ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №638/5431/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/161/23 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.185, ч.3 ст.186 КК України
УХВАЛА

Іменем України

27 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисників - ОСОБА_7 ,

обвинувачених - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харків кримінальне провадження в режимі відеоконференції за апеляційні скарги обвинувачених на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.12.2022 року стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , -

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченим ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 й ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 10.02.2023 року включно.

Вирішуючи питання доцільності продовження запобіжного заходу у вигляді гримання під вартою, суд першої інстанції вказав, що згідно матеріалів кримінального провадження, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.04.2020 року обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у кримінальному провадженні.

Враховуючи наявність обвинувачення у вчиненні інкримінованих злочинів, а також ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ст. 177 України, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для обрання запобіжного заходу вигляді гримання під вартою.

Також суд першої інстанції враховав тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України (санкція зазначеної статті передбачає позбавлення волі на строк від 4 до 6 років позбавлення волі).

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції обвинувачені подали до суду апеляційні скарги, в яких просять скасувати оскаржувану ухвалу та замінити на більш м`який запобіжний захід.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши думку обвинувачених та захисника, які просили задовольнити апеляційні скарги, з`ясувавши позицію прокурора, який вважав рішення суду першої інстанції правомірним, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Як вбачається з рішення суду, під час розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР №0000309 від 24.01.2020 за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 186 КК України.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , була заслухана думка прокурора, захисників та надані пояснення обвинувачених для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особи можуть вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.

Одночасно, суд першої інстанцій, врахував кількість кримінальних проваджень відносно обвинувачених, та їх злочинну поведінку, яка має систематичний характер. Виходячи зі встановлених судом обставин, є певні переконання, що ризик продовження злочинної діяльності та переховування від правоохоронних органів є очевидними та таким, що можуть справдитися із великим ступенем вірогідності відносно обох обвинувачених.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 й ОСОБА_9 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг обвинувачених.

Керуючись ст. 177, ст. 178, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.12.2022 року стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді