Дата документу 23.02.2023 Справа№ 336/2304/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний 336/2304/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/436/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, одружений, пенсіонер, зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та представник потерпілої адвокат ОСОБА_11 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12 липня 2022 року, яким визнано винуватим ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст.ст. 75,76 КК України, ОСОБА_6 від відбування покарання у виді позбавлення волі звільнено, якщо він протягом іспитового строку 3 роки не вчинить нового злочину та виконає такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід стосовно обвинуваченого у виді особистого зобов`язання залишено без змін.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді № 334/572/21 провадження № 1-кс/334/211/21 від 08 лютого 2021 року на автомобіль Ауді А4 реєстраційний номер НОМЕР_1 , що є власністю обвинуваченого ОСОБА_6 , - скасовано.

Стягнуто з ОСОБА_6 ,РНОКПП НОМЕР_2 ,у дохід держави судові витрати на проведення судової експертизи № СЕ-19/108-21/2028-ІТ у розмірі 1961 грн 40 коп., судової експертизи № СЕ-19/108-21/1700-ІТ у розмірі 1961 грн 40 коп., а всього стягнуто 3922 (три тисячі дев`ятсот двадцять дві) гривні 80 копійок.

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк3 роки.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що при ухваленні вироку судом недостатньо враховано підвищену суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_6 тяжкого злочину, який пов`язаний з порушенням правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Окрім того, вказує, що під час досудового розслідування цього кримінального провадження будь-які обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, не встановлені.

Посилання суду на наявність в обвинуваченого пом`якшуючих покарання обставин, передбачених ст.66 КК України, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування шкоди в розмірі 5000 грн, а також те, що обвинувачений є пенсіонером, має на утриманні дружину - особу з інвалідністю II групи (факт утримання останньої будь-яким чином не підтверджено), продовжує працювати (факт наявності роботи також у судовому процесі не доведено), раніше не засуджений, носить суто формальний характер та не містить будь-яких обґрунтувань.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п.п.3 п.3 постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», дійове каяття полягає в тому, що після вчинення злочину особа щиро покаялась, активно сприяла його розкриттю та повністю відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду.

Натомість, ОСОБА_6 під час досудового розслідування не відшкодовано матеріальні та моральні збитки, не вчинено будь-яких інших дій задля надання матеріальної допомоги сім`ї або родичам потерпілої, не висловлено жаль з приводу вчиненого злочину. Отже, наявність щирого каяття та визнання вини обвинуваченим, на думку прокурора, носить декларативний характер, що не взято судом до уваги при винесенні рішення.

Таким чином, вважає, що у суду першої інстанції не було достатніх підстав для незастосування норм статті 286 КК України, а саме, додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Відтак, неналежне врахування судом першої інстанції вимог ст.ст. 50, 65 КК України, ст.374 КПК України та обставин кримінального провадження призвело до призначення покарання, яке не відповідає як тяжкості та суспільній небезпеці вчиненого злочину, так і даним про особу обвинуваченого.

В апеляційній скарзі представник потерпілого адвокат ОСОБА_11 просить оскаржуваний вирок суду скасувати у зв`язку з істотним порушенням судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення у справі, а також через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості; ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі (з реальним відбуванням покарання) з позбавленням права керувати транспортними засобами в межах санкції ч.2 ст.286 КК України; задовольнити цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_6 , Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія Кредо про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону полягає в безпідставному, на його думку, залишенні судом цивільного позову потерпілої без розгляду під час підготовчого судового засідання та до початку судового розгляду з мотивів передчасності таких звернень, про що постановлені відповідні ухвали від 14 травня 2021 та 20 вересня 2021 року. Вважає, що суд першої інстанції позбавив потерпілу права розгляду в межах кримінального провадження заявленого нею цивільного позову про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Окрім того, представник потерпілої вказує на те, що, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції безпідставно врахував в якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ч.1 ст.66 КК України, активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття, добровільне відшкодування шкоди у розмірі 5000 гривень.

Посилаючись на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року при розгляді справи № 347/1360/17, вважає, що в даному випадку жодна із зазначених судом обставин не може бути врахована в якості такої, що пом`якшує покарання обвинуваченого.

Так, ухвалюючи вирок, суд не конкретизував, в чому саме полягали дії обвинуваченого з «активного сприяння розкриттю злочину», та досить непереконливим є висновок суду стосовно «щирого каяття» ОСОБА_6 . Адже, під час судового розгляду обвинувачений не надав належної критичної оцінки своїй протиправній поведінці, вину визнавав формально та одночасно намагався перекласти відповідальність за подію ДТП саме на загиблу ОСОБА_13 . Пробачення у потерпілої обвинувачений попросив майже через півтора року після скоєного злочину в судовому засіданні. При цьому, особисто ОСОБА_12 відвертого та щирого каяття з боку обвинуваченого не відчула, сприйнявши це лише як намагання ОСОБА_6 створити перед судом добре враження про себе з метою пом`якшення покарання.

Окрім того, суд залишив поза увагою пояснення потерпілої, згідно з якими обвинувачений весь час ігнорував її, не висловлював співчуття, підтримки, не надавав допомоги, грубо поводився та примушував забрати заяву з поліції. Лише пізніше на банківську картку потерпілої родичем обвинуваченого були перераховані грошові кошти в сумі 5000 гривень, що в порівнянні з витратами, які вона фактично понесла, та моральними стражданнями, внаслідок загибелі найближчої людини (матері), вочевидь є недостатньою для зробленого судом висновку про можливість врахування цього факту в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого. З лютого 2021 року ОСОБА_6 жодного разу не намагався вибачитися за свою поведінку, налагодити спілкування, або в будь-який інший спосіб виправити наслідки вчиненого, відшкодувати завдані збитки тощо.

Приймаючи рішення про недоцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України, а також про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд необґрунтовано не взяв до уваги протилежну таким висновкам думку потерпілої щодо міри покарання,зазначивши в тексті вироку, що її думка сформована лише через відмову обвинуваченого відшкодувати завдану шкоду.

Отже, суд безпідставно врахував наведені у тексті вироку обставини в якості таких, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, оскільки ці обставини мають лише формальний характер та не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Окрім того, представник потерпілої вважає спірними і висновки суду, що «робота водієм є джерелом доходів обвинуваченого та членів його сім`ї, для яких він є годувальником, забезпечує можливість пересуватись дружині обвинуваченого, яка є особою з інвалідністю».

Так, у вироку не зазначено, де само і ким працює обвинувачений, для яких саме членів сім`ї він є «годувальником», чим це підтверджується. Обвинувачений є пенсіонером, отримує дохід у вигляді пенсії, належних доказів перебування дружини обвинуваченого чи інших членів родини на його утриманні матеріали кримінального провадження не містять.

Разом із тим, приймаючи рішення щодо доцільності не призначення обвинуваченому додаткового покарання та можливості звільнення останнього від відбування основного виду покарання з випробуванням на підставі ст.ст. 75, 76 КК України, суд у достатній мірі не врахував незворотність тих наслідків, які були спричинені діями ОСОБА_6 , а також характер самого протиправного діяння.

Зазначаючи, що дане кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим з необережності, судом при призначенні покарання недостатньо враховано, що цей злочин є тяжким, внаслідок якого настали незворотні наслідки у виді смерті людини.

Отже, на думку представника потерпілої, призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому суперечить загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого через м`якість та не є достатнім і необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Згідно з вироком суду, 31 січня 2021 року приблизно о 15 годині 40 хвилин водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем Ауді А4 реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Магістральної з боку вул.Виробничої в напрямку автодороги Харків - Сімферополь в м.Запоріжжі.

У цей же час, в районі будинку № 84 пішохід ОСОБА_13 почала здійснювати перетин проїзної частини вул.Магістральної, рухаючись зліва - направо за ходом руху автомобілю під керуванням водія ОСОБА_6 поза пішохідного переходу.

Під час руху водій ОСОБА_6 , маючи об`єктивну спроможність виявити пішохода, яка перетинала проїзну частину поза пішохідного переходу, діючи в порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, де сказано: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», своєчасних заходів для зменшення швидкості руху керованого ним автомобіля,аж до повної зупинки, не застосував, в результаті чого допустив наїзд передньою лівою бічною частиною кузова керованого ним транспортного засобу на пішохода ОСОБА_13 та подальший виїзд автомобілю за межі проїзної частини - на правий газон, де скоїв наїзд правою бічною частиною автомобілю на електроопору.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_13 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 789 від 08 лютого 2021 року, отримала тілесні ушкодження, що спричинили її смерть ІНФОРМАЦІЯ_2 в лікарні, а саме: на голові - крововиливу у м`які покрови на рівні потиличного горба; в області тулуба - саден на передній черевній стінці на рівні пупка: синця на правій бічній поверхні грудної клітини з розчавленням підлеглої підшкірної клітковини; синця у лобковій області; крововиливів у правий купол діафрагми, клітковину середостінь, прикореневий відділ правої легені, жирову клітковину правої нирки; розриву великого чепця; розриву брижі попереково-ободової кишки; розриву правої долі печінки на вісцеральній поверхні; на верхніх кінцівках - садни на зовнішній поверхні лівого плеча у середній та нижній третинах; синця на задній поверхні лівого ліктьового суглобу та на задній поверхні лівого передпліччя у верхній третині; рани на рівні правого ліктьового відростку; синця на зовнішній поверхні правого передпліччя з переходом на тильну поверхню кисті; на нижніх кінцівках - синця на тильній поверхні правої стопи; саден на зовнішній поверхні правої гомілки у верхній третині; закритого перелому латерального відростку правої великогомілкової кістки; закритих переломів 2-3 плюсневих кісток правої стопи.

Смерть ОСОБА_13 настала від поєднаної травми тулуба та кінцівок, котра супроводжувалась забоєм середостіння, легенів, правої нирки, розривами печінки, великого чепця, брижі тонкого кишківника, переломами лівої плечової кістки, переломами 2-3 плюсневих кісток правої стопи, латерального відростку правої великогомілкової кістки. Травми ускладнилася двобічною гнійною бронхопневмонією, порушенням діяльності нервової, дихальної, серцево-судинної систем з розвитком поліорганної недостатності, котра у даному випадку стала безпосередньою причиною смерті.

Згідно з висновком судової інженерно-транспортної експертизи за експертним напрямом дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди № СЕ-19/108-21/2028-ІТ від 17 лютого 2021 року, порушення водієм ОСОБА_6 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками. Водій ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, шляхом застосування екстреного гальмування з зупинкою до місця наїзду.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка підтримала апеляційні скарги та просила задовольнити; представника потерпілої, яка також підтримала апеляційні скарги та просила задовольнити; обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні підлягають задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати ним відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону в цілому дотримався при розгляді даного провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини справи і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється, у зв`язку з чим з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів вирок суду в цій частині не переглядається.

Разом із цим, колегія суддів приходить до переконання, що при призначенні ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України, та положення п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, згідно з якими особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд врахував, суспільну небезпеку вчиненого злочину, те, що обвинувачений свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав, щиро розкаявся, добровільно частково відшкодував спричинену шкоду потерпілій, активно сприяв органу досудового розслідування у розкритті злочину та суду у встановленні фактичних обставин справи, що обґрунтовано визнано судом обставинами, які пом`якшують покарання.

З урахуванням ступеню тяжкості та фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, суд дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання, передбаченого санкцією статті обвинувачення - у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Разом з цим, оскільки ОСОБА_6 раніше не судимий, вчинив, хоча і тяжкий, але необережний злочин, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, є пенсіонером та досяг віку 67 років, одружений, його дружина є особою з інвалідністю 2 групи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про можливість звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з визначенням максимального іспитового строку, та з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

На думку колегії суддів, доводи апелянтів про те, що немає обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є помилковими, оскільки суперечать матеріалам провадження.

Так, відповідно до вказаних матеріалів, як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду, обвинувачений визнавав вину, не оспорював фактичні обставини справи, надавав правдиві показання, звертаючи лише увагу на те, що в діях постраждалої також убачаються порушення Правил дорожнього руху, частково відшкодував завдані злочином збитки в сумі 5000 гривень.

Обвинувачений пояснив, що унаслідок його пенсійного віку і важкого фінансового стану його сім`ї, в нього не було можливості відшкодувати більшу суму.

Разом з цим, під час апеляційного провадження ОСОБА_6 в рахунок відшкодування спричиненої шкоди додатково сплатив на користь потерпілої ОСОБА_12 грошову суму в розмірі 20000 гривень, що підтверджено відповідною банківською квитанцією.

Вказані обставини підтвердила і представник потерпілої.

Обставин, які б свідчили про неможливість виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства, колегія суддів не убачає.

Разом із цим, колегія суддів погоджується з доводами прокурора та представників потерпілої про те, що, не застосувавши щодо обвинуваченого ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України, суд першої інстанції не в повній мірі врахував фактичні обставини вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, його тяжкість та незворотність наслідків, що настали від цього правопорушення, у виді смерті постраждалої.

Окрім того, свої висновки про можливість не призначати обвинуваченому додаткове покарання суд обґрунтував тим, що обвинувачений працює водієм та його робота є джерелом доходу його та членів його сім`ї, для яких він є годувальником.

У той же час, матеріалами кримінального провадження такі обставини не підтверджуються.

Отже, колегія суддів вважає, що суд безпідставно не застосував Закон України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню, а саме не призначив ОСОБА_6 додаткове покарання - позбавлення права керування транспортними засобами, що передбачене санкцією ч.2 ст. 286 КК України.

З урахуванням викладеного вирок суду в цій частині не може бути визнаний законним та обґрунтованим, а тому на підставі 407, 409, 413, 420 КПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку, яким, окрім призначеного судом обвинуваченому основного покарання, слід призначити останньому додаткове покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, та звільнити обвинуваченого від основного покарання з випробуванням на строк 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.ст.75,76 КК України.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

Щодо доводів представника потерпілої адвоката ОСОБА_11 , в апеляційній скарзі про безпідставне залишення судом першої інстанції цивільного позову потерпілої без розгляду, то колегія суддів з цими доводами погоджується.

Так, частиною третьою статті 129, частиною першою статті 326 КПК України передбачено, у яких випадках суд може залишити без розгляду цивільний позов в кримінальному провадженні, а саме: у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник чи законний представник.

Такі обставини в цьому кримінальному провадженні судом не встановлювались.

Разом з цим, ухвали суду першої інстанції від 14 травня 2021 року та від 20 вересня 2021 року про залишення без розгляду цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 ніким не скасовані та про їх скасування не просить і сам апелянт. Питання про дослідження доказів, що стосуються цивільного позову, в апеляційній скарзі представника потерпілого теж не порушується.

В свою чергу, оскаржуваним вироком будь-яке рішення щодо цивільного позову судом не приймалось.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не має можливості вирішувати цивільний позов потерпілої з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Разом з цим, відповідно до вимог ч.7 ст.128 КПК України, особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які б тягнули за собою зміну чи скасування вироку суду в повному обсязі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів

ЗАСУДИЛА:

апеляційні скарги прокурора у провадженні ОСОБА_10 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12 липня 2022 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, скасувати в частині призначеного обвинуваченому покарання.

Призначити покарання ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком - 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноваженому органу з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

У решті вищевказаний вирок суду залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4