ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1236/23 Справа № 185/7765/21 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції матеріали контрольного кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України.

За матеріалами контрольного кримінального провадження під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.07.2021 року стосовно ОСОБА_5 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дію якого було в подальшому неодноразово місцевим судом продовжено.

Під час судового засідання ухвалою судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08.02.2023 року вчергове продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 на 60 днів, тобто до 08 квітня 2023 року, включно.

Цим же рішенням суду відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу на більш м`який не пов`язаний з триманням під вартою.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з недоведеністю існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Зазначає, що ним неодноразово наголошувалося на тому, що саме запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_5 , оскільки він буде під постійним контролем органу Національної поліції, буде позбавлений можливості переховуватись від суду, вчинити нове кримінальне правопорушення, а також зможе працювати дистанційно і сплачувати кошти потерпілим.

Окрім того, зазначає, що судом першої інстанціїв в порушення ст. 178 КПК України не було враховано особу обвинуваченого ОСОБА_5 , зокрема те, що він до затримання проживав разом з батьками, є військовозобов`язаним, був працевлаштований і мав постійний дохід, раніше до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується, має родину та постійне місце мешкання, що в сукупності свідчить про наявніть в нього міцних соціальних зв`язків. При цьому, звертає увагу, що ОСОБА_5 неоднаразово висловлював своє прагнення й готовність проходити службу в Збройних силах України та захищати державу, проте вказані обставини місцевий суд залишив поза увагою, та в черговий раз необгрунтовано продовжив найсуворіший запобіжний захід.

Водночас, захисник вказує, що 14.12.2022 року у судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_7 , який пояснив, що був присутній на місці ДТП та що ОСОБА_5 не мав наміру залишити місце ДТП, переховуватися, а навпаки, вживав заходи щодо відвернення наслідків ДТП. До того ж, ОСОБА_5 одразу після ДТП вживав заходи щодо висловлення співчуття родинам загиблих та відшкодування шкоди, що характеризує його з позитивної сторони.

Окрім того, апелянт наголошує, що тяжкість покарання, яка загрожує обвинуваченому ОСОБА_5 та позиція потерпілих, які вважають його винуватим, не може слугувати підставою для тримання його під вартою, а посилання суду на ці обставини при продовженні строку запобіжного заходу порушують права обвинуваченого на справедливий суд.

З урахуванням наведеного, захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2023 року та обрати обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю.

В судове засідання апеляційного суду прокурор не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив, але його неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, які наполягали на її задоволенні та просили обрати відносно обвинуваченого більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю або інший більш м`який запобіжний захід, який дозволить обвинуваченому проходити службу в ЗСУ за мобілізацією, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК є особливо тяжким злочином (ч. 4 ст. 286-1 КК), та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років, а також наявність, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику того, що обвинувачений може переховуватися від суду. Про існування вказаного ризику свідчить як тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_5 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, так і дані про особу обвинуваченого, який не працює, не одружений, має постійне місце проживання, раніше не судимий.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, альтернативного триманню під вартою, оскільки інший запобіжний захід, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для відмови у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт з використанням електронного засобу контролю, погоджується й суд апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з тримання під вартою, слід визнати безпідставними.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що згідно наданої апеляційному суду довідки про рух кримінального провадження, судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_5 триває, по справі ще не досліджено усіх доказів, та наступне судове засідання призначено на 21.03.2023 року, суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

При цьому посилання сторони захисту на відсутність у обвинуваченого судимостей, наявність позитивної характеристики, постійного місця проживання, родини та утриманців, а також бажання проходити службу в ЗСУ, не є безумовними підставами, які виключають наявність встановленого судом ризику та не спростовують висновки суду про необхідність подальшого тримання ОСОБА_5 під вартою.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 на 60 днів, тобто до 08 квітня 2023 року. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю, на чому наполягає захисник, оскільки цей запобіжний захід не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.).

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, а встановлений судом ризик не відпав та продовжує існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду, подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2023 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 лютого 2023 року, якою продовжено строк тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 на 60 днів, тобто до 08 квітня 2023 року, включно - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_8 ОСОБА_3