УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 183/3903/22

провадження № 51-1186 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 січня 2023 року,

встановив:

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2022 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Гвардійське Дніпропетровської області, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відповідно), раніше неодноразово судимого, востаннє 14 липня 2020 року вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, зміненим ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року, до остаточного покарання, на підставі ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3 роки, із застосуванням ст. 75 КК України, з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки.

засуджено за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за ухвалою Дніпровського Апеляційного суду від 03 листопада 2020 року, та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 1 місяць.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, а саме, у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану за обставин, викладених у вироку.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 січня 2023 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності його винуватості та правильності кваліфікації дій, не погоджується з рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосуванням положень ст. 69 КК України. В обґрунтування своїх вимог стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно не взяли до уваги наявність у нього на утриманні матері-інваліда та трьох неповнолітніх дітей як обставин, що пом`якшують покарання.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судами через незастосування положення ст. 69 КК України при призначенні йому покарання є такими, що не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Пунктом 1 частини 1 статті 66 КК України встановлено обставини, які пом`якшують покарання, зокрема щире каяття.

Також відповідно до вимог ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, водночас визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивовано у вироку.

Водночас, кримінальний закон передбачає у виключних випадках можливість застосування положень ст. 69 КК України лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням особи винного. Підставами призначення більш м`якого покарання є дві групи чинників, які характеризують як вчинене кримінальне правопорушення так і особу винного: 1) наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; 2) дані, які певним чином характеризують особу винного.

При цьому, суд повинен встановити наявність не однієї, а кількох таких обставин та ці обставини повинні істотно знижувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення. Одночасно їх наявність впливає і на рівень небезпечності особи винного.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з того, що вказаний чинник має оціночний характер і залежить від індивідуальних особливостей встановлених обставин конкретного кримінального правопорушення у взаємозв`язку з системним тлумаченням положень статей 65, 66, 69 КК України та з урахуванням ролі, яку виконувала особа, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки та характеру дій під час його вчинення, негативних наслідків спричинених кримінальним правопорушенням та вжитих заходів по їх усуненню, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали б знизити ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.

Як вбачається із наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_4 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі,врахував всі обставини в їх сукупності, а саме, ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретні обставини його вчинення, а також дані про особу винного, який раніше судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, не працює, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, відшкодування шкоди, відсутність будь-яких намірів уникнути кримінальної відповідальності та дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у межах мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 186 КК України.

Також, вирішуючи питання про вид та розмір призначеного покарання, суд першої інстанції урахував, що інкриміноване винному кримінальне правопорушення він вчинив в період відбування покарання з випробуванням, призначеним за вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 липня 2020 року, який було змінено ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року, тому призначив обвинуваченому остаточне покарання із застосуванням ст. 71 КК України.

При цьому апеляційний суд, погоджуючись із призначеним судом першої інстанції винному покаранням, не взяв до уваги доводи останнього про те, що він є єдиним годувальником у сім`ї, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей та матір похилого віку, яка паралізована та потребує сторонньої допомоги, оскільки, як встановлено судом, засуджений ніде не працює, суспільно-корисною працею не займається та в матеріалах провадження відсутні та під час апеляційного перегляду не надано доказів на підтвердження факту перебування на його утриманні трьох неповнолітніх дітей та матері похилого віку. При цьому засуджений жодним чином не обґрунтував, яким є зв`язок цих обставин із вчиненим кримінальним правопорушенням і чому вони істотно знизили його тяжкість.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на неправильність застосування судами закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосування положень ст. 69 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі засудженого, в тому числі і тим, на які він посилається у касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у її задоволенні. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 11 січня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3