Дата документу 24.01.2023 Справа № 317/2351/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №314/409/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/542/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 30 листопада 2022 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Красноярськ рф, громадянина Україна, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відео конференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 30 листопада 2022 року, в частині, якою частково задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 28 січня 2023 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою та задовольнити клопотання захисника про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що прийняте судом рішення в частині задоволення клопотання прокурора підлягає скасуванню через невідповідність вимогам процесуального законодавства, відсутність відповідних ризиків та помилковим встановленням фактичних обставин, що характеризують обвинуваченого, а також порушення подання та розгляду клопотання прокурора.

Так, клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою подане до суду 28 листопада 2022 року. Водночас стороні захисту копія клопотання вручена безпосередньо в день її розгляду в суді 30 листопада 2022 року.

Крім того, прокурором до суду було надано лише одне клопотання, без будь-яких додатків.

Сторона захисту зазначає, що ці порушення пройшли поза увагою суду, а клопотання прокурора прийнято до розгляду.

У суду першої інстанції не було підстав для винесення рішення щодо продовження строку запобіжного заходу, оскільки прокурором відповідні докази в обґрунтування свого клопотання не надавались

Разом з тим, розгляд клопотання про продовження строку тримання під вартою на стадії підготовчого судового засідання чинними нормами КПК не передбачено, що у свою чергу свідчить про незаконність ухвали суду першої інстанції.

Сторона захисту вважає, що ризики, на які посилається суд у ухвалі, відповідно до ст.177 КПК України щодо обвинуваченого ОСОБА_6 в даному кримінальному провадженні відсутні, а сама тяжкість висунутого обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень не є єдиною підставою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи наявність місця проживання по АДРЕСА_2 , наявність родини дружини та сина, позитивних характеристик, немає жодних підстав стверджувати про наявність ризику переховування ОСОБА_6 від правосуддя.

Виходячи із вищенаведеного, ризики, передбачені ст.177 КПК України, щодо ОСОБА_6 відсутні.

Згідно з ухвалою суду, 10 жовтня 2022 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшов обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, реєстр матеріалів досудового розслідування.

29 листопада 2022 року до канцелярії суду прокурором ОСОБА_8 подано клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 .

В обґрунтування клопотання прокурор вказав, що: ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, а саме: закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Прокурор вважає, що оскільки продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ОСОБА_6 інкриміноване кримінальне правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК україни, віднесено до категорії особливо тяжких, за яке передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років, а розуміючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення (злочину), суворість та невідворотність послідуючого покарання, ОСОБА_6 може переховуватись від суду, а також незаконно впливати на потерпілого та свідків, які є односельцями обвинуваченого, а також, враховуючи те, що ОСОБА_6 ніде офіційно не працює, не має стійких позитивних моральних переконань, та перебуваючи на свободі може хибно відчути безкарність та вчинити аналогічний злочин, а також те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти заявленим ризикам - необхідно продовжити раніше обраний запобіжний захід - тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання прокурора та просили змінити запобіжний захід на домашній арешту зв`язку з тим, що ризики, визначені прокурором, на їх думку, не підтверджені. ОСОБА_6 взагалі не визнає себе винним, а тому, як він вважає, йому необхідно обрати інший запобіжний захід.

Потерпілий ОСОБА_9 підтримав клопотання прокурора про тримання обвинуваченого під вартою.

Прокурор у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлений належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги з його участю не заявляв.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді; думку обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника - адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотання суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З наявних матеріалів убачається, що ці вимоги закону судом дотримані.

Наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора та потерпілого, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Так, із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, яке є особливо тяжким злочином, за який передбачено суворе покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, міцних соціальних зв`язків обвинувачений не має, також судом враховані фактичні обставини кримінального провадження, згідно з обвинувальним актом.

При цьому всі докази сторін ще не досліджені та будуть перевірятися та оцінюватися судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором, не зменшились та існують на даний час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду, незаконний вплив на свідків та потерпілих у цьому кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином - з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, який не працює, постійного джерела доходів не має, в наявних матеріалах провадження відсутні відомості, які б свідчили про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

З урахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, тяжкості інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальному правопорушенні, суворості можливого покарання та відомостей про особу обвинуваченого у сукупності, колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника-адвоката ОСОБА_7 , та ті, що заявлені при апеляційному розгляді стороною захисту, в т.ч. обвинуваченим, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Твердження сторони захисту щодо відсутності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою, а доводи сторони захисту про протилежне суперечать змісту самої ухвали.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що стороні захисту копія клопотання вручена безпосередньо в день її розгляду в суді першої інстанції 30 листопада 2022 року, колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно з матеріалами провадження, під час розгляду клопотання сторона захисту мала можливість реалізувати свої процесуальні права, доводи захисника та обвинуваченого судом перевірені та на них надана відповідь в оскаржуваній ухвалі.

Посилання сторони захисту на те, що прокурором було надано лише одне клопотання без будь-яких додатків, відповідні докази в обґрунтування свого клопотання не надавались, є безпідставними, оскільки саме клопотання є належним чином вмотивованим, а доводи прокурора, викладені у клопотанні, перевірені судом та встановлено, що прокурором доведено обставини, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення зазначених вище ризиків.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що стадія досудового розслідування вже завершена та відбувається судове провадження, отже має перевірятися обґрунтованість висунутого обвинувачення шляхом перевірки доказів, що будуть надані сторонами.

Твердження сторони захисту на те, що обвинувачений ОСОБА_6 має місце проживання, родину, позитивно характеризується, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки суттєво не зменшує встановлених ризиків та в даному випадку не свідчить про достатність застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу для забезпечення його належної процесуальної поведінки і запобігання встановлених ризиків.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони захисту про те, що розгляд клопотання про продовження строку тримання під вартою на стадії підготовчого судового засідання чинними нормами КПК не передбачено, що у свою чергу свідчить про незаконність ухвали суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

Положення третього речення частини третьої статті 315 втратили чинність, як такі, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно із Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2017 від 23 листопада 2017 року.

У вказаному Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії стадії судового провадження, зокрема під час підготовчого судового засідання, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом.

У згаданому рішенні Конституційного Суду не йдеться про неможливість продовження на стадії підготовчого провадження строку дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого, а вказується про те, що таке продовження має відбуватись на підставі та в порядку, встановлених законом, тобто не може бути автоматичним.

Викладене узгоджується з положеннями ч.2 ст.314 КПК України, відповідно до яких підготовче судове засідання відбувається згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом для судового розгляду, який окрім іншого, передбачає і можливість продовження дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого у виді тримання під вартою (ч.2 ст.331 КПК України).

В цьому випадку, встановлена законом процедура продовження строку тримання під вартою обвинуваченого була дотримана судом, зокрема, вказане рішення прийнято судом за наслідками розгляду відповідного клопотання прокурора.

Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 30 листопада 2022 року, в частині, якою частково задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 28 січня 2023 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3