Справа №127/2478/23
Провадження №1-кп/127/68/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 12 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України (далі КК).

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про зміну застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт. Клопотання мотивоване тим, що ризики, передбачені кримінально-процесуальним законом, в судовому засіданні встановлені не були. Також посилався на те, що не дотримана вимога щодо обґрунтованості підозри.

Прокурор вважав, що в задоволенні клопотання захисника слід відмовити, оскільки у разі внесення змін до обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_5 , та доведення його винуватості, кримінальним законом передбачене покарання у виді позбавлення волі. Також прокурор посилався на ту обставину, що ОСОБА_5 до затримання працевлаштований не був. Тому, на переконання прокурора, наявні ризики, які підтверджують доцільність подальшого утримання обвинуваченого під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав думку свого захисника та просив подане останнім клопотання задовольнити.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов до такого висновку.

Згідно з частиною першою статті 331 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. При цьому частиною другою статті 331 КПК регламентовано, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Порядок звернення з клопотанням обвинуваченого та захисника про зміну запобіжного заходу регламентований статтею 201 КПК глави 18 КПК. Зокрема, частиною першою зазначеної статті визначено, що підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання. Відповідно до приписів частини другої статті 201 КПК копія клопотання та матеріалів, якими воно обґрунтовується, надається прокурору не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання. При цьому частиною третьою статті 201 КПК визначено перелік додатків до клопотання.

У судовому засіданні встановлено, що приписи статті 201 КПК щодо порядку звернення з клопотанням стороною захисту були дотримані та прокурор не заперечував проти розгляду клопотання захисника, не погоджуючись з доводами, викладеними у самому клопотанні.

Крім того, зі змісту статті 350 КПК випливає, що клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для зміни застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу, суд враховує положення частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997.

Відповідно до частини першої статті 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Також суд враховує, що відповідно до частини першої статті 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до вимог частини першої статті 177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в своїй прецедентній практиці вказує на те, що в розумінні Конвенції є обґрунтованою підозрою. Зокрема, для обґрунтованої підозри повинні бути факти або інформація, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин (п. 175, справа «Нечипорук і Йонкало проти України»; п. 32, справа «Fox, CampbellandHartley v. the UK»; п. 88, справа «IglarMammadov v. Azerbaijan»; п. 42 «Котій проти Украхни»; п. 51, справа «Erdagos v. Turkey»; п. 48 «Cebotari v. Moldova»).

Разом з тим, суд враховує, що для вирішення питання щодо можливої причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому злочину здійснюється саме на виконання вимог пункту 1 та 2 частини першої статті 91 КПК, якою визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому частиною першою статті 94 КПК визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд враховує, що частиною першою статті 91 КПК визначено перелік питань, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, а статтею 92 КПК визначено обов`язок доказування зазначених обставин. Разом з тим, порядок подання доказів суду та їх подальше дослідження регламентований § 3 Глави 28 КПК, тобто під час розгляду кримінального провадження по суті.

Отже, вирішення питання щодо обґрунтованості підозри обвинуваченого потребує дослідження доказів у їх сукупності. Натомість, на даний час розгляд кримінального провадження по суті не завершене, а тому вирішення зазначеного питання на даній стадії судового процесу є передчасним і може призвести до порушення приписів, закріплених у частині шостій статті 22 КПК, якою регламентовано, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Вирішуючи питання щодо наявності ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК, суд враховує, що ЄСПЛ звернув увагу на те, що ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання; він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21, справа «Подвезько проти України»).

Також суд приймає до уваги, що ЄСПЛ звернув увагу на те, що для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку (п. 63, справа «Тодоров проти України»).

Прокурор, заперечуючи проти задоволення клопотання сторони захисту, послався на ту обставину, що ОСОБА_5 не працевлаштований та не має постійного джерела доходу, з відсутніми стійкими соціальними зв`язками.

Оцінюючи доводи прокурора, суд враховує, що докази наявності ризику чинення обвинуваченим тиску на свідків у кримінальному провадженні суду не надані. Не надані суду докази наявності ризику вчинення ОСОБА_5 будь-якого нового кримінального правопорушення. При цьому суд враховує, що прокурор у судовому засіданні, яке відбулось 18.04.2023, заявив клопотання про зміну порядку дослідження доказів у кримінальному провадженні з метою допиту обвинуваченого, після чого про відкладення судового розгляду для підготовки змін до пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення в частині його пом`якшення. При цьому суд враховує, що у разі визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, не пов`язаного зі збутом наркотичних засобів, сторони кримінального провадження повідомили про намір відмовитись від подальшого виклику в судове засідання з метою їх допиту свідків кримінального провадження.

Разом з тим, суд вважає, що доводи захисника про значне погіршення стану здоров`я обвинуваченого, належним чином в судовому засіданні доведені не були.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає, що стороною обвинувачення не доведені ризики переховування обвинуваченого від суду та чинення ним тиску на свідків кримінального провадження. Натомість надані стороною захисту матеріали свідчать про відсутність ризиків, які визначені підставою для утримання обвинуваченого під вартою. Тому суд вважає за доцільне застосований до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінити на більш м`який, а саме домашній арешт цілодобово.

З метою забезпечення кримінального провадження та виконання вимог, встановлених статтею 177 КПК, суд вважає за доцільне покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки, визначені пунктами 1, 2 та 4 частини п`ятої статті 194 КПК.

Керуючись статтями 331, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Змінити застосований до обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово за адресою: АДРЕСА_1 .

Звільнити ОСОБА_5 з-під варти негайно із зали суду.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини п`ятої статті 194 Кримінального процесуального кодексу України покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки: прибувати на виклики до суду за першою ж вимогою на визначений час; не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну місця свого проживання, утримуватись від спілкування зі свідками кримінального провадження.

Строк дії ухвали становить 60 днів, тобто з 18 квітня 2023 року до 23.59 години 16 червня 2023 року.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Суддя: