Дата документу 13.03.2023
Справа № 316/3363/21
Провадження № 1-і/334/8/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , прокурора Василівської окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відео конференції, в залі суду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_4 по кримінальному провадженню № 000569 від 10.11.2021 року у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.121 ч.2 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м.Запоріжжя надійшло клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 000569 від 10.11.2021 року.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій.

Клопотання обґрунтоване наступним, так ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а саме, в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого. На даний час продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які існували на час застосування даного запобіжного заходу, а саме залишаються актуальними ризики переховування обвинуваченої від суду та вчинення інших кримінальних правопорушень.

Так, ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання до 10 років позбавлення волі, раніше відбувала покарання за вчинення злочину проти життя та здоров`я особи, що свідчить про те, що вона на шлях виправлення не стала та продовжує злочину діяльність. Крім того, обвинувачена, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення і послідуючого покарання, знаходячись на свободі, може переховуватись від суду, оскільки добре усвідомлює невідворотність покарання. Застосування особистої поруки до ОСОБА_4 не є можливим, оскільки обвинувачена мешкала у місті Енергодар, Василівського району, Запорізької області, який на даний час відноситься до тимчасово окупованих територій, у обвинуваченої відсутні постійні соціальні зв`язки та місце роботи, крім того, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, є ризик того, що обвинувачена може залишити своє місце проживання і таким чином буде переховуватись від суду, з метою уникнення відповідальності. Також, відсутні особи, які заслуговують на довіру та поручаються за виконання обвинуваченою обов`язків, передбачених ст. 194 КК України. Враховуючи наведене, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, а тому необхідним є продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченої на два місяці.

Крім того, прокурор зазначила, що обвинувачена перебуває під вартою з листопада 2021 року. Енергодарським міським судом Запорізької області так і не було проведено підготовче судове провадження. Наглядове провадження залишилося на тимчасово окупованої території. З клопотанням про відновлення втраченого провадження до суду прокурор не зверталася.

Захисник заперечував, зазначив, що ризики, зазначені прокурором у клопотанні про продовження запобіжного заходу обвинуваченому не обґрунтовані, крім того, заявив клопотання про зміну ОСОБА_4 запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте забовязання.

Обвинувачена підтримала свого захисника. У разі задоволення клопотання захисника, забов`язується стати на облік, у м.Крапивницькому, як ВПО, не переховуватися від суду, не вчиняти інші злочини.

Заслухавши прокурора, захисника, обвинувачену, суд вважає, що запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою підлягає заміні на запобіжний захід у вигляді особистого забов`язання, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При розв`язанні клопотань прокурора та захисника, судом окрім норм КПК України, враховується практика Європейського суду з прав людини, зокрема, позиція викладена п.80 рішення у справі "Марченко проти України" згідно якої, при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернатиних) запобіжних заходів.

Суд враховує вимоги ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена у справі «Слоев проти України»), а саме, що після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Beccievv.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeisterv.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилитися до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії» від 24 травня 2003 року).

Первісно ОСОБА_4 взято під варту ще ухвалою слідчого судді Енергодарського міського Запорізької області від 12.11.2021 року. Тобто, на даний час обвинувачена перебуває під вартою вже більше п`ятнадцяти місяців.

Суд вважає, що стороною обвинувачення не надано фактичних даних та доказів про те, що на даний час існують ризики, які раніше були взяті до уваги слідчим суддею, при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, мають бути реальними та їх існування має бути оцінено з урахуванням конкретних обставин.

Таким чином, ризики зазначені прокурором при продовженні обвинуваченій запобіжного заходу тримання під вартою суд вважає необґрунтованими.

За такої обставини суд дійшов висновку, що тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_4 перестало бути розумним, а отже у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу необхідно відмовити, а обвинувачену необхідно звільнити з-під варти.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 177, 179, 202, 350 КПК України,

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання прокурора про продовження терміну запобіжного заходу, тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_4 відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_4 задовольнити.

Змінити обраний ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого забов`язання.

Покласти на обвинувачену ОСОБА_4 , такі обов`язки:

- прибувати до прокурора, суду, за телефонним або за іншим, встановленим законом, викликом у встановлений час;

- повідомляти прокурора, суд залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця проживання.

В порядку ст. 179 КПК України обвинуваченій ОСОБА_4 роз`яснюється, що у разі невиконання покладених на неї обов`язків, до неї може бути застосований більш жорсткий запобіжних захід і на неї може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Звільнити ОСОБА_4 з-під варти негайно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1