Справа № 343/472/20
Провадження № 11-кп/4808/134/23
Категорія ст. 286 ч. 2 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

представника потерпілих ОСОБА_12 ,

розглянувши у кримінальному провадженні № 0000018апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на вирок Долинського районного суду від 13.12.2022 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , згідно ст. 89 КК України несудимого

засуджено: - за ст. 135 ч. 1 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік;

- за ст. 286 ч. 2 КК України до позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Згідно з ст. 70 ч. 1 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим йому визначено остаточно позбавлення волі на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік.

Зараховано йому в строк покарання перебування під вартою з 11.01. по 14.01.2020 року.

Обраний йому запобіжний захід у вигляді застави залишено без змін до вступу вироку в законну силу.

Стягнено з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 відшкодування моральної шкоди по 400 000 гривень кожному.

Провадження в справі за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди закрито згідно п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України в зв`язку зі смертю позивачки.

Злочини вчинено за таких обставин.

10 січня 2020 року близько 21:00 год. ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «Volkswagen Transporter», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався ділянкою автодороги між м.Долина та смт. Вигода Калуського району. В цей час по правому узбіччі вздовж правого її краю та в попутньому напрямку рухався пішохід ОСОБА_14 . При наближенні до пішохода водій ОСОБА_7 виїхав на праве узбіччя, де вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_14 . При цьому ОСОБА_7 порушив вимог пунктів 1.5., 1.10., 2.3 (п.п. б,д), 10.1., 12.1 Правил дорожнього руху. Після наїзду на пішохода водій ОСОБА_7 в порушення вимог п. 2.10 (п.п. а,г) Правил дорожнього руху, достовірно знаючи, що своїми діями він поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, не переконався, чи потребує потерпілий допомоги, не вжив можливих завходів для надання йому домедичної допомоги, не викликав швидку допомогу та не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм автомобілем, а умисно залишив його в небезпечному для життя стані та з місця події втік. В результаті чого, від отриманих тілесних ушкоджень пішохід ОСОБА_14 помер.

В апеляційних скаргах:

-потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 стверджують, що потерпілий ОСОБА_14 був їх єдиним сином. Призначене судом покарання ОСОБА_7 є несправедливим через м`якість. Згідно показань свідка ОСОБА_15 , він був очевидцем ДТП і що саме ОСОБА_7 своїм автомобілем збив ОСОБА_16 , після чого зупинився та не надав потерпілому медичної допомоги, а в подальшому втік з місця події, залишивши потерпілого помирати на місці події. В лікарні свідок ОСОБА_15 вигороджував свого знайомого ОСОБА_7 та розповідав, що він випадково побачив непритомного їх сина на узбіччі і викликав швидку медичну допомогу, при цьому інших автомобілів він не бачив. На думку потерпілих, в смерті їх сина винні двоє ОСОБА_7 та ОСОБА_15 . На наступний день, після події ОСОБА_17 самостійно з`явився до поліції, визнав свою вину в ДТП. Суд, обираючи покарання обвинуваченому, безпідставно прийшов до висновку що обтяжуючих покарання обставин не встановлено, та не врахував тяжкі наслідки завдані злочином - смерть потерпілого (ст. 67 ч. 1 п. 5 КК України). Просять скасувати вирок суду, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ст. 286 ч. 2 КК України у виді позбавлення волі на 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, запобіжний захід змінити із застави н тримання під вартою;

-захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 оскаржують вирок суду, стверджують, що вирок суду ґрунтується на неналежних доказах, зокрема, допитаний як свідок спеціаліст ОСОБА_18 ствердив, що він брав участь у проведенні додаткового огляду місця події, однак у протоколі огляду місця події від 11.01.2020 відсутні відомості про нього і цей протокол він не підписував. З метою з`ясування обстави, стороною захисту було подано клопотання про допит понятих ОСОБА_19 та ОСОБА_20 (том 3 а.п. 11-12), проте суд безпідставно відмовив у цьому. В тому числі, заявлені захистом клопотання про призначення судових експертиз та проведення слідчого експерименту (2 том а.п. 23-28, 29-35), суд "порадившись на місці ухвалив відмовити" (2 том а.п. 40). Крім того, 02.06.2021 захисник ОСОБА_9 подав мотивоване клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату, проте, незважаючи на це та заперечення самого обвинуваченого ОСОБА_7 розглядати справу за відсутності захисника, суд 03.06.2021 провід судове засідання, що є порушенням права на захист обвинуваченого. Під час судового розгляду справи, було встановлено, що слідчий ОСОБА_21 , не будучи уповноваженим у відповідності до положень кримінального процесуального закону здійснювати досудове розслідування в цьому провадженні, приймав процесуальні рішення і збирав докази, що в даному випадку тягне за собою визнання доказів недопустимими. Водночас, прокурор ОСОБА_6 ствердила, що слідчий ОСОБА_21 був уповноваженим на здійснення досудового розслідування на підставі постанови заступника прокурора Івано-Франківської області від 23.01.2020 про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування, однак чинним законодавством не передбачено повноважень прокурора визначати слідчого, який здійснюватиме досудове розслідування без встановлення неефективності досудового розслідування. Також, встановлено, що слідчий ОСОБА_21 залучався до цього провадження, як спеціаліст під час проведення огляду місця події від 11.01.2020, що суперечить ст. 77 ч. 1 п. 2 КПКУ, тому слідчий мав заявити собі самовідвід. Обвинувачений ОСОБА_17 ствердив, що заява про вчинення злочину від 11.01.2020 була написана ним після складання протоколу про його затримання, за відсутності його захисника, без роз`яснення йому його прав як затриманого. Сторона захисту вважає, що протокол огляду місця події від 11.01.2020 з доданими схемою і фото таблицею (том 1, а.п. 132-144), протокол додаткового огляду місця події від 11.01.2020 з доданими схемою і фото таблицею (1 том а.п. 154-165) не відповідають вимогам ст. 104 - 105 КПК, оскільки не містять повних і достовірних відомостей, за допомогою яких можливо встановити чітку обстановку місця події. Зокрема, протоколи огляду місця події від 11.01.2020 містяться відомості про те, що учасниками цієї слідчої дії були спеціаліст ОСОБА_22 та поняті ОСОБА_23 і ОСОБА_24 , однак в суді вони ствердили, що не брали участі у проведенні огляду місця ДТП та не підписували прокол. За даним фактом фальсифікації протоколу відкрито кримінальне провадження територіальним управлінням ДБР у м. Львові (3 том а.п. 30). Крім того, протокол огляду місця події від 11.01.2020 містить недостовірні відомості щодо стану дорожнього покриття та узбіччя. Вилучені з місця події уламки пластмаси та осколки скла, не були ідентифіковані та не досліджувались на предмет того, чи залишені вони автомобілем марки Volkswagen Transporter НОМЕР_1 . Допитаний 26.05.2021 судовий експерт ОСОБА_25 не зміг чітко роз`яснити яким чином відбувся наїзд на потерпілого. Захист ставить під сумнів доведеність вини ОСОБА_7 за ст. 135 ч. 1 ККУ, оскільки в його діях може міститись ознаки адмінправопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП. Просять скасувати вирок суду, визнати ОСОБА_7 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдати за відсутністю в його діях складу злочинів, передбачених ст. 286 ч. 2 та ст. 135 ч. 1 КК України. Цивільний позов потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди залишити без розгляду; судові витрати на залучення експерта компенсувати за рахунок держави; скасувати арешт, накладений на автомобіль «Volkswagen Transporter» НОМЕР_1 ; скасувати захід забезпечення кримінального провадження у вигляді застави, яку повернути заставодавцю; вирішити питання про речові докази згідно ст. 100 КПК України;

Захисник ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , в якому вважає її такою, що не підлягає задоволенню. В апеляційній скарзі потерпілих зазначаються обставини, які не підтверджуються доказами, а отже не відповідають дійсності. Зокрема, вони стверджують, що обвинувачений в час події начебто перебував в стані алкогольного сп`яніння, а свідки ОСОБА_26 та ОСОБА_15 заперечили перебування ОСОБА_7 10.01.2020 у стані сп`яніння. У висновку від 11.01.2020 щодо результатів медичного огляду зазначено, що ОСОБА_7 є тверезим, алкотест 0,00 % (1 том а.п. 176). Як встановлено в суді, обвинувачений ОСОБА_7 після вчинення наїзду на потерпілого, зупинив свій автомобіль, на його прохання свідок ОСОБА_15 викликав швидку медичну допомогу, до проїзду якої він не полишав місця події. Крім того, обвинувачений звертався по допомогу до інших сторонніх осіб, зокрема до водія ОСОБА_27 . Отже, ОСОБА_7 вжив всіх заходів для надання допомоги потерпілому. Також, потерпілі вказують, що суд не врахував тяжкі наслідки злочину - смерть їх сина, як обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченого. Проте, згідно ст. 67 ч. 4 ККУ, дану обставину не потрібно додатково вказувати, оскільки вона вже передбачена в самій ст. 286 ч. 2 ККУ, за якою обвинувачується ОСОБА_7 . Просить апеляцію потерпілих залишити без задоволення, скасувати вирок суду, визнати ОСОБА_7 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдати за відсутністю в його діях складу злочинів, передбачених ст. 286 ч. 2 та ст. 135 ч. 1 КК України.

В апеляційній інстанції:

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисники підтримали подану апеляційну скаргу, просять задовольнити її вимоги в повному обсязі, вирок скасувати, справу закрити за недоведеністю його вини. Апеляцію потерпілих просять відхилити;

- потерпілі ОСОБА_28 та їх представник просять задовольнити їх апеляційну скаргу, призначити обвинуваченому більш суворе покарання, апеляцію захисників - залишити без задоволення;

- прокурор вважає, що слід задовольнити апеляцію потерпілих, вирок скасувати і призначити обвинуваченому більш суворе покарання, апеляцію захисників - залишити без задоволення.

З`ясувавши обставини справи, обговоривши доводи учасників апеляційного провадження та мотиви апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Вирок суду відповідно до ст. 370 КПК України та ст.ст. 50, 65 ККУ має бути законним, обґрунтованим й вмотивованим, а призначене винній особі покарання - законним й справедливим. Оскаржений вирок щодо ОСОБА_7 відповідає вказаним вимогам закону, його вина належно підтверджена, призначене йому покарання є законним й справедливим.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого за ст.ст. 286 ч. 2, 135 ч. 1 КК України ґрунтується на належно досліджених й правильно оцінених доказах поза розумним сумнівом. Зокрема, вина ОСОБА_7 доводиться його ж показаннями в тій частині, що він, керуючи автомобілем, збив потерпілого на проїзній частині дороги, який згідно судмедекспертизи (том 1 а.с. 197-202) отримав при цьому тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер. Допомогу потерпілому не надавав. На наступний день ним була подана заява в поліцію (том 1 ас. 129) про те, що цей наїзд на потерпілого вчинив він.

Показаннями потерпілих ОСОБА_28 та ОСОБА_29 про те, що в тій автопригоді загинув їх єдиний син, онук.

Свідок ОСОБА_30 ствердив, що обвинувачений в той вечір збив потерпілого, який лежав на узбіччі. Обвинувачений допомогу потерпілому не надавав, поїхав з місця події до приїзду меддопомоги. Показання цього свідка в частині залишення обвинуваченим потерпілого у небезпеці підтверджує його вину за ст. 135 ч.1 ККУ.

Свідок ОСОБА_31 повідомив, що зразу після автоподії обвинувачений йому сказав, що збив пішохода, який лежав на узбіччі.

Свідки ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 ствердили, що як працівники поліції були на місці події. Уламки і осипи від автомобіля були на узбіччі, про що складено схему. Обвинувачений тоді визнавав вину, подав явку з повинною.

З протоколів огляду та додаткового огляду місця події (том 1 а.с. 132-144, 154-165) слідує, що більшість уламків та осипів автомобіля знаходились на правому узбіччі дороги, що згідно висновку автотехекспертизи (том 1 а.с. 224-227 ) обгрунтовано визнано місцем наїзду автомобіля на потерпілого.

Оцінивши вказані докази в сукупності, суд прийшов до правильного й обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 за ст. ст. 286 ч. 2, 135 ч. 1 ККУ.

Доводи обвинуваченого та його захисників про недоведеність вини за вказаними нормами ККУ спростовуються наведеними у вироку доказами й мотивами, які не викликають сумніву в апеляційного суду.

Посилання захисту на те, що судом неправильно встановлено місце наїзду на потерпілого на узбіччі дороги (замість її проїзної частини), переконливо спростовуються наведеними у вироку доказами, зокрема документальними даними про місце осипу уламків автомобіля на вказаному місці, що підтвердила відповідна експертиза та очевидці місця події після автопригоди. Тому в проведенні додаткових чи повторних експертиз, слідчого експерименту, в допиті понятих з цього приводу немає процесуальної доцільності.

Відсутність даних про свідка ОСОБА_18 у протоколі додаткового огляду місця події від 11.01.2020 не є істотним процесуальним порушенням, яке б ставило під сумнів висновок суду про винуватість обвинуваченого.

Продовження розгляду справи 03.06.2021 за відсутності одного із захисників за викладених апелянтом обставин, не є істотним порушенням права обвинуваченого на захист, оскільки його захист забезпечував інший присутній захисник.

Участь у досудовому розслідуванні слідчого ОСОБА_21 не є істотним процесуальним порушенням, оскільки його повноваження були належно підтверджені.

З доводами захисту про те, що заява обвинуваченого про його явку з повинною, не є доказом його вини, колегія суддів погоджується частково. Те, що він у цій заяві підтвердив, що збив потерпілого, не суперечить його ж показанням у судовому засіданні. Його вказівка, що він через переляк залишив місце події слід до уваги не брати, оскільки в суді він це оспорює. Однак його вина в залишенні потерпілого без допомоги доводиться іншими доказами.

Посилання захисту на те, що протокол огляду місця події від 11.01.2020 з додатками (том 1, а.п. 132-144), протокол додаткового огляду місця події від 11.01.2020 з додатками (том 1 а.п. 154-165) не відповідають вимогам ст. 104 - 105 КПК, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки їх зауваження з приводу недоліків цих документів не є істотними і не впливають на висновок суду про доведеність вини обвинуваченого. Те, що ведеться досудове розслідування щодо оформлення одного з цих протоколів, не є підставою для зміни чи скасування вироку суду.

Вирішення судом цивільного позову потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди колегія суддів вважає законним й обґрунтованим. Підстав для його скасування чи зміни не виявлено.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд належно врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, його наслідки, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Пом`якшуючою його покарання обставиною суд визнав часткове відшкодування шкоди.

До позитивних даних про його особу слід віднести те, що він вважається несудимим, позитивно характеризується, має на утриманні дитину.

Обставини, що обтяжують покарання, згідно статті 67 КК України відсутні. Посилання потерпілих в апеляції на те, що обтяжуючою обставиною є загибель їх сина, колегія суддів відхиляє, оскільки їх позиція не ґрунтується на законі. Вказана ними обставина є кваліфікуючою ознакою вчиненого обвинуваченим злочину і тому не може бути обтяжуючою.

Беручи до уваги вказані обставини та дані про особу винного, а також те, що вчинений ним злочин належить до необережних правопорушень, колегія суддів прийшла до висновку, що призначене йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами є необхідним й достатнім для його виправлення і запобігання вчинення ним та іншими особами подібних правопорушень.

Таким чином колегія суддів не вбачає правових підстав для посилення суворості покарання обвинуваченому, тому апеляція потерпілих не підлягає задоволенню.

За таких обставин апеляційний суд прийшов до переконання про залишення поданих апеляцій без задоволення, а вироку суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишити без задоволення, вирок Долинського районного суду від 13.12.2022 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4