Справа № 447/789/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/795/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2022 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги із змінами захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 21 липня 2022 року щодо ОСОБА_8 ,

з участю: прокурора ОСОБА_9 ,
потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
представника потерпілих ОСОБА_12 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
законного представника обвинуваченого ОСОБА_13 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Миколаївського районного суду Львівської області від 21 липня 2022 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами.
Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з часу набрання вироком законної сили.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази, скасовано арешт майна, накладений згідно ухвал слідчого судді Миколаївського районного суду Львівської області від 30.11.2020р.
Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 500000 грн. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 500000 грн.
Згідно оскаржуваного вироку суду, ОСОБА_8 28.11.2020р., приблизно о 22 годині 20 хвилин, керуючи автомобілем "Ford Escort", реєстраційний номер НОМЕР_1 , без реєстраційних документів та посвідчення водія, яке не отримував, рухаючись по дорозі Миколаїв-Городок у напрямку до м. Городок, при проїзді її ділянки в с. Ричагів Миколаївського району (на даний час Стрийського району) Львівської області, поблизу шиномонтажу, що по вул. Л. Українки, 2А, грубо порушив вимоги Р.1 п. п.1.5, 1.10 (у частині визначення термінів "дорожня обстановка", "дорожні умови", "безпечна швидкість", "населений пункт", небезпека для руху"); Р. 2 п. п. 2.1.а), б), ґ), 2.3.6) Р.10 п. п. 10.1; Р. 12 п. п. 12.1, 12.3, 12.4, Правил дорожнього руху України, які виразилися у тому, що він під час руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, з моменту виявлення небезпеки для руху, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості свого транспортного засобу шляхом застосування своєчасного екстренного гальмування аж до повної його зупинки, виїхавши на смугу зустрічного руху, здійснив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який переходив проїзну частину дороги зліва на право по напрямку руху автомобіля, та зник з місця події.
Внаслідок порушення водієм ОСОБА_8 Правил дорожнього руху, неповнолітній ОСОБА_14 отримав тупу поєднану травму тіла у вигляді множинних переломів кісток тулуба, що призвело до гострої внутрішньої крововтрати, множинні двобічні переломи ребер з ушкодженням легень та ушкодження печінки, від чого помер на місці події.
Таким чином, неповнолітній ОСОБА_8 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.
Не погоджуючись із даним вироком суду захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

У своїх апеляційних скаргах захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдати за відсутністю в його діях складу даного кримінального правопорушення, а цивільний позов потерпілих залишити без розгляду.

12.10.2022р. до суду апеляційної інстанції від захисника ОСОБА_6 та від захисника ОСОБА_7 надійшли зміни до поданих ними апеляційних скарг, у яких захисники, кожен окремо, просять змінити оскаржуваний вирок, визнати ОСОБА_8 винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки без позбавлення права керувати транспортним засобом. На підставі ст. 75 КК України (в редакції, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення) ОСОБА_8 звільнити від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки та на підставі ст.76 КК України покласти на нього обов`язки. А також просять вирішити питання щодо повернення застави.

Свої змінені апеляційні вимоги захисники мотивують тим, що оскаржуваний вирок не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та вмотивованості. Вказують на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Покликаючись на поняття судової дискреції (судового розсуду), захисники наголошують, що місцевий суд взагалі не аналізував питання можливості звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України. Звертають увагу, що ОСОБА_8 , який на момент скоєння злочину був неповнолітнім, повністю визнає вину у скоєному та щиро кається, позитивно характеризується за місцем проживання та навчання. Обставини, які обтяжують покарання у справі відсутні. Зазначають, що дані досудової доповіді органу пробації свідчать про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання в умовах ізоляції і що він не становить високої небезпеки для суспільства, визначено низький рівень ризику вчинення повторного правопорушення.

Захисники стверджують, що ОСОБА_8 має намір відшкодовувати шкоду потерпілим, проте на даний час з огляду на його навчання на денній формі, не має об`єктивної можливості сплачувати кошти на відшкодування шкоди. Вказують, що місцевий суд у вироку не зазначив, чому у даному випадку ураховуючи всі обставини справи у їх сукупності, неможливо досягнути мети покарання без ізоляції особи від суспільства, особливо за умови коли до відповідальності притягується особа, яка на момент події була неповнолітньою. Вважають, що позбавлення волі ОСОБА_8 у такому молодому віці (18 років) покладе на нього надмірний тягар та очевидно вкрай негативно відобразиться на його подальшому житті. Наголошують, що суд першої інстанції не вирішив питання щодо призначення обвинуваченому покарання в межах мінімальної межі санкції ст. 286 КК України та можливості застосування до нього положення ст.75 КК України. Вважають, що ураховуючи обставини справи у їх сукупності, призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, відповідало би меті покарання та ґрунтувалось би на правильному застосуванні норм матеріального права.
При апеляційному розгляді справи обвинувачений ОСОБА_8 та його захисники і законний представник підтримали подані апеляційні скарги із наступними змінами, просили такі задоволити та застосувати до обвинуваченого положення ст.75 КК України.

Потерпілі та їх представник заперечили проти задоволення апеляції, просили вирок залишити без змін.

Прокурор заперечив подані стороною захисту апеляційні скарги із наступними змінами, з огляду на безпідставність таких, зазначивши про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг із наступними змінами, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Враховуючи подані захисниками зміни до їх апеляційних скарг, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, встановлених судом першої інстанції, кваліфікація його дій, в апеляційному порядку не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.
Щодо призначеного ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286 КК України, яке на думку сторони захисту, має бути меншим за розміром, а ніж призначив суд першої інстанції, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до положень ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.
Згідно матеріалів справи під час призначення ОСОБА_8 покарання судом першої інстанції у повній мірі враховано усі обставини, передбачені ст.65 КК України, та дані про особу обвинуваченого, у тому числі і ті, на які покликаються захисники у поданих змінах до апеляційних скарг.
Так, при призначенні ОСОБА_8 покарання місцевим судом враховано, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким, вчинений з необережності, та його наслідки, дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, позитивно характеризується за місцем проживання та навчання, його вік, умови життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього, відсутність спроб з боку обвинуваченого примиритись із потерпілими у справі, вибачитись перед ними у скоєному, наявність обставини, які пом`якшують покарання, а саме вчинення злочину у неповнолітньому віці, потурання батьками у керуванні транспортним засобом неповнолітнім без посвідчення водія, часткове визнання обвинуваченим вини під час розгляду справи місцевим судом.
Обставин, які обтяжують покарання, під час розгляду справи місцевим судом не встановлено.
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у межах санкції інкримінованої йому статті, а саме у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки посвідчення водія на право керування транспортними засобами обвинувачений не отримував.
На думку колегії суддів, такі висновки місцевого суд, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості призначення покарання.
З приводу апеляційних доводів сторони захисту про можливість звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України (у редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Окрім врахованих судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання тяжкості вчиненого злочину та його наслідків, даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є особою молодого віку, позитивно характеризується за місцем проживання та навчання, його вік, умови життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього, наявність обставин, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, апеляційний суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду справи свою вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся та висловив готовність у подальшому відшкодувати потерпілим заподіяну шкоду, що колегією суддів визнається обставинами, які пом`якшують покарання, а також дані досудової доповіді органу пробації про наявність у ОСОБА_8 низького рівня ризику ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення і виправлення ОСОБА_8 можливе без позбавлення чи обмеження волі на певний строк та він не становить високої небезпеки для суспільства.
Наведені вище обставини у своїй сукупності спонукають апеляційний суд прийти до переконання, що ОСОБА_8 на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, а тому надалі досягнення мети його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж трьохрічного іспитового строку, що передбачено законом.

З урахуванням викладених вище обставин кримінального провадження, даних про особу винного, який на даний час не представляє підвищеної суспільної небезпеки, обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, колегія суддів дійшла висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі й звільнення його на підставі ст.75 КК України від його відбування з випробуванням з іспитовим строком та з покладенням на обвинуваченого обов`язків, визначених ч.1 ст.76 КК України.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді 4 років позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами із звільненням від відбування покарання з випробуванням із встановленим іспитовим строком в 3 роки буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, а відтак буде досягнуто, передбачену ст.50 КК України, мету покарання.

З приводу апеляційних вимог захисників про необхідність вирішення апеляційним судом питання щодо повернення застави, колегія суддів встановила таке.
У межах даного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Миколаївського районного суду Львівської області від 01 грудня 2020 року ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 45 400 гривень.
Відповідно до долученої стороною захисту копії квитанції ОСОБА_13 02 грудня 2020 року внесла за ОСОБА_8 45 400 гривень застави.
Згідно наявного у матеріалах справи повідомлення начальника ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)» 02 грудня 2020 року ОСОБА_8 було звільнено з-під варти у зв`язку із внесенням визначеного ухвалою слідчого судді розміру застави громадянкою ОСОБА_13 (т. 1, а.с. 15).
Таким чином, з 02 грудня 2020 року ОСОБА_8 вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.
Даних про те, що застава, яка була внесена за ОСОБА_8 , звернена у дохід держави матеріали кримінального провадження не містять.
Відповідно ч.11 ст.182 КПК України застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

Згідно п.2 ч.4 ст.374 КПК України у резолютивній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Колегією суддів встановлено, що місцевим судом при ухваленні оскаржуваного вироку не було вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у даному кримінальному провадженні слід вирішити питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, а саме визначити, що застосований до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді застави слід залишити без змін до вступу вироку у законну силу. Після вступу вироку у законну силу заставу в сумі 45400 гривень повернути застоводавцю ОСОБА_13 .
Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги із змінами захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволити частково.

Вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 21 липня 2022 року щодо ОСОБА_8 змінити.
Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді чотирьох років позбавлення волі без позбавленням права керування транспортними засобами.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю три роки.
На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, навчання та роботи.
У зв`язку із вступом вироку у законну силу заставу у сумі 45400 (сорок п`ять тисяч чотириста) гривень повернути застоводавцю ОСОБА_13 .
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: