Справа № 548/1116/22
Провадження №1-кп/548/57/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2023 року Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

представника потерпілої- адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

законного представника обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого адвоката - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хорол Полтавської області матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000107 від 02.06.2022 року за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, непрацюючого, неодруженого, з середньою освітою, утриманців немаючого, інваліда 3 групи, не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений ОСОБА_5 24.05.2022 близько 13 години за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 на грунті неприязних відносин, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, йдучи по коридору квартири, правою стороною свого тіла штовхнув потерпілу ОСОБА_8 , що також стояла в коридорі, в праву частину її тіла, від чого остання впала на тверде покриття (підлогу) та в результаті чого отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому шийки правого стегна.

При розгляді справи в суді обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, визнав повністю та пояснив, що 24.05.2022 він із матір`ю знаходився вдома за адресою АДРЕСА_1 . В цей час до них в гості прийшла сусідка ОСОБА_8 , яка стояла в коридорі. Йдучи до туалету, він штовхнув потерпілу правою частиною тіла, від чого остання впала на сідниці і відразу ж стала кричати від болю. Певний час він не міг її підняти. Згодом разом із матір`ю вони перенесли ОСОБА_8 до кімнати, де вона знаходилася до наступного дня. Потім приїхав її син і вони відвели потерпілу до її квартири. Через декілька днів відвезли ОСОБА_8 в лікарню, де і був встановлений діагноз щодо перелому кістки. Вказав, що не хотів спричиняти потерпілій тілесні ушкодження. Цивільний позов визнав частково, вказавши, що разом із матір`ю вони надавали потерпілій, як матеріальну допомогу, так і доглядали її.

Крім повного визнання обвинуваченим ОСОБА_5 своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України, його винність у вчиненні інкримінованого злочину доводиться сукупністю досліджених та перевірених в судовому засіданні письмових доказів, а саме:

- показаннями свідка ОСОБА_9 , який в суді пояснив, що є сином потерпілої ОСОБА_8 25 травня 2022 року, коли приїхав додому, дізнався, що його мати знаходиться у сусідів, так як не може прийти до себе в квартиру самостійно. Від матері дізнався, що її штовхнув обвинувачений. Коли матір повезли в лікарню то довідалися, що в неї перелом шийки правого стегна. Мати наразі майже не рухається, потребує стороннього догляду. Операцію наразі провести неможливо у зв`язку з незадовільним станом здоров`я матері та відсутністю коштів на її лікування;

- показаннями в суді свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які пояснили, що зі слів обвинуваченого та його матері знають, що обвинувачений ОСОБА_5 у себе вдома ненавмисно штовхнув сусідку ОСОБА_8 , від чого вона впала та отримала перелом ноги в районі тазу;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 07.07.2022 та фототаблицею до нього, в якому обвинувачений ОСОБА_5 показав, яким чином штовхнув потерпілу та положення потерпілої при її падінні;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 013.06. 2022 та фототаблицею до нього, в якому потерпіла ОСОБА_8 показала, яким чином її штовхнув обвинувачений та її положення при падінні після поштовху;

- висновком судово-медичної експертизи № 85 від 06.06.2022, з якого вбачається, що тілесні ушкодження на тілі ОСОБА_8 у вигляді закритого перелому шийки правого стегна утворилися від дії тупих предметів або при ударі об такі, вірогідніше за все, у наслідок падіння потерпілої з висоти власного зросту, як з наданням прискорення, так і без такого при вказаних обставинах та у вказаний строк, та кваліфікуються як ушкодження середнього ступеня тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я;

- висновком додаткової судово-медичної експертизи № 85-б/108 від 28 липня 2022 року, з якого вбачається, що покази потерпілої ОСОБА_8 , дані нею в ході проведення слідчого експерименту, відповідають об`єктивним судово-медичним даним, установленим при судово-медичній експертизі громадянки ОСОБА_8 .

Кваліфікація злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ст. 128 КК України, як необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження, є вірною, так як цей обвинувачений 24.05.2022 близько 13 години за місцем свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 , не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, йдучи по коридору квартири правою стороною свого тіла штовхнув потерпілу ОСОБА_8 , яка також стояла в коридорі, в праву частину її тіла, від чого вона впала на тверде покриття (підлогу) та в результаті чого отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому шийки правого стегна.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує тяжкість вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд враховує та визнає щире каяття обвинуваченого, перше притягнення до кримінальної відповідальності, стан його здоров`я.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого суд визнає вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Відповідно до cт. 20 КК України особа, визнана судом обмежено осудною, тобто та, яка під час вчинення злочину через наявний у неї психічний розлад не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними, підлягає кримінальній відповідальності; визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 03.06.2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» неосудність та обмежена осудність є юридичними категоріями, а тому визнання особи неосудною (ч. 2 ст. 19 КК України) чи обмежено осудною (ч. 1 ст. 20 КК України) належить виключно до компетенції суду.

Разом з тим, слід враховувати, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.

При цьому, зазначені заходи, перелік яких визначений ст. 94 КК України, можуть застосовуватися до осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння у стані неосудності (обмеженої осудності) або вчинили злочини в стані осудності чи обмеженої осудності, але до постановлення вироку або під час відбування покарання захворіли на психічну хворобу, що позбавляє їх можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними.

Зі змісту акту судово-психіатричної експертизи № 224 від 15.07.2022 вбачається, що ОСОБА_5 , 1987 року народження, в період часу, що відноситься до інкримінованого протиправного діяння, будь-яким хронічним психічним захворюванням чи тимчасовим розладом психічної діяльності не страждав, а виявляв ознаки розладу особистості і поведінки органічного походження з обесивно-компульствними включеннями. Вказаний вище психічний розлад позбавляв ОСОБА_5 здатності повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. В даний час ОСОБА_5 також виявляє ознаки розладу особистості органічного походження з обсесивно-компульсивними включеннями.

ОСОБА_5 під дію ч.2, ч.3 ст. 19 КК України не підпадає, а підпадає під дію ст. 20 КК України. ОСОБА_5 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Отже, наявний у ОСОБА_5 на час скоєння психічний розлад, є не настільки вираженим, обмежував, але не позбавляв його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними (тобто підпадає під дію ст. 20 КК України «обмежена осудність»).

Згідно рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 3 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких сама і є критерієм обмеженої осудності (ч. 1 ст. 20, ч. 2 ст. 94 КК України). Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.

Відповідно до пункту 8 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду, така допомога може надаватися таким особам незалежно від виду призначеного їм покарання, якщо воно пов`язане з позбавленням волі, та здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане - на психіатричні заклади охорони здоров`я за місцем проживання засуджених.

На підставі вищевказаного висновку судово-психіатричних експертів № 224 від 15.07.2022 суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_5 є обмежено осудним та потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Вказане кореспондується з вимогами ч. 2 ст. 504 КПК України, згідно якої досудове розслідування щодо осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення у стані обмеженої осудності, здійснюється слідчим згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом. Суд, ухвалюючи вирок, може врахувати стан обмеженої осудності як підставу для застосування примусових заходів медичного характеру.

Приймаючи до уваги обставини справи, враховуючи характеристику обвинуваченого, ступень тяжкості вчиненого злочину, який за ст.12 КК України відносяться до категорії не тяжких злочинів, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, який має психічні розлади, є інвалідом 3 групи, його майновий стан, те що він є працездатним, проте ніде не працює, у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає можливим визначити покарання обвинуваченому у виді громадських робіт та із застосуванням відповідно до ч. 2 ст. 20, п. 1 ч. 1 ст. 94 КК України, відносно нього примусових заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги за місцем мешкання обвинуваченого.

У відповідності до ст. 50 КК України саме таке покарання буде достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження скоєння ним нових злочинів.

При цьому, суд враховує, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а тому, на думку суду, виправлення обвинуваченого можливе без його ізоляції від суспільства.

Вирішуючи цивільний позов адвоката ОСОБА_4 заявлений в інтересах потерпілої ОСОБА_8 , суд керується статтями 61, 368 КПК України, статтями 23, 1166 та 1167 ЦК України та постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» (далі - Постанова), в частині процесуальних витрат ст. 118-122 КПК України.

Так, по справі заявлено цивільний позов про відшкодування завданої злочином моральної шкоди в сумі 100 000 грн.

Стосовно позову потерпілої в частині відшкодування завданої їй моральної шкоди, суд вважає, що ці позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п.17-1постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» потерпілий, тобто особа, якій заподіяно моральну шкоду внаслідок незаконних дій, має право пред`явити позов про її відшкодування у кримінальному процесі.

Пунктом 3 цієї ж постанови встановлено, що під моральною (немайновою) шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

В судовому засіданні встановлено, що внаслідок вчинених обвинуваченим протиправних необережних дій потерпілій ОСОБА_8 були спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження. Внаслідок отриманих ушкоджень потерпіла ОСОБА_8 змушена й на даний час лікуватися, вона позбавлена можливості пересуватися без сторонньої допомоги та милиць, що безсумнівно порушує звичний ритм її життя, в період спричинення ушкоджень, так і в період лікування та реабілітації вона продовжує відчувати фізичний біль та психологічні страждання. При цьому, ці негативні наслідки стали результатом дій обвинуваченого ОСОБА_5 ..

Відтак, з врахуванням даних про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого діяння та його наслідків, поведінки під час вчинення злочину, характеру негативних наслідків, викликаних його діями, глибини фізичних та душевних страждань потерпілої, як під час вчинення протиправного діяння відносно неї так і після, а також зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану потерпілої, суд, з урахуванням майнового стану обвинуваченого, даних про його особу, який є інвалідом 3 групи, має психічне захворювання, з урахуванням вимог розумності і справедливості вважає необхідним зменшити розмір заявленої потерпілою моральної шкоди, вважає необхідним визначити розмір морального відшкодування в сумі 15 000 грн.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 до набрання вироком суду законної сили не обирати.

На підставі викладеного, керуючись ст. 31, 176-179, 369 371, 373 376, 394, 395 КПК України,

З А С У Д И В :

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України та призначити йому покарання у вигляді 200 (двохсот годин громадських робіт).

На підставі ч. 2 ст. 20, п.1 ч.1 ст. 94 КК України застосувати до ОСОБА_5 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. Здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покласти на Комунальне некомерційне підприємство "Хорольська центральна районна лікарня" Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області (м. Хорол, вул. М. Полонського, буд. 11/1 Полтавська область) за місцем мешкання ОСОБА_5 .

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 до набрання вироком суду законної сили не обирати.

Цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканки АДРЕСА_3 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн у відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Згідно зі ст. 376 ч. 6 КПК України копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію вироку суду, не пізніше наступного дня після його проголошення надіслати учасникам судового розгляду, що не були присутні при його проголошенні.

Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляції через Хорольський районний суд, а обвинуваченим, в той же строк з моменту отримання копії цього вироку.

Повний текст вироку виготовлено 01.03.2023.

Головуючий