Номер провадження: 11-сс/813/103/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 20.12.2021 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000545, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 20.12.2021 у кримінальному провадженні №0000545, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101 із забороною відчуження, розпорядження та вчинення реєстраційних дій.

Рішення слідчого судді обґрунтоване наявністю правових підстав для накладення арешту на майно, оскільки існує необхідність в забезпеченні його збереження, а також з метою забезпечення повного, всебічного розслідування кримінального провадження, зокрема, для проведення ряду слідчих дій та експертних досліджень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді власник майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає ухвалу слідчого судді постановленою з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вказує, що квартиру придбав на публічному електронному аукціоні СЕТАМ 09.09.2021, а тому є добросовісним набувачем. Зазначає, що у викладеній ухвалі, клопотанні до додатках до неї відсутні будь - які докази про вчинення якогось злочину. Наголошує, що в мотивувальній частині ухвали про накладення арешту взагалі не зазначені посилання на докази, щодо вчинення кримінального правопорушення та не зазначено мотиви неврахування того факту, що нерухоме майно добросовісно придбано згідно вимог діючого законодавства.

Звертає увагу, що слідчий суддя не зазначив якому саме критерію відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України відповідає нерухоме майно. Вказує, що арештоване майно взагалі не може бути речовим доказом, так як взагалі ніякого злочину ані за допомогою нерухомого майна ані щодо зазначеного майна не було вчинено. Зазначає, що як власник не є підозрюваним чи обвинуваченим або особою яка в силу закону несе цивільну відповідальність.

Просить ухвалу суду слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотанні слідчого про накладення арешту на майно.

Згідно ч. 3 ст. 395 КПК України якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, або якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому статтею 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Оскаржувана ухвала слідчого судді постановлена 20.12.2021 без участі власника майна та отримана останнім відповідно до матеріалів судової справи 22.12.2022 (а.с. 50), що з урахуванням положень ч. 3 ст. 395 КПК України, свідчить про дотримання апелянтом строку на апеляційне оскарження, а тому цей строк поновлення не потребує.

Учасники кримінального провадження, будучи повідомленими про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, однак до початку судового розгляду від представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_7 надійшли заяви про розгляд апеляційної скарги без їх участі, а тому у відповідності до положень ч. 4 ст. 107, ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено без участі сторін та без технічних засобів фіксації.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series A №98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000545, внесеному до ЄРДР 02.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Так відповідно до матеріалів кримінального провадження вбачається, що група невстановлених осіб шляхом обману підробки документів здійснила заволодіння чужим нерухомим майном, а саме квартирою за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101.

Надалі встановлено, що 30.01.2007 ОСОБА_9 на підставі договору дарування №8-137 набув права власності на вказану квартиру та, володіючи до цього на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 іншою частиною квартири, став її єдиним власником.

23.02.2007 згідно з договором №PML-500/018/2007 ОСОБА_9 квартиру передано в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк», розмір боргових зобов`язань 12 тис. дол. США.

Додатковими угодами від 11.04.2008, 25.05.2009 та 05.03.2014 до даного договору іпотеки Іпотекодержателя було змінено на ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а розмір боргових зобов`язань було збільшено до 27169 дол. США.

Надалі, договором відступлення прав вимоги від 18.01.2021 Іпотекодержателя було змінено на ТОВ «Фінансова компанія «Карточка плюс», підписант - ОСОБА_10

10.02.2021 новий Іпотекодержатель нібито надіслав повідомлення власнику квартири, ОСОБА_9 про необхідність погашення боргу у розмірі 344144,57 грн., підтвердження цього факту наразі відсутні.

29.04.2021 ОСОБА_10 отримує в ТОВ «Депарк Груп» звіт про оцінку майна, а саме трьохкімнатної квартири площею 57,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з яким вартість даної квартири становить 320000,00 грн., що склало близько 11500 дол. США за курсом НБУ.

Державну реєстрацію права власності за ТОВ «ФК «Карточка плюс» здійснює 06.05.2021 приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 , без наявності достатніх на те правових підстав, в порушення недоторканності права власності, без відому власника майна.

Надалі ТОВ «ФК «Карточка плюс» здійснює відчуження квартири ОСОБА_12 на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2021, засвідченого також приватним нотаріусом ОСОБА_11

20.08.2021 вказану квартиру виставлено на електронні торги ДП СЕТАМ, лот №461885, у рамках виконавчого провадження №66085299 приватного виконавця виконавчого округу Одеської області ОСОБА_13 , яке було зареєстровано на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2021 у справі №522/4967/21, згідно з яким суд зобов`язав ОСОБА_12 повернути позичку у розмірі 6100600 грн., яку вона нібито брала 07.09.2020 та не повернула у строк до 20.02.2021. Втім, незважаючи на велику суму грошового зобов`язання, ОСОБА_12 у судове засідання не з`явилася та надала до суду заяву, згідно з якою повністю визнала зобов`язання та його неповернення.

09.09.2021 в ході проведених торгів ДП СЕТАМ квартиру придбано ОСОБА_6 за 993938 грн., право власності на квартиру, якого підтверджується виданим 22.09.2021 приватним нотаріусом ОСОБА_14 свідоцтвом за №1785.

На думку органу досудового розслідування, вищезазначене прямо вказує на наявність ознак протиправного заволодіння чужою власністю - квартирою площею 57,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101 - групою осіб шляхом обману, використання документів з недостовірними відомостями а також залучення підставних осіб.

30.11.2021 постановою прокуроравищевказану квартиру визнано речовим доказом, та 08.12.2021 у зв`язку з тим, що на зазначене нерухоме майно безпосередньо спрямоване злочинне посягання, воно є об`єктом кримінально протиправних дій, прокурором подано клопотання про арешт майна, оскільки існує необхідність у збереженні речових доказів у кримінальному провадженні шляхом накладення арешту, з метою запобігання переоформлення права власності на нерухоме майно особами, які заволоділи ним у противоправний спосіб.

Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що наявні правові підстави для накладення арешту на майно, оскільки існує необхідність в забезпеченні його збереження, а також з метою забезпечення повного, всебічного розслідування кримінального провадження, зокрема, для проведення ряду слідчих дій та експертних досліджень.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, а також наданих матеріалів, на думку апеляційного суду слідчий суддя обґрунтовано дійшов до висновків, що арешт майна необхідний для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, оскільки на зазначене нерухоме майно безпосередньо спрямоване злочинне посягання та воно є об`єктом кримінально протиправних дій.

Також апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді, що існує ризик відчуження, поділу, переоформлення права власності об`єкту нерухомого майна, на яке сторона обвинувачення просить накласти арешт.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні слідчого про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуженнямайна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Доводи апелянта про безпідставність накладеного арешту на майно не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки спростовуються матеріалами провадження, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає їх необґрунтованими.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а тому доводи скарги в цій частині є також безпідставними.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційним судом не встановлено.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального Закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала - без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 20.12.2021 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000545, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4