ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/156/23 Справа № 178/1770/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 на вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000105 11 серпня 2021 року, щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Аули Дніпропетровської області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду у розмірі 27 893,40 грн. та моральну шкоду 10 000 грн.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у спричиненні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження за наступних обставин.

ОСОБА_7 17 липня 2021 року приблизно о 22.45 год. (більш точний час під часу досудового розслідування не встановлено) зайшов в приміщення кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де на грунті раптово виниклих відносин в нього виникла сварка з власницею кафе-бару ОСОБА_8 , після чого він вийшов з приміщення вказаного кафе-бару.

17 липня 2021 року приблизно о 22.50 год. (більш точний час під часу досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_7 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, перескочив через барну стійку, за якою знаходилась ОСОБА_8 , штовхнув останню у верхню частину тулуба не менше трьох разів, схопив її обома руками за ліву руку та із застосуванням зусилля різко потягнув за спину, при цьому прокрутивши за часовою стрілкою, після чого продовжив тримати за руку різко із застосуванням сили потягнув на себе. Відвідувачі кафе-бару відтягнули ОСОБА_7 від ОСОБА_8 і ОСОБА_7 з місця скоєння кримінального правопорушення зник.

Таким чином, своїми злочинними діями ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді перелому суглобної пластини плечової кістки ліворуч з розривом передньо-нижнього сегменту суглобної губи, що відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, викликавши тривалий розлад здоров`я понад 21 добу, а також ушкодження у вигляді синців на тулубі, по передньо-пахвинній лінії праворуч, на рівні 3 ребра, на правому плечі, по внутрішній поверхні, по задній правого передпліччя, на тильній поверхні правої кістки, по зовнішній поверхні лівого кульшового суглобу, по передньо-зовнішній поверхні лівої гомілки, в нижній третині відноситься до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я більше 6, але менше 21 дня.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі потерпіла просить вирок суду скасувати та ухвалити свій вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, цивільний позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги зазначає, що не була належним чином повідомлена про дату та час розгляду провадження, судові дебати та проголошення оскаржуваного рішення, при цьому повідомляла суд та прокурора про бажання бути присутньою під час розгляду справи. Вказує, що таким чином суд позбавив її можливості висловитись щодо заявленого нею цивільного позову та розміру покарання обвинуваченому. Зазначає, що обвинувачений жодного разу не прийняв мір щодо добровільного відшкодування завданого збитку, щиро не жалкував щодо вчиненого та наслідків своїх дій, що свідчить про відсутність щирого каяття. Вважає, що суд прийшов до помилкового висновку про наявність щирого каяття та активного сприяння під час досудового розслідування, оскільки обвинувачений позов не визнав, протягом досудового розслідування був упевнений у своїй безкарності, досудовому розслідуванню не сприяв, навіть не приймав участі під час проведення слідчого експерименту. Вказує, що судом не було досліджено характеристику на обвинуваченого, відсутність в нього законного джерела доходів, у зв`язку з чим неможливо стверджувати, що його донька перебуває в нього на утриманні. Зазначає, що вона зазнала безпричинного нападу кремезного чоловіка, який став її бити, викрутив руку, завдавши їй фізичний біль та спричинивши складний перелом, його дії супроводжувались принизливою лайкою та висловлюваннями у її бік у присутності відвідувачів, що в сукупності завдало їй глибоких фізичних страждань та принизили її жіночу гідність в очах присутніх. Вказує, що тривалий час перебувала у лікарні, і дотепер відчуває фізичний біль при кожному русі зламаного плеча.

Позиції учасників судового провадження.

Потерпіла ОСОБА_8 та представник потерпілої ОСОБА_9 підтримали апеляційну скаргу потерпілої та просили її задовольнити.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілої, просив вирок суду залишити без зміни.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілої, просив вирок суду залишити без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого слід зазначити наступне.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення та наслідки, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, вину визнав, офіційно не працевлаштований, законного джерела доходів не має, має на утриманні неповнолітню доньку, 2013 року народження, яка проживає разом з ним, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та обставини, що помякшують покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також думку потерпілої з приводу призначення обвинуваченому покарання.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченому слід призначити покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік з подальшим звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

З даним висновком суду першої інстанції апеляційний суд цілком погоджується з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вибачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_7 захід примусу у виді обмеження волі на певний строк, суд першої інстанції дав оцінку ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення.

Також суд узяв до уваги відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції також в повній мірі дослідив та дав оцінку особі обвинуваченого, зокрема, обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення кримінально-караного діяння, індивідуальні властивості особи, а також дані про те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, вину визнав, офіційно не працевлаштований, законного джерела доходів не має, має на утриманні неповнолітню доньку, 2013 року народження, яка проживає разом з ним.

Крім того, судом було враховано обставини, що характеризують поведінку ОСОБА_7 після вчинення кримінально-протиправного діяння, який повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, цілком усвідомив протиправність вчиненого ним діяння та зобов`язався в подальшому дотримуватися бездоганної поведінки.

Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в мінімальній межі санкції ч. 1 ст. 122 КК Україниу виді обмеження волі на строк 1 рік з подальшим звільненням від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України. Цей захід примусу відповідає меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого.

Також стимулюванням правослухняної поведінки ОСОБА_7 в даному випадку буде визначений судом контроль за поведінкою обвинуваченого і можливість його направлення для відбування призначеного покарання у разі невиконання покладених на нього обов`язків або систематичного вчинення правопорушень, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення.

Доводи потерпілої про те, що суд при призначенні покарання не взяв до уваги ступінь тяжкості кримінального правопорушення, обставини його вчинення і дані про особу обвинуваченого, не навів належних і достатніх мотивів призначення ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з подальшим звільненням від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що думка потерпілого про необхідність призначення обвинуваченому суворого покарання, має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновком суду про вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання не може грунтуватись лише на позиції потерпілого щодо виду та міри покарання (постанова Верховного Суду від 21 лютого 2019 року у справі № 742/584/18).

Доводи потерпілої про те, що в діях ОСОБА_7 відсутнє щире каяття, не заслуговують на увагу, оскільки щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Так, у матеріалах провадження наявні дані на підтвердження вчинення ОСОБА_7 зазначених дій, оскільки останній виявив критичне ставлення до своєї поведінки, вину визнав в повному обсязі, запевняв, що більше подібного не вчинить.

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом покарання ОСОБА_7 за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Підстав для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі потерпілої, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі потерпілої доводи про те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом є явно несправедливим внаслідок м`якості, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, про що наполягала в своїй апеляційній скарзі потерпіла.

Що стосується доводів потерпілої в частині необґрунтованості визначеного судом розміру стягнення з обвинуваченого на її користь суми в рахунок відшкодування завданої злочином матеріальної та моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільний позов суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, потерпіла ОСОБА_8 звернулась до ОСОБА_7 з цивільним позовом у кримінальному провадженні та просила стягнути з обвинуваченого на її користь, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 30 511, 66 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої злочином, 1 000 000 грн.

Суд першої інстанції дослідивши надані потерпілою на підтвердження матеріальної шкоди докази, зокрема, квитанції щодо витрат на лікування, встановив, що розмір матеріальної шкоди, завданої потерпілій кримінальним правопорушенням, становить 27 893, 40 грн., з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Під час апеляційного перегляду потерпілою та її представником не надано доказів на підтвердження заявленого потерпілої розміру матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у сумі 30 511, 66 грн., а зазначені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції щодо розміру відшкодування, що підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином.

З огляду на викладене визначений судом першої інстанції розмір матеріальноїшкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої, за своїм розміром є обгрунтованим та підтверджується дослідженими у судовому засіданні судом першої інстанції матеріалами провадження.

Підстав для збільшення розміру матеріальноїшкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_7 , з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі потерпілої, апеляційний суд не вбачає.

Разом з тим заслуговують на увагу доводи потерпілої в частині необґрунтованості визначеного судом розміру стягнення з обвинуваченого на її користь суми в рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди.

Так, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи в результаті яких дій (бездіяльності) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Під час визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 , вказані вимоги закону виконав не в повній мірі.

Як видно з матеріалів кримінального провадження потерпіла ОСОБА_8 подала цивільний позов, в якому просила, зокрема, стягнути з обвинуваченого на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої злочином, 1 000 000 грн.

Суд, задовольняючи частково цивільний позов, виходив із того, що потерпіла ОСОБА_8 отримала фізичні муки та їй завдана моральна шкода, яка полягає у постійних нервових переживаннях та порушенні на невизначений термін її життєвих планів, тому стягнув з обвинуваченого, з урахуванням обставини вчиненого злочину та душевних страждань, яких зазначала потерпіла, в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Між тим, на переконання апеляційного суду, суд, стягуючи в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_8 10 000 грн., не врахував належним чином фізичні муки, отримані потерпілою внаслідок великої кількості та тяжкості тілесних ушкоджень, які їй було спричинено протиправними діями обвинуваченого, а саме перелому суглобної пластини плечової кістки ліворуч з розривом передньо-нижнього сегменту суглобної губи, синців на тулубі, по передньо-пахвинній лінії праворуч, на рівні 3 ребра, на правому плечі, по внутрішній поверхні, по задній поверхні правого передпліччя, на тильній поверхні правої кістки, по зовнішній поверхні лівого кульшового суглобу, по передньо-зовнішній поверхні лівої гомілки та в нижній третині.

Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки глибині моральних страждань, які зазнала потерпіла внаслідок протиправних дій обвинуваченого та під час тривалого лікування, а також в подальшому, оскільки потерпіла досі відчуває фізичний біль при кожному русі зламаного плеча, тому апеляційний суд вважає, що такий розмір відшкодування шкоди в цьому випадку є неспіврозмірним з понесеними нею моральними стражданнями та підлягає збільшенню.

Враховуючи викладене апеляційний суд вважає частково обгрунтованими доводи апеляційної скарги потерпілої та приходить до висновку про зміну вироку щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову.

Інших істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 409, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2022 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_8 .

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4