Справа №585/38/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/799/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 грудня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Бобрик, Роменського району, Сумської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , пенсіонера, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , в якій останній просить скасувати вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 грудня 2022 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним за ч.1 ст. 122 КК України та призначено йому покарання у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбуття призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку в 1 рік не вчинить нове кримінальне правопорушення.

Відповідно до ст.76 КК України, зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник посилається на те, що вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 грудня 2021 року ухвалений з істотним порушеннями норм кримінального процесуального законодавства, що перешкодило суду постановити законне, та обґрунтоване судове рішення, з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а тому є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим.

Апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в заподіянні потерпілій ОСОБА_9 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я потерпілої, не ґрунтується на сукупності досліджених у судовому засіданні доказів, частина яких є недопустимими. Досліджені в судовому засіданні докази, які були надані прокурором, судом першої інстанції трактовано на користь сторони обвинувачення, ґрунтуються тільки на показах потерпілої ОСОБА_9 та осіб, заінтересованих в результаті вирішення справи на користь останньої, в той же час, суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги послідовні та логічні покази обвинуваченого ОСОБА_7 , які не змінювалися протягом досудового розслідуванні і судового розгляду справи, оскільки є такими, що відповідають фактичним обставинам справи.

При ухваленні оскаржуваного вироку судом першої інстанції належним чином не було досліджено фактичних обставин справи, на яких неодноразово наголошувала сторона захисту; не проаналізовано належним чином і не надано відповідної правової оцінки процесуальним доказам, наданим стороною обвинувачення, на не враховано доказів, які свідчать про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_7 ознак складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції залишив поза увагою та не надав належної правової оцінки допущеним органами досудового слідства істотним порушенням вимог КПК України при винесенні процесуальних документів та складенні протоколів слідчих дій, в наслідок чого вказані докази не можна вважати належними та допустимими.

Крім того, як зазначає апелянт, згідно національного законодавства та практики ЄСПЛ, ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, проте, слідчі дії на приватній території ОСОБА_7 органом досудового слідства були проведені незаконно.

Також, апелянт зазначає, що судом при постановленні вироку було також враховано висновок експерта № 323 від 25 вересня 2020 року, в основу якого покладено оригінал медичної картки амбулаторного хворого КНП «Роменська ЦРЛ» РМР ОСОБА_9 , однак, в матеріалах даного кримінального провадження, досліджених судом, відсутній оригінал медичної картки останньої, а міститься лише його неповна копія, яка в силу ч.3 ст. 99 КПК України, не може бути джерелом доказів. Стороною захисту при судовому розгляді даного кримінального провадження заявлялося клопотання про ознайомлення з оригіналом медичної картки амбулаторного хворого КНП «Роменська ЦРЛ» РМР ОСОБА_9 , але суд першої інстанції, прийнявши до уваги відмову сторони обвинувачення та самої потерпілої надати оригінал вищезазначеного документу, умисно відмовив у задоволенні вказаного клопотання, чим порушив право обвинуваченого на захист та справедливий суд, та, без дотримання вимог ст. 290 КПК України та без врахування позиції ККС ВС, викладеної у постанові від 15 січня 2021 року, незаконно визнав висновок експерта №323 від 25 вересня 2020 року допустимим доказом.

Також, апелянт посилається на те, що під час розгляду справи стороною захисту було звернуто увагу суду на покази свідків, які підтверджують відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України за відсутності доведеної форми вини, мети та мотиву злочину, відсутності причинного зв`язку між безпосереднім діянням та наслідками, однак, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку взагалі не навів будь-якого спростування доводів захисту та мотивів їх відхилення, що свідчить про упередженість суду першої інстанції та прийняття рішення з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з вироком, 03 вересня 2020 року близько 19 год. 00 хв. перебуваючи поблизу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виникла сварка з приводу випасання корови останньої біля його двору. В ході сварки, ОСОБА_7 , підняв із землі цеглину та кинув у бік ОСОБА_9 , влучивши останній в ділянку лівої стопи, тим самим заподіявши ОСОБА_9 тілесні ушкодження, які за тривалістю лікування відносяться до середньої тяжкості та не є небезпечними для життя.

Про призначення даного кримінального провадження до апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник були повідомлені належним чином, у передбаченому законом порядку.

До початку апеляційного розгляду від апелянта захисника ОСОБА_8 надійшла заява, в якій останній просить задовольнити його апеляційні вимоги та здійснити розгляд поданої ним апеляційної скарги за його відсутності, та за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 .

Враховуючи наявність вищевказаної заяви, а також тих обставин, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд даного кримінального провадження за відсутності ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , що узгоджується з положеннями ч. 4 ст. 405 КПК України.

А тому, заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення, думку прокурора, яка вважала рішення суду законним та обґрунтованим, просила залишити його в силі, а апеляційну скаргу без задоволення, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали даного провадження, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили. З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повному обсязі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що органом досудового розслідування, а також судом першої інстанції дії обвинуваченого ОСОБА_7 були кваліфіковано за ч. 1 ст. 122 КК України заподіяння, в даному випадку, потерпілій ОСОБА_9 , умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя, але таке, що спричинило тривалий розлад.

З вказаною кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 колегія суддів погоджується в повному обсязі та, на спростування доводів апелянта, вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини останнього у вчиненні кримінального правопорушення, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які були повно і всебічно досліджені та оцінені судом.

Так, зі змісту оскаржуваного вироку, вбачається, що при встановленні вини ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України, судом були враховані показання потерпілої ОСОБА_9 , яка пояснила, що 03 вересня 2020 року вона була біля двору с.Бобрик Шевченка,66, близько 19-00 годин випасала худобу, чекала матір, поряд була її малолітня донька ОСОБА_10 та свекруха - ОСОБА_11 . Зі свого двору вийшов сусід ОСОБА_7 та почав відгонити корову. Вона зробила йому зауваження і почалася сварка. Під час сварки ОСОБА_7 стояв від неї на відстані до двох метрів, посварився на неї, підняв правою рукою цеглину та кинув нею їй у ногу. Розміру цеглини вона не розгледіла, це був шматок цеглини, може половина, може трохи більше. Вона стояла лицем до ОСОБА_7 . Після того, як ОСОБА_7 кинув цеглину, вона помітила, що їде її мати з вітчимом. ОСОБА_7 , помітивши їх, почав тікати. Вітчим з матір`ю під`їхали і зупинились на шляху ОСОБА_7 почала його сварити, щоб він не чіпав її доньку. Між ними теж виникла сварка. Потім всі розійшлися, бо мати стримала вітчима, який хотів стати на її захист. Спочатку після потрапляння цеглини в ногу великого болю не відчула. Була взута в резинові шльопанці. Коли почала йти, то відчула біль. Йти було боляче, шкутильгала. Зателефонувала дільничному ОСОБА_12 і повідомила йому, що ОСОБА_7 наніс їй тілесні ушкодження. Він сказав, щоб вона приїхала на прийом, але вона відповіла, що в цей же день не може, бо вже вечір. ОСОБА_12 сказав щоб вона приїхала зранку наступного дня. Зранку наступного дня нога розпухла. Приїхавши до дільничного, він направив її до експерта. Від експерта направили на рентген, виявили перелом, направили до травматолога. Додала, що крім її свекрухи, сварку бачила ОСОБА_13 , яка йшла до неї по молоко. Коли ОСОБА_7 кидав цеглину, то ця жінка була десь біля двору будинку по АДРЕСА_3 .

При цьому, на спростування доводів апелянта про те, що суд поклав в основу обвинувального вироку лише показання потерпілої, колегія суддів зауважує, що судом, безпосередньо в судовому засіданні, було допитано і ряд свідків у даному провадженні.

Так, допитана в якості свідка ОСОБА_11 повідомила, що з обвинуваченим живе по сусідству. Зараз у неї з ним ворожі стосунки, оскільки він постійно свариться з ними. Потерпіла - це її невістка, живе разом з нею. 03 вересня 2020 року, під вечір, вона сиділа під двором із внучкою, на лавочці. Вийшла ОСОБА_14 ( ОСОБА_9 ) і сказала, що піде забере корову на вигоні. Забрала корову,і корова пішла до двору будинку ОСОБА_7 . Вона сказала ОСОБА_15 , щоб не пускала туди корову, бо вийде ОСОБА_7 і буде лаятись, що і сталося. ОСОБА_7 вийшов з двору, почав сваритись, ОСОБА_14 - йому у відповідь. ОСОБА_7 взяв у праву руку кусок цеглини і кинув ОСОБА_15 в ногу. Яку конкретного ногу не пам`ятає. Попав у верхню частину стопи. ОСОБА_16 була взута у гумові шльопанці. Коли ОСОБА_7 кидав цеглину, то він стояв передом до неї, а невістка задом до неї. Один до одного вони стояли може метрів за три. Зовні ОСОБА_16 виявила біль, закричавши, що болить нога. Особисто вона ногу ОСОБА_16 не оглядала і не бачила ніяких ушкоджень. Куди ділась цеглина вона не знає. По вулиці показався мотоблок, на якому їхала сваха (мати потерпілої) зі своїм чоловіком. Вони теж бачили, що ОСОБА_7 кидав цеглину і палкою відганяв корову. Вони були метрів за дванадцять від подій, які відбувались між ОСОБА_7 та ОСОБА_16 . Побачивши їх ОСОБА_7 почав тікати. Вони під`їхали і теж на нього сварились. Все це відбувалось метрів за сім від неї. Події бачила, ще дівчина ОСОБА_13 , яка йшла до них по молоко. Підійшовши ОСОБА_13 запитала, що за гомін і вона їй пояснила, що через корову, яка паслась біля двору обвинуваченого. У них у господарстві на той час були порося, кури й ця корова. Зазначила, що все бачила, зір у неї нормальний. Окулярами користується тільки коли читає.

Допитана в якості свідка ОСОБА_17 суду повідомила, що зі сторонами по справі односельчани. Стосунків ніяких, 03 вересня 2020 року, десь після 18 години вечора, вона йшла до ОСОБА_15 ( ОСОБА_9 ) по молоко. Побачила, що біля двору ОСОБА_7 крик, там були останній, ОСОБА_14 , бабуся ОСОБА_18 та дитина. Побачила як ОСОБА_7 нагнувся і взяв щось у руку і кинув ОСОБА_15 у ногу, а вона нагнулась до ноги. Закричала дитина. Коли вона підійшла до них, то вони продовжували лаятись. Спитала у ОСОБА_18 , що тут сталось. Остання сиділа на лавочці біля свого двору і розповіла їй, що сварка через їх корову, яка паслась біля двору обвинуваченого. Вона взяла молоко і пішла додому. На питання учасників відповіла, що ОСОБА_7 до неї був спиною, а ОСОБА_14 лицем. До ОСОБА_19 ОСОБА_7 стояв боком і стояв зі сторони забору. ОСОБА_16 стояла до неї боком. ОСОБА_7 сварився на ОСОБА_20 і кинув цеглину. Таня була взута в шльопанці. Бачила все метрів за 50 від них. Наблизилась до них хвилин через дві-три, як побачила. Поки була лайка, то дворів за п`ять на мотоблоці під`їжджали батьки ОСОБА_15 . Вони під`їхали, коли події вже відбулися. ОСОБА_7 може охарактеризувати як конфліктну особу, а ОСОБА_9 особа не конфліктна. Коли вона підійшла, то ОСОБА_18 їй сказала, що ОСОБА_7 кинув у ОСОБА_16 чи камінь чи цеглину. Вона бачила, що розмір не більше долоні. Цеглина була темна, брудна. В цей день ОСОБА_16 їй нічого не казала стосовно тілесних ушкоджень. Що попав у ногу здогадалась, бо як ОСОБА_7 кинув, то ОСОБА_16 присіла до ноги. Яка це була нога не знає. До неї близько не підходила. ОСОБА_16 коли присіла то сказала ой-ой. Події відбувались десь о 19 годині. На наступний день від людей у магазині почула, що ОСОБА_7 пошкодив ногу ОСОБА_16 .

Допитана в якості свідка ОСОБА_21 суду повідомила, що із обвинуваченим подружжя, а потерпіла - сусідка, з якою мають неприязні стосунки. 03 вересня 2020 року у вечері вона була у хаті в себе дома, сварки не чула і не бачила, але коли чоловік зайшов у хату, то розповів про сварку з ОСОБА_16 . Про події знає зі слів чоловіка. З його слів на вулиці були лише її чоловік та ОСОБА_16 , більше нікого не було. Чоловік розповідав , що була словесна сварка. Це був єдиний такий конфлікт між її чоловіком та ОСОБА_16 . На питання відповіла, що на дорозі є половинки цегли, бо вони виложили їх коли розбирали піч. Через кілька днів бачила ОСОБА_16 , яка йшла до автомобіля, та шкутильгала, але на нозі в неї нічого не бачила.

Також, суд надав оцінку і показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який пояснював, що живе по сусідству з потерпілою. 03 вересня 2020 року близько 19 години, вийшов з двору і побачив, що корова ОСОБА_22 б`є ворота його двору. Він почав відгонити корову, вибігла ОСОБА_22 , взяла цеглину та підбігла і кинула її у його бік. Потім кинула палку. Вони почали сваритися. Потім він помітив, що по вулиці на мотоблоці їдуть батьки ОСОБА_16 . Вони хотіли наїхати на нього, а він відскочив. Вони в`їхали в купу глини, злізли з мотоблоку і хотіли нанести йому тілесні ушкодження. Він зробив рух рукою, прикрився. Потім мати ОСОБА_16 сказала, щоб ОСОБА_16 та її вітчим йшли до двору, що вони й зробили. А вона залишилась із ним розмовляти. Вони поговорили і розійшлися. Зазначає про те, що свідки говорять не правду, тілесних ушкоджень він ОСОБА_16 не наносив і взагалі ніколи не ображає жінок. Просив його виправдати, оскільки тілесних ушкоджень потерпілій не наносив.

Крім пояснень потерпілої, обвинуваченого та свідків, судом було досліджено і зібрані у справі письмові докази, а саме:

- протокол прийняття заяви від ОСОБА_9 , в якій остання вказувала на те, що 03 вересня 2020 року близько 19 години сусід ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 під час конфлікту наніс їй тілесні ушкодження;

- протоколом огляду місця події від 05 жовтня 2020 року та протоколом огляду предмету від 05 жовтня 2020 року, з фото таблицею до нього, відповідно до яких було оглянуто відкриті ділянку місцевості, прибудинкову територію, розташовану перед господарством за адресою: АДРЕСА_1 та виявлено та вилучено цеглину, розміром 130 мм на 60 мм;

- лист КНП «Роменська ЦРЛ» РМР від 11 листопада 2020 року № 01-20/4888, з якого вбачається, що ОСОБА_9 зверталась за медичною допомогою до лікаря ортопеда травматолога поліклініки КНП «Роменська ЦРЛ» РМР 04 вересня 2020 року зі скаргами на болі у лівій ступні;

- висновок експерта № 323 від 25 вересня 2020 року, з якого вбачається, що у ОСОБА_9 був виявлений набряк тильної поверхні лівої ступні і в проекції зовнішньої лівої щиколотки по всій поверхні. Згідно оригіналу медичної картки амбулаторного хворого КНП «Роменська ЦРЛ» РМР ОСОБА_9 звернулась за медичною допомогою до лікаря травматолога 04 вересня 2020 року, за встановленими ушкодженнями поставлений відповідний діагноз, що потребує тривалого лікування (більше 3 тижнів) і відноситься до середньої тяжкості;

- протоколи проведення з потерпілою ОСОБА_9 слідчого експерименту від 05 жовтня 2020 року, 06 жовтня 2020 року та 15 грудня 2020 року щодо обставин за яких їй було нанесено тілесні ушкодження;

- висновок експерта № 401 від 10 листопада 2020 року, з якого вбачається, що характер і локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 не виключає можливості утворення їх при обставинах продемонстрованих потерпілою під час проведення слідчого експерименту.

Усі зазначені вище докази зібрані у передбаченому законом порядку, є належними та допустимими та такими, що повністю узгоджуються між собою.

Посилання захисника на те, що допитані судом свідки були заінтересовані у результаті вирішення справи на користь ОСОБА_9 , є безпідставними і такими, що не спростовують правильність висновків суду, викладених в оскаржуваному вироку, при тому, що вказуючи на зацікавленість свідків, захисник не доводить, в чому це проявляється і які докази підтверджують зазначені обставини.

Крім того, посилаючись на невідповідність показань вказаних свідків фактичним обставинам, апелянт також не доводить, що саме свідчить про правдивість показань обвинуваченого та спростовує пояснення свідків, які вказувати про те, що бачили, як ОСОБА_7 узяв цеглину та кинув її у бік потерпілої, і що ця цеглина потрапила у ногу ОСОБА_9 .

Крім того, безпідставними є доводи апелянта і про те, що судом не проаналізовано належним чином і не надано відповідної правової оцінки процесуальним доказам щодо їх належності та допустимості, оскільки зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що стороною обвинувачення було надано протокол слідчого експерименту від 05 жовтня 2020 року, під час якого свідок ОСОБА_23 розповідала та показувала, за яких обставин ОСОБА_7 було нанесено тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_9 та висновок експерта № 400 від 10 листопада 2020 року, в якому були враховані показання зазначеного свідка. Саме з врахуванням того, що сторона обвинувачення не забезпечила явку свідка ОСОБА_23 для безпосереднього допиту в судовому засіданні, вказані докази були визнані судом не допустимими.

Крім того, зі змісту оскаржуваного вироку також вбачається, що предметом розгляду суду було питання щодо недопустимості врахованого при прийнятті рішення висновку експерта №323 від 25 вересня 2020 року, на що захисник посилається в апеляційній скарзі. При цьому, судом було встановлено, що обвинувачений не порушував питання про ознайомлення з документами на досудовому слідстві, які були покладені в основу вказаного висновку, а в ході судового розгляду зазначив, що в цьому необхідності не має, тобто, не ставив під сумнів зміст документів, які досліджував експерт. Також суд встановив, що до оригіналу амбулаторної картки потерпілої, слідчим суддею було надано тимчасовий доступ і після досягнення мети доступу, документи повертаються володільцю.

Тобто, на спростування доводів апелянта, при прийнятті оскаржуваного вироку судом в повному обсязі було досліджено зібрані у справі докази, надано їм належну правову оцінку на предмет допустимості чи недопустимості, і обставин, які б вказували на будь-які порушення, колегією суддів під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження, не встановлено, як і не здобуто доказів, які б вказували на відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Крім того, колегія суддів перевіривши оскаржуваний вирок на встановила жодних підстав, передбачених ст.415 КПК України для скасування зазначеного вироку і призначення нового судового розгляду, як про це просить захисник в своїй скарзі.

За таких обставин, з врахуванням вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне, обґрунтоване та умотивоване рішення, обставин для його скасування під час апеляційного розгляду та направлення справи на новий судовий розгляд, про що просив захисник у поданій апеляційній скарзі, не встановлено, у зв`язку з чим вирок суду слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Керуючись ст. 404,405,407,418,419 КПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21 грудня 2021 року відносно ОСОБА_7 - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4