі, у якої був вилучений, ОСОБА_3 .

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Після набрання вироком законної сили заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, вжиті за ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 13.10.2022 у справі №490/1496/22 - скасувати.

На вирок протягом тридцяти днів з дня його оголошення може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду через Ленінський районний суд міста Миколаєва з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1