Справа № 752/9644/20 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/2171/2023 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Макарівського району Київської області, громадянина України, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробовуванням з іспитовим строком на 2 роки та покладено відповідні обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Цивільний позов потерпілого залишено без розгляду. Вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком суду, ОСОБА_7 10.01.2020 року, приблизно о 19.00 год., керуючи технічно справним автомобілем «Шевролет Авео», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався в межах першої ( крайньої правої) смуги проїзної частини проспекту Голосіївського в м. Києві, в напрямку площі Голосіївської.

Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного на проїзній частині дорожньою розміткою 1.14.3 та інформаційними дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід», ОСОБА_7 порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 18.4 ПДР України, відволікся від керування транспортним засобом, маючи об`єктивну змогу виявити попереду себе нерегульований пішохідний перехід, позначений інформаційно-вказівними дорожніми знаками, а також спостерігати, як невстановлений в ході досудового слідства автомобіль ( який рухався попереду у сусідній смузі) наближаючись до пішохідного переходу зменшує швидкість, щоб надати можливість пішоходом, які перебували на пішохідному переході перейти проїзну частину, проявив неуважність, не зменшив швидкість та не зупинився, виїхав на нерегульований пішохідний перехід, і як наслідок, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який рухався по пішохідному переходу зліва направо. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 12.1, 12.4 та 18.4 ПДР України, знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної ДТП та її наслідками.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить змінити вирок суду , виключивши з вироку посилання на додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки, а також звільнити його від покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом, оскільки прокурор та потерпілий не просили його застосовувати, під час розгляду не враховано, що він у 2019 році переніс операцію на серці і право керування транспортним засобом необхідно йому для відвідування лікарів, поїздок до суду, він з часу отримання посвідчення водія у 2004 році до адміністративної і кримінальної відповідальності не притягувався і лише його досвід керування надав змогу уникнути гірших наслідків з урахуванням обставин подій. Також вказує на те, що судом не взято до уваги протиправні дії потерпілого, який фактично створив небезпечну ситуацію на дорозі, перебігаючи її проїжджу частину поза пішохідним переходом у темний період доби, та факт відшкодування потерпілому збитків на загальну суму близько 23 тис. грн.

Крім того вважає безпідставним відмову суду у застосуванні щодо нього ЗУ «Про амністію у 2016 році», оскільки на день набрання ним чинності він мав дитину 2009 року народження, ДТП мало місце 10.01.2020 року, а сам нормативний акт не втратив чинності.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу, вважаючи що має бути звільнений від покарання на підставі акту амністії, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України та призначення основного покарання із звільненням від його відбування з випробуванням сторонами у апеляційному порядку не оскаржується.

Cанкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Судом першої інстанції визначено покарання ОСОБА_7 в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України із застосуванням як основного, так і додаткового покарання.

Доводи апеляційної скарги про суворість призначеного ОСОБА_7 покарання, яка полягає у застосуванні додаткового покарання у вигляді права керування транспортними засобами є безпідставними.

Так, колегія суддів відзначає, що позиція прокурора та потерпілого не є визначальною для суду для визначення покарання для особи, яка винна у вчиненні кримінального правопорушення, тому не може слугувати орієнтиром для вирішення судом першої інстанції питання про необхідність застосування додаткового покарання, яке визначене санкцією ч.2 ст.286 КК України.

Оскільки обвинуваченим не оскаржується правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення, то доводи апеляційної скарги про неврахування судом при призначенні покарання того, що причиною ДТП стало недотримання потерпілим вимог ПДР , є необґрунтованими.

Також є такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження і доводи апеляційної скарги про неврахування судом позитивних даних про особу обвинуваченого, його сімейний стан та наявність обставини, що пом`якшує покарання, оскільки при призначенні покарання судом враховано його позитивну характеристику, наявність неповнолітньої дитини, часткове відшкодування заподіяної шкоди.

З огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, важкі наслідки для здоров`я потерпілого, колегія суддів вважає справедливим і достатнім рішення суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Крім того, колегія суддів визнає висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування акту амністії щодо ОСОБА_7 , з огляду на те, що кримінальне правопорушення вчинене ним після набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» ( 07.09.2017 р.), таким, що відповідає вимогам закону.

Посилання обвинуваченого у апеляційній скарзі на те, що дія ЗУ «Про амністію у 2016 році» поширюється на кримінальні правопорушення, що мали місце після набрання ним чинності, суперечить принципам дії закону України про кримінальну відповідальність у часі, тому не є слушними.

Зазначена у апеляційній скарзі судова практика правильності висновку суду першої інстанції не спростовує.

Порушень норм кримінального процесуального законодавства, які б могли слугувати підставами для зміни чи скасування вироку, не встановлено.

За таких обставин вирок є законним.

Керуючись ст.404,405,407,419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2022 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Суддя: Суддя: Суддя: