Дата документу 20.01.2023 Справа № 335/4398/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 335/4398/17 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/248/23 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

розглянула 20 січня 2023 року у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_10 , обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника - адвоката ОСОБА_9 на вирок колегії суддів Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 8 жовтня 2021 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Енергодар Запорізької області, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ч.ч. 2, 4 ст. 187, ч. 1 ст. 357 КК України,

та ОСОБА_8 , вирок відносно якого не оскаржується.

Встановлені судом першої інстанції обставини:

12.06.2016 року, приблизно о 5 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи біля кафе «Мелроуз» по пр. Соборному, буд. 145 у м. Запоріжжя, познайомилась з ОСОБА_11 , з яким почала спілкуватися. В ході спілкування, ОСОБА_11 запросив ОСОБА_7 до приміщення квартири АДРЕСА_2 для подальшого спільного вживання алкогольних напоїв, на що остання погодилась. Далі, у ранковий час, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , перебуваючи у приміщенні вище вказаної квартири, продовжили вживати спиртні напої, після чого ОСОБА_11 заснув в одній із кімнат вказаної квартири. Після цього, ОСОБА_7 , діючи умисно, переконавшись, що ОСОБА_11 спить та не бачить її дій, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, оглянула приміщення вказаної квартири на предмет виявлення цінних речей, грошових коштів та побутової техніки, після чого таємно викрала: планшет у корпусі білого кольору «Samsung», вартістю 7500 гривень; мобільний телефон у корпусі сірого кольору «НТС», вартістю 2500 гривень, в якому була вставлена сім карта ( НОМЕР_1 ), яка не представляє матеріальної цінності для потерпілого; мобільний телефон у корпусі сірого кольору «LG», вартістю 5000 гривень, в якому була вставлена сім-карта мобільного оператора «МТС» ( НОМЕР_2 ); яка не представляє матеріальної цінності для потерпілого; грошові кошти у розмірі 1300 доларів США, що в перерахунку на українську гривню за курсом НБУ, на момент вчинення злочину складає 32500 гривень; грошові кошти у розмірі 350 гривень; пакет з продуктами харчування, який не представляє матеріальної цінності для потерпілого, після чого з викраденим майном залишила місця скоєння злочину.

Своїми злочинними діями ОСОБА_7 спричинила потерпілому ОСОБА_11 матеріальні збитки на загальну суму 47 850 гривень.

12.11.2016 року, в нічний час, ОСОБА_7 , знаходячись на перехресті вул. Лермонтова та вул. Правди у м. Запоріжжі, познайомилась з раніше їй невідомим ОСОБА_12 , який запропонував ОСОБА_7 разом вжити спиртні напої, на що остання погодилась. Приблизно о 6 годині 10 хвилин, ОСОБА_7 та ОСОБА_12 прибули до магазину «АТБ», який розташований по вул. Патріотична буд. №52 у м. Запоріжжі, де придбали спиртні напої, сік та продукти харчування, після чого направились у двір буд. АДРЕСА_3 , де ОСОБА_7 , діючи умисно, вирішила реалізувати свій злочинний намір, направлений на заволодіння чужим майном. Приблизно о 6 годині 40 хвилин, знаходячись на спортивному майданчику біля раніше вказаного будинку, під час вживання спиртних напоїв ОСОБА_7 , чітко усвідомлюючи, що ОСОБА_12 знаходиться у стані сильного алкогольного сп`яніння та все ж не втрачає свідомість, вирішила довести свій злочинний намір до кінця з застосуванням медичного препарату нейролептичної дії «Азалептін», а саме: вирішила додати таблетку вказаного препарату до соку, який вживав потерпілий. Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 додала до соку 1 таблетку нейролептичного засобу «Азалептін», який потерпілий ОСОБА_12 випив в її присутності. Через 20 хвилин ОСОБА_12 повідомив ОСОБА_7 , що починає непритомніти, на що остання, почекавши невеликій проміжок часу, приблизно 10-15 хвилин, та дочекавшись доки потерпілий ОСОБА_12 остаточно знепритомніє, діючи умисно, з корисливих мотивів, заволоділа майном потерпілого ОСОБА_12 , а саме: золотим ланцюжком 585 проби, вагою 6 грамів, вартістю 15000 гривень, на якому висів золотий хрестик 585 проби, вагою 3 грами, вартістю 7500 гривень; золотою чоловічою каблучкою 585 проби, вагою 4 грами, вартістю 10000 гривень; грошовими коштами у розмірі 60 гривень; мобільним телефоном у корпусі чорного кольору фірми «OUKITEL», вартістю 3000 гривень; мобільним телефоном у корпусі чорного кольору фірми «Elephone», вартістю 3000 гривень; банківськими картками «Приватбанк» № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 та «Перший Український Міждународний банк» № НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_12 , на яких знаходились грошові кошти у розмірі 4000 гривень.

Своїми злочинними діями ОСОБА_7 спричинила потерпілому ОСОБА_12 матеріальні збитки на загальну суму 42 560 гривень.

12.11.2016 року, приблизно о 6 годині 40 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи у дворі біля буд. 12-Б по бул. Центральному у м. Запоріжжя, маючи умисел на викрадення офіційних документів, діючи з корисливих мотивів, з метою подальшого використання для зняття коштів, заволоділа банківськими картками «Приватбанк» № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_12 та банківською карткою «Перший Український Міждународний банк» № НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_12 , на магнітних стрічках яких зберігалась інформація щодо банківських рахунків потерпілого та за допомогою яких здійснювалась можливість розпорядження грошовими коштами. Тим самим, ОСОБА_7 заволоділа офіційними документами на ім`я потерпілого ОСОБА_12 .

Таким чином, ОСОБА_7 , без згоди потерпілого ОСОБА_12 , застосувала щодо нього медичний препарат нейролептичної дії «Азалептін», внаслідок гострого отруєння азотовмісною речовиною із групи дибензодіазепінів (до якого зокрема відноситься «Азалептін») настала смерть потерпілого (висновок експерта № 3901 від 14.12.2016 року). З огляду на причину смерті - отруєння, смерть ОСОБА_12 має ознаки тяжкого тілесного ушкодження (висновок експерта № 80/К від 24.03.2017 року).

ОСОБА_7 у вказаний вище час разом з ОСОБА_12 на спортивному майданчику, біля будинку 12-Б по бул. Центральному у м. Запоріжжі, розуміючи, за всіма зовнішніми ознаками, що ОСОБА_12 вже перебуває у стані сильного алкогольного сп`яніння та продовжує вживати алкогольні напої у її присутності, діючи з корисливих мотивів, оскільки знаючи із власного життєвого досвіду, що немедичне застосування препарату «Азалептін» нейролептичної дії до особи, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння, може призвести не лише до його снотворної дії на потерпілого, але й до втрати ним свідомості, та настання інших негативних наслідків (смерті), оскільки стан алкогольного сп`яніння підсилює дію вказаного препарату, дістала наявну у неї при собі таблетку препарату нейролептичної дії «Азалептін», та скориставшись тим, що ОСОБА_12 відвернув свою увагу на сторонні предмети, потай від вказаної особи, вкинула вищевказану таблетку до пластикового стакану з соком, з якого ОСОБА_12 у її присутності пив, від чого таблетка розчинилась у вмісті рідини.

Внаслідок вказаного впливу препарату нейролептичної дії «Азалептін», поєднаної із вживанням потерпілим ОСОБА_12 алкоголю, останній, перебуваючи у присутності ОСОБА_7 , яка певний час знаходилась поруч, та спостерігала за симптомами дії застосованого нею препарату, спочатку втратив свідомість, а через деякий час, коли вона, впевнившись у тому, що ОСОБА_12 не приходить до тями, залишила місце події, та ІНФОРМАЦІЯ_2 останній помер.

Згідно з висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_12 № 3901 від 14.12.2016 року, смерть ОСОБА_12 , що знаходився перед настанням смерті у стані алкогольного сп`яніння, настала від гострого отруєння азотвмісною лікарською речовиною із групи дібензодіазепінів, до похідних якого відноситься лікарський препарат «Азалептін».

Після заволодіння 12.11.2016 року вище вказаними банківськими картками, ОСОБА_7 передала зазначені картки ОСОБА_8 для подальшого зняття грошових коштів.

30.12.2016 року, у нічний час, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 вийшли з місця свого мешкання: АДРЕСА_4 та направились до кафе «Наутілус», яке розташоване по пр. Соборному, будинок № 184 у м. Запоріжжі, де, діючи згідно розробленої злочинної домовленості, ОСОБА_7 повинна була серед відвідувачів вказаного закладу підшукати особу, яка по зовнішнім ознакам знаходилась у стані алкогольного сп`яніння. Після цього, ОСОБА_7 , під приводом продовження відпочинку, зав`язування стосунків, повинна була пропонувати особі (потерпілому) розпити спиртні напої у будь-якому затишному місці. Після отримання згоди потерпілого на спільний відпочинок, придбання спиртних напоїв, ОСОБА_7 повинна була непомітно підсипати до напоїв медичний препарат нейролептичної дії та довести таким чином потерпілого до непритомного стану. У подальшому, скориставшись непритомним станом потерпілого, ОСОБА_7 , за допомогою ОСОБА_8 , повинна була заволодіти грошовими коштами, коштовностями та іншими коштовними предметами, а ОСОБА_8 , відповідно до відведеної йому ролі, повинен був протягом скоєння злочину візуально супроводжувати ОСОБА_7 , надавати їй усні поради та вказівки щодо порядку скоєння злочину за допомогою мобільного зв`язку, а також забезпечити безпечні шляхи відходу ОСОБА_7 від місця скоєння злочину після його вчинення.

Реалізуючи злочинну домовленість з ОСОБА_8 , знаходячись в приміщенні кафе «Наутілус», приблизно о 6 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 познайомилась з раніше їй невідомим ОСОБА_13 , зовнішній вигляд якого свідчив про наявність у нього цінних речей та грошових коштів. Після цього, ОСОБА_7 з метою подальшої реалізації злочинного умислу, запропонувала ОСОБА_13 вжити слабоалкогольні спиртні напої, на що останній погодився. Скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_13 відлучився до чоловічої вбиральні, ОСОБА_7 відповідно до розробленого плану, повідомила про своє знайомство з потенційним потерпілим ОСОБА_8 , на що останній підтримав вибір ОСОБА_7 особи потерпілого. Отримавши згоду та підтримку ОСОБА_8 щодо подальших спільних злочинних дій, ОСОБА_7 , продовжила розпивати з ОСОБА_13 спиртні напої та довела останнього до стану алкогольного сп`яніння. Продовжуючи свій злочинний намір, направлений на заволодіння чужим майном, ОСОБА_7 , яка до цього підтримувала з ОСОБА_8 зв`язок за допомогою мобільного телефону, та координувала їх спільні дії, запропонувала потерпілому ОСОБА_13 проїхати, начебто, до місця її мешкання, на що останній погодився.

У подальшому, на громадському транспорті, ОСОБА_7 разом з потерпілим ОСОБА_13 прибули до зупинки громадського транспорту «5-та міська клінічна лікарня м. Запоріжжя», звідки ОСОБА_7 пішки повела потерпілого ОСОБА_13 до парку Перемоги у м. Запоріжжі. Перебуваючи у парку, ОСОБА_7 , час від часу розмовляла з ОСОБА_8 по мобільному телефону, якому повідомляла про свої дії та стан потерпілого ОСОБА_13 , та діючи умисно, під час подальшого вживання спиртних напоїв, скориставшись тим, що увага потерпілого розсіяна у зв`язку з алкогольним сп`янінням, знаючи із власного життєвого досвіду, що немедичне застосування препарату «Азалептін» нейролептичної дії до особи, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння, може призвести не лише до його снотворної дії на потерпілого, але й до втрати ним свідомості, оскільки стан алкогольного сп`яніння підсилює дію вказаного препарату, непомітно підсипала у сік потерпілому ОСОБА_13 нейролептичний засіб «Азалептін», та пересвідчилась, що потерпілий випив вказаний сік із нейролептичним препаратом. Таким чином, ОСОБА_7 з метою заволодіння майном ОСОБА_13 , застосувала до потерпілого сильнодіючу речовину проти волі останнього.

Після чого, з корисливих мотивів, скориставшись безпорадним станом потерпілого ОСОБА_13 який не чинив ніякого супротиву, заволоділа належним йому майном, а саме: грошовими коштами у сумі 2400 гривень; мобільним телефоном в корпусі чорного кольору фірми «Sigma Xtreme PQ 27», залишкова вартість якого згідно висновку експерта №10-90 від 24.02.2017 року, на момент скоєння злочину, складає 3288 гривень 16 копійок, в якому була вставлена: флеш-карта фірми «Micro-SD», об`ємом пам`яті 8 гб, вартістю 100 гривень, та сім карта мобільного оператора «Київстар» ( НОМЕР_6 ), яка не представляє матеріальної цінності для потерпілого; золотою чоловічою обручкою, 585 проби, вагою 4 грами, 18 розміру, вартістю 2000 гривень; наручним металевим браслетом, вартістю 500 гривень; мобільним телефоном в корпусі чорного кольору «Nokia 206», залишкова вартість якого згідно висновку експерта №10-90 від 24.02.2017 року, на момент скоєння злочину, складає 399 гривень 75 копійок, в якому була вставлена флеш-карта фірми «Micro-SD», об`ємом пам`яті 16 гб, вартістю 200 гривень; 2 банківськими картками «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_13 , які не представляють матеріальної цінності для потерпілого; 1 банківською карткою «Альфабанк» № НОМЕР_7 на ім`я ОСОБА_13 , на якій були грошові кошти у розмірі 2350 гривень; шкіряним гаманцем чорного кольору, вартістю 200 гривень; зв`язкою ключів, яка не представляє для потерпілого матеріальної цінності; гарнітурою червоно-чорного кольору до мобільного телефону фірми «Sven», вартістю 200 гривень.

Після заволодіння майном потерпілого ОСОБА_13 , ОСОБА_7 залишила місце скоєння злочину та повідомила ОСОБА_8 про завершення вчинення злочину, з яким через короткий проміжок часу зустрілася та спільно розпорядились викраденим майном на власний розсуд.

Водночас, ОСОБА_8 весь цей час, перебував у межах візуального контакту з ОСОБА_7 , очікуючи, поки остання заволодіє майном потерпілого ОСОБА_13 , та перебуваючи напоготові надати їй раніше обумовлену допомогу в успішному заволодінні майном потерпілого. Лише після того, як ОСОБА_7 залишила місце скоєння злочину, та повідомила його про завершення вчинення злочину, останній зустрівся з нею та вони спільно розпорядились викраденим майном на власний розсуд.

Своїми злочинними діями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спричинили потерпілому ОСОБА_13 матеріальні збитки на загальну суму 11637 гривень 91 копійку.

30.12.2016 року, у нічний час, під час вчинення розбійного нападу, ОСОБА_7 , маючи умисел на викрадення офіційних документів, діючи з корисливих мотивів, з метою подальшого використання для зняття коштів, заволоділа банківською карткою «Приватбанк» № НОМЕР_8 на ім`я ОСОБА_13 , банківською бонусною карткою «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_13 та банківською карткою «Альфабанк» № НОМЕР_7 на ім`я ОСОБА_13 , на магнітних стрічках яких зберігалась інформація щодо банківських рахунків потерпілого та за допомогою яких здійснювалась можливість розпорядження грошовими коштами. Тим самим, ОСОБА_7 заволоділа офіційними документами на ім`я потерпілого ОСОБА_13 .

Далі, 30.12.2016 року, приблизно о 13 годині 13 хвилин ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинній умисел, направлений на викрадення грошових коштів з банківського рахунку ОСОБА_13 , діючи повторно, з корисливих мотивів, здійснила за допомогою викрадених банківських карток «Приватбанк» № НОМЕР_8 та банківської картки «Альфабанк» № НОМЕР_7 на ім`я ОСОБА_13 ряд транзакцій по зняттю грошових коштів, оплаті товарів і продуктів харчування у магазинах м. Запоріжжя на загальну суму 2350 гривень.

Таким чином, ОСОБА_7 таємно викрала грошові кошти у сумі 2350 гривень, які належали потерпілому ОСОБА_13 , чим спричинила останньому матеріальні збитки на вище вказану суму.

Вироком колегії суддів Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 8 жовтня 2021 року:

ОСОБА_7 визнана винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ч.ч. 2, 4 ст. 187 КК України, та кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, та їй призначено покарання:

- за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років із конфіскацією майна;

- за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;

- за ч. 2 ст. 187 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років із конфіскацією майна;

- за ч. 4 ст. 187 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років із конфіскацією майна;

- за ч. 1 ст. 357 КК України у вигляді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років із конфіскацією майна.

Строк покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 8 січня 2017 року, тобто з моменту її фактичного затримання.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону № 838-VIII, ухвалено зарахувати у строк покарання ОСОБА_7 термін її попереднього ув`язнення з 8 січня 2017 року включно по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою ухвалено залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 про відшкодування матеріальної шкоди задоволено та стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 7 250,00 грн.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_14 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 4 000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_14 матеріальну шкоду у розмірі 78 500,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експерта у сумі 263,88 грн. та 527,76 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь держави витрати на залучення експерта у сумі 1 058,48 грн.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Просить змінити вирок суду в частині правової кваліфікації кримінального правопорушення щодо потерпілого ОСОБА_12 з п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України на ст. 119 КК України; щодо потерпілого ОСОБА_13 з ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України. Виключити з формулювання обвинувачення за ч. 4 ст. 187 КК України відносно потерпілого ОСОБА_12 ознаку складу злочину «вчинення особою, яка раніше вчинила розбій», не зазначену в диспозиції ч. 4 ст. 187 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України. В ході судового розгляду не доведено, що ОСОБА_7 діяла умисно, маючи на меті заподіяти смерть потерпілому, усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. В ході судового розгляду не встановлено точний час смерті потерпілого, форму умислу, мету, мотив вчинення кримінального правопорушення, що є обов`язковим. Виходячи з висновку СМЕ №3901 від 14.11.2016 року та висновку №561 від 21.11.2016 року, смерть ОСОБА_12 настала у проміжок часу між 15 год. 12.11.2016 року і 3 год. 13.11.2016 року, тобто не раніше ніж через сім-вісім годин після того, як ОСОБА_7 залишила місце події, та не пізніше ніж через 20 годин. З цього слідує, що коли обвинувачена залишала місце події, потерпілий був живим.

Зазначає, що ОСОБА_7 має середню спеціальну освіту за фахом швея, медичної освіти та спеціальних знань у сфері фармакології не має, щодо побічних ефектів, які можуть бути викликані одночасним вживанням «азалептину» з алкоголем, їй нічого не було відомо і зворотнього не доведено. Інструкція до даного препарату ніяких застережень щодо поєднаного вживання з алкоголем та можливих наслідків не містить. Препарат відпускається без рецепту, що підтверджено в ході допиту експертів ОСОБА_15 і ОСОБА_16 . Обвинувачена була впевнена, що вживання однієї таблетки не може потягнути шкідливих наслідків для життя і здоров`я потерпілого, оскільки сама неодноразово вживала «азалептин» у якості снодійного, в тому числі, і одночасно з алкоголем, та спостерігала ефект у вигляді розслаблення та сну. У вироку не зазначено, чому маючи на меті настання смерті ОСОБА_12 , ОСОБА_7 додала лише одну таблетку, а не десяток, чому не переконавшись в доведенні умислу до кінця (настанні смерті) залишила місце події, не пересвідчившись, що смерть настала.

Апелянт посилається на:

- показання експерта ОСОБА_17 , яка зазначила, що для того, щоб бути впевненими, що вживання саме цієї речовини стало наслідком смерті, треба проводити аналіз на концентрацію її у крові. В даному випадку препарата «азалептін» в крові виявлено не було.

- експерта ОСОБА_18 , який пояснив, що розмежувати наслідки вживання алкоголю від наслідків вживання «азалептіну» при одночасному їх прийомі важко, так як ці речовини є синергістами - діють в одному напрямку, підсилюючи один одного. Тобто, «азалептін» підсилив дію алкоголю, а алкоголь підсилив дію «азалептіну» (клозапіну). Пояснив, що кількість азалептіну під час експертизи встановлено не було, оскільки в Україні такі дослідження ще не проводяться. Проте вважає, що його кількість була достатньою, щоб викликати смерть потерпілого, оскільки між терапевтичною та отруйною дозами цієї речовини дуже тонка межа.

Суд ухвалою від 01.04.2021 року відмовив у задоволенні клопотання захисту про призначення комісійної судово-медичної експертизи, чим допустив неповноту судового розгляду.

Вказує, що походження об`єкту дослідження експертизи (склоподібне тіло) невідомо, а в матеріалах кримінального провадження відсутня інформація про його отримання (вилучення) органами досудового розслідування в установленому КПК порядку.

Суд необґрунтовано відкинув клопотання про недопустимість та неналежність висновків експертиз № 561 від 21.11.2016 року та № 3901 від 14.11.2016 року, оскільки наказ Бюро СМЕ про залучення експерта ОСОБА_18 як консультанта в матеріалах провадження відсутній, захисту не відкривався та суду не надавався.

Також безпідставно відхилені доводи клопотання про визнання недопустимими протоколу огляду запису з відеокамер магазину «АТБ» від 14.11.2016 року з 11-10 до 11-20; протоколу огляду від 14.11.2016 року з 13-00 до 14-30 з додатком DVD-диск, який містить окремі відеофайли із зображенням ОСОБА_12 та ОСОБА_7 .

Вказує, що отруєння потерпілого сильнодіючим лікарським препаратом було здійснено ОСОБА_7 саме з метою тимчасового позбавлення ОСОБА_12 свідомості для досягнення мети кримінального правопорушення - заволодіння його матеріальними цінностями. Тому, ознаки тяжкого тілесного ушкодження, які відповідно до висновку експерта №80/к від 24.02.2017 року має отруєння, і є кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

Стверджує, що спосіб, застосований обвинуваченою, ніяким чином не міг гарантувати досягнення злочинного результату у виді смерті. Застосований обвинуваченою препарат не є ядом, наркотичною або отруйною речовиною, а відповідно до інструкції має антипсихотичну і седативну дію, знаходиться у вільному обігу, відпускається без рецепту. Злочинні дії очевидно були нею припинені, коли потерпілий був живим, а підстав припускати настання смерті не існувало. Поведінка обвинуваченої та потерпілого не дає жодних підстав вважати, що між ними були конфліктні відносини, сварки і т.п., підстав бажати смерті потерпілого у обвинуваченої не було. Для заволодіння майном потерпілого достатньо було доведення його до непритомного стану. Отже, ні мотиву для вчинення умисного вбивства, ні умислу у обвинуваченої не було. Що стосується смерті потерпілого ОСОБА_19 , то тут присутня лише необережна форма вини, оскільки хоча ОСОБА_7 і не бажала цієї смерті і навіть свідомо не припускала такої можливості, але повинна була і могла передбачити, що внаслідок її злочинних дій може бути і такий наслідок, як смерть потерпілого, тому її дії мають бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 119 КК України.

Також зазначає, що ознака складу злочину «вчинення особою, яка раніше вчинила розбій» не зазначена в диспозиції ч. 4 ст. 187 КК України, а тому має бути виключена з формулювання обвинувачення.

Вважає, що судове рішення за епізодом від 30.12.2016 року відносно потерпілого ОСОБА_13 не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, а висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, оскільки наведені судом докази підтверджують лише факт заволодіння майном потерпілого, а не кваліфікацію за ч. 2 ст. 187 КК України. Ні на відео, ні в матеріалах НСРД жодного підтвердження застосування будь-яких препаратів немає. Очевидців, які на власні очі бачили, що обвинувачена щось підсипає потерпілому, немає. Показання свідка зі слів ОСОБА_7 після її затримання - є показаннями з чужих слів, одразу після її незаконного затримання під тиском, без участі захисника, та не підтверджені нею в судовому засіданні. Суд не дав оцінки доводам захисту про незаконність затримання ОСОБА_7 08.01.2017 року. Наявність за місцем проживання ОСОБА_7 препарату «Азалептін», вилученого у ході проведення обшуку, враховуючи пояснення обвинуваченої про вживання нею зазначеного препарату у якості снодійного протягом тривалого часу, не є доказом на підтвердження факту його додавання ОСОБА_7 у напої потерпілому ОСОБА_13 . Також зазначає, що під час проведення судово-медичних експертиз не було встановлено наявності в крові та сечі потерпілого ОСОБА_13 після вчинення нападу препарату «Азалептін». За поясненнями обвинуваченої, коли ОСОБА_13 був дуже сп`янілий, вона підібрала момент, щоб викрасти його майно, сказавши, що їй холодно, на що потерпілий дав їй свою куртку, з кишень якої остання таємно дістала речі непомітно для потерпілого. Таким чином, вважає, що дії ОСОБА_7 по заволодінню майном потерпілого ОСОБА_13 мають бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України.

Крім того, вказує, що суд допустив неповноту судового розгляду, поверхово дослідивши відомості про особу обвинувачуваної ОСОБА_7 , безпідставно вказавши, що вона є особою, яка позбавлена батьківських прав, та врахувавши це при призначенні покарання, в той час як це не відповідає дійсності.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 не погоджується з оскаржуваним вироком. Просить змінити вирок суду, перекваліфікувати її дії з п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України на ст. 119 КК України, перекваліфікувати її дії з ч. 2 ст. 187 КК України на відповідну статтю та зменшити розмір покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що не погоджується з кваліфікацією за ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки ніяких препаратів потерпілому ОСОБА_13 вона не додавала, що підтверджується висновком експерта. Вона доставила потерпілого до приймального відділення 5-ї лікарні, оскільки він був дуже п`яний, де він і був виявлений працівниками поліції.

Також не погоджується з кваліфікацією за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки прокурором не доведений умисел на вбивство. Вказує, що пляшці препарату, яка була вилучена під час обшуку за відсутності головного власника квартири, навіть відсутні відбитки її пальців, однак, не дивлячись на це, вона надала правдиві показання, але суд не взяв їх до уваги. Зазначає, що вона раніше не знала ОСОБА_12 , була знайома з ним 20 хвилин, ніяких конфліктів з ним у неї не було. Вона додала таблетку снодійного азалептину для того, щоб потерпілий заснув. Про те, що це снодійне вона знала, так як раніше сама приймала ці таблетки, які продаються в аптеці без рецепту. Вона не припускала того, що вказаний препарат може потягти за собою такі наслідки. Щодо ненадання потерпілому допомоги вказує, що ОСОБА_12 не мав ніяких зовнішніх ознак поганого самопочуття, просто заснув. Також зазначає, що не було встановлено точний час настання смерті потерпілого.

Стосовно крадіжки майна у ОСОБА_11 вказує, що потерпілого не було допитано в судовому засіданні, його було допитано лише слідчим суддею за відсутності сторони захисту.

Суд першої інстанції необґрунтовано відхилив ряд клопотань сторони захисту, а саме: про допит свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ; про призначення незалежної експертизи.

Також зазначає, що вона була відсутньою під час оголошення вироку суду.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 не погоджується з оскаржуваним вироком через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного покарання. Просить скасувати вирок суду в частині призначеного обвинуваченій ОСОБА_7 покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ч.ч. 2, 4 ст. 187 КК України, та кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст.357 КК України, та призначити покарання: за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна; за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 187 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 9 років із конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 187 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією майна; за ч. 1 ст. 357 КК України у вигляді обмеження волі на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити остаточне покарання у вигляді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_7 , будучи молодою, працездатною, але вже неодноразово судимою людиною, не вважаючи життя людини найвищою цінністю, холоднокровно позбавила життя раніше незнайомого їй чоловіка, який не створював для неї ніякої небезпеки, не чинив щодо неї протиправних дій та опору. Позбавляючи життя потерпілого, ОСОБА_7 діяла цинічно, з корисливих мотивів та власної наживи. Крім того, дії ОСОБА_7 вказують на антисоціальну спрямованість її особи та протиправної поведінки, а також про те, що вона зневажливо ставиться до суспільства та встановлених у ньому правил, життя та здоров`я інших людей, і є особою зухвалою та схильною до вирішення своїх життєвих проблем, шляхом вчинення насильницьких дій відносно інших людей, не зупиняючись перед позбавленням їх життя.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачена ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримала власну апеляційну скаргу та апеляційну скаргу свого захисника. Проти доводів та вимог апеляційної скарги прокурора заперечувала. Зазначила, що не мала умислу на вбивство, ОСОБА_12 помер через 8 годин після того, як вона його покинула. Він не потребував надання медичної допомоги. Натомість, ОСОБА_13 , оскільки він був у стані сильного алкогольного сп`яніння, вона доставила до приймального відділення 5-ї міської лікарні. Вважала, що докази стороною обвинувачення побудовані на припущеннях. Не було встановлено чи була доза медичного препарату смертельною чи терапевтичною.

Адвокат ОСОБА_9 у судовому засіданні підтримала апеляційні скарги сторони захисту. Щодо доводів та вимог апеляційної скарги прокурора заперечувала. Зазначила, що у сечі ОСОБА_12 виявлено вміст алкоголю у розмірі 4,29 проміле. Спосіб вчинення обвинуваченою злочину не гарантував настання смерті ОСОБА_12 , тому в її діях наявний склад злочину, передбачений ст. 119 КК України. Вказала на порушення порядку збирання доказів. За епізодом щодо потерпілого ОСОБА_13 відсутні докази застосування до нього медичного препарату «Азалептину», оскільки вказаного препарату ні в крові, ні в сечі не виявлено.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримав апеляційні скарги сторони захисту та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти доводів та вимог апеляційних скарг сторони захисту, підтримавши вимоги та доводи апеляційної скарги прокурора.

У судове засідання апеляційної інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_23 та потерпілі ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явились. При цьому, в матеріалах провадження наявна заява потерпілого ОСОБА_14 про розгляд апеляційних скарг без його участі (т. 8 а.п. 123). Враховуючи дані обставини та відповідно до положень ч. 4 ст. 405 КПК України апеляційний суд проводить апеляційний розгляд без участі захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_23 потерпілих.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Вирок суду першої інстанції в частині засудження обвинуваченого ОСОБА_8 учасниками провадження не оскаржується, а тому перевірці в апеляційному порядку не підлягає. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 15.09.2022 року на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 403 КПК України прийнята відмова прокурора від апеляційної скарги відносно ОСОБА_8 , апеляційне провадження в даній частині закрито.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження за епізодами від 12.11.2016 року (ч. 1 ст. 357 КК України щодо потерпілого ОСОБА_12 ) та від 30.12.2016 року (ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України щодо потерпілого ОСОБА_13 ) ніким не оспорюються, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин та кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_7 за даними епізодами перевірці апеляційним судом не підлягають.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не переглядає вирок місцевого суду в частині визнання ОСОБА_7 винною за епізодами від 12.06.2016 року (ч. 2 ст. 185 КК України щодо потерпілого ОСОБА_25 ), від 12.11.2016 року (п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України щодо потерпілого ОСОБА_12 ) та від 30.12.2016 року (ч. 2 ст. 187 КК України щодо потерпілого ОСОБА_13 ).

Частинами 1, 2, 6 ст. 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Суд апеляційної інстанції, визнавши клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 частково обґрунтованим, під час апеляційного розгляду повторно дослідив докази по епізоду щодо потерпілого ОСОБА_12 (п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України) та висновок експерта № 81/к від 24.03.2017 року щодо потерпілого ОСОБА_13 (ч. 2 ст. 187 КК України).

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до вимог апеляційних скарг, заслухавши пояснення обвинуваченої ОСОБА_7 , дослідивши та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що вирок місцевого суду в частині кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_7 за епізодом від 12.11.2016 року за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України щодо потерпілого ОСОБА_12 не відповідає вимогам ст. 370 КК України, а встановлені судом першої інстанції обставини за вказаним епізодом не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами. При цьому суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, що загалом призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в даній частині обвинувачення.

Так, за висновком суду першої інстанції ОСОБА_7 скоїла умисне вбивство, вчинене з корисливих мотивів, та кваліфікував її дії за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

Разом з тим, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд, встановивши факт смерті потерпілого ОСОБА_12 , дійшов до помилкових висновків, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, так як не дотримався вимог п. 2 ч. 1 ст. 91 КПК України. Зокрема, не встановив мотив та мету вчинення кримінального правопорушення, а тому не правильно кваліфікував дії обвинуваченої ОСОБА_7 .

Зокрема, суд першої інстанції в основу вироку щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, поклав показання потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_28 та ОСОБА_29 , експертів ОСОБА_30 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , а також письмові докази.

Визнаючи ОСОБА_7 винуватою в умисному вбивстві, вчиненому з корисливих мотивів, місцевий суд не надав оцінки доказам у їх сукупності, конкретним обставинам скоєного, належної оцінки подіям, які передували злочину, а також показанням обвинуваченої, яка вказувала, що не бажала смерті потерпілого ОСОБА_12 , та не надав оцінки і направленості умислу ОСОБА_7 , а відтак дійшов хибного висновку щодо кваліфікації дій обвинуваченої саме за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

Вказаний висновок районного суду, на переконання судової колегії, є помилковим виходячи з наступного.

Згідно вимог закону України про кримінальну відповідальність, для правильної кваліфікації дій особи, яка обвинувачується в умисному вбивстві іншої людини необхідно ретельно дослідити мотив вчинення злочину, завдяки чому розмежовуються склади злочинів, передбачених ст.ст. 115-119 КК України, а також визначається ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину та індивідуалізується покарання.

Так, в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 зазначала, що причин бажати смерті ОСОБА_12 у неї не було. Вона лише розраховувала забрати майно потерпілого, коли той засне. Розуміючи, що треба поспішати, а непомітно обікрасти ОСОБА_12 у неї не вийде, вона вирішила покласти в його сік таблетку «Азалептину», яка була у неї із собою. Вказаний препарат вона раніше вживала під час лікування у наркологічному відділенні, потім купувала в аптеках для боротьби із безсонням. Вважала його снодійним, інші його фармакологічні властивості їй не були відомі, що вказаний препарат протипоказано вживати одночасно із алкоголем, не знала. Після того як ОСОБА_12 випив сік із азалептином, він ще продовжив вживати алкоголь. Жодних ознак якихось хвороб у ОСОБА_12 вона не бачила. Візуально могла визначити лише те, що той був сп`янілий. Потерпілий не падав, не втрачав свідомість, просто почав дрімати. Про те, що погано себе почуває, не казав. В тому, що потерпілий дрімає, не побачила жодної для нього небезпеки, тому не стала його проводити до дороги або до лікарні. Забравши майно потерпілого, вона пішла на зупинку, звідки поїхала. ОСОБА_12 в той час продовжив дрімати, сидячи на бетонній плиті.

При апеляційному розгляді обвинувачена ОСОБА_7 , підтримавши вимоги своєї апеляційної скарги та апеляційної скарги її захисника, пояснила, що не мала умислу на вбивство ОСОБА_12 , поклала останньому у сік одну пігулку медичного препарату «Азалептін», щоб потерпілий заснув, а вона мала намір заволодіти майном останнього. Потерпілий помер через 8 годин після того, як вона його покинула, та на той момент він не потребував надання медичної допомоги.

Дослідивши матеріали кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, колегією суддів під час проведення апеляційного розгляду безпосередньо досліджено письмові докази по кримінальному провадженню.

З протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 12.11.2016 року вбачається, що ОСОБА_14 повідомив, що 12.11.2016 року о 5-00 год. син ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4, вийшов з нічного клубу «Орбіта» та по теперішній час місце його знаходження невідомо, телефон вимкнений (т. 2 а.п. 179).

Протоколом огляду місця події від 14.11.2016 року з доданими фототаблицями зафіксовано місце скоєння злочину, яким є територія покинутого спортивного стадіону «Динамо», розташованого у Вознесенівському районі м. Запоріжжя (бул. Центральний, 12-Б, вул. Перемоги, 81, вул. Патріотична, 58-В). На вказаній території виявлено труп чоловіка та оглянуто його одяг, з кишень якого вилучено речі та предмети, зазначені у протоколі. Оглянуто місце розташування трупа та місцевість біля трупу (т. 2 а.п. 193-206).

Відповідно до протоколу огляду трупа від 14.11.2016 року оглянуто труп чоловіка та встановлено відсутність видимих пошкоджень (т. 2 а.п. 207-209).

Висновком судово-медичної експертизи № 3901 від 14.11.2016 року встановлено, що смерть ОСОБА_12 настала внаслідок гострого отруєння азотовмісною лікарською речовиною (т. 2 а.п. 210-216).

За висновком судово-токсикологічної експертизи № 11086 від 05.12.2016 року встановлено, що у крові та сечі від трупу ОСОБА_12 виявлено етиловий спирт у концентрації 2,73 % у крові, 4,29 % у сечі. У крові, жовчі, сечі, нирці, печінці, шлунку, тонкому кишковику з трупу ОСОБА_12 не виявлено: похідні барбітурової кислоти, 1,4 бенздіазепіну, фенотіазину, піразолину, морфін, кодеїн, трамадол, дімедрол, клофелін, фенілефрин, анальгін, аміназин, амітриптилін. У сечі, нирці, печінці, шлунку, тонкому кишковику з трупу ОСОБА_12 виявлено азотовмістку речовину з групи дібензодіазепінів, якою може бути азалептин (клозапін) (т. 2 а.п. 217-229).

Відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 80/к від 24.02.2017 року встановлено, що отруєння у ОСОБА_12 має ознаки тяжкого тілесного ушкодження. Наявність в організмі ОСОБА_12 ознак кардіоміопатії не мало суттєвого впливу на перебіг основного патологічного процесу, який викликав настання смерті загиблого. Своєчасне надання ОСОБА_12 медичної допомоги було здатне суттєво знизити ризик настання його смерті (т. 2 а.п. 230-241).

Протоколом огляду від 14.11.2016 року жорсткого диску із записом з камер відеоспостереження супермаркету «АТБ», розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Патріотична, буд. 52-а, засвідчується як ОСОБА_12 12.11.2016 року о 06:07 год. заходить до супермаркету з жінкою, здійснює покупки і у подальшому йде у двори по вул. Патріотичній у м. Запоріжжя (т. 2 а.п. 243-247).

Згідно протоколу огляду предмету від 24.01.2017 року у приміщенні ЗОБ СМЕ за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чарівна, 29, виявлено та вилучено предмети одягу ОСОБА_12 , змиви з правої та лівої рук, вільні кінцівки нігтьових пластин, зразки волосся ОСОБА_12 (т. 3 а.п. 18).

З протоколу огляду від 12.11.2016 року квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , проведеного за згодою ОСОБА_31 (місце проживання ОСОБА_12 ), вбачається, що в ході огляду виявлено та вилучено: сліди папілярних узорів (три); лезо до станку для гоління; зубна щітка (т. 2 а.п. 184-188).

Відповідно до протоколу обшуку від 08.01.2017 року з доданими фототаблицями, проведеного за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_4 , встановлено, що під час проведення вказаної слідчої дії виявлено та вилучено: ряд різних мобільних телефонів; картки клієнтів; три запальнички; металеві браслети; роутер; пакет з гарнітурами від мобільних телефонів; стартові пакети без сім карт різних операторів; парик жіночий світлого кольору; светр жіночий білого кольору; куртку жіночу білого кольору; шорти жіночі шкіряні чорного кольору; три наручних годинники; плеєр; пакет з модемом та документами; чоловічий клач; брелки; розкладні ножі; зошит із записами; шість закладних чеків; пігулки; пакети з порошкообразною білою речовиною; флакон з написом «Азалептол клозапін» з 34 пігулками; капюшон; пов`язка жіноча; гаманець чорного кольору з документами на ім`я ОСОБА_13 та дві картки «Приватбанк» (т. 3 а.п. 56-72).

Протоколом огляду предмету від 14.01.2017 року з доданими фототаблицями до нього засвідчується огляд речей та предметів, вилучених під час проведення обшуку 08.01.2017 року (т. 3 а.п. 73-112).

Відповідно до висновку експерта № 7-69 від 25.01.2017 року за результатами експертизи матеріалів речовин і виробів за експертною спеціальністю 8.6 (дослідження наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів) встановлено, що таблетки, які було вилучено у ході проведення обшуку 08.01.2017 року за місцем проживання ОСОБА_7 , зокрема: п. 3 - у складі п`яти круглих таблеток блідо-жовтого кольору масами по 0,10 г, виявлено клозапін; п. 15 - у складі 34 круглих таблеток блідо-жовтого кольору масами по 0,10 г (вміст контейнеру з маркуванням «Азалептол клозапін»), виявлено клозапін (т. 3 а.п. 191-204).

Судова колегія зауважує, що сторони провадження не оспорюють зміст на відображення у вироку досліджених доказів.

З приводу кваліфікацій дій ОСОБА_7 за фактом смерті потерпілого ОСОБА_12 , апеляційна інстанція відмічає наступне.

Так, у відповідності до положень ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Водночас, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Аналіз ст.ст. 11, 23 КК України передбачає, що злочином може визнаватися діяння лише за наявності вини, а особа може визнаватися винною у вчиненні злочину за наявності у неї певного психічного ставлення до вчинюваного діяння та його наслідків (у формі умислу та необережності).

Стаття 115 КК України передбачає відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Верховний Суд неодноразово в своїх рішеннях зазначав, що визначальним при кваліфікації дій особи за ст. 115 КК України є наявність прямого умислу на позбавлення життя потерпілого.

За змістом ст. 24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Дослідивши в ході апеляційного розгляду докази, колегія суддів приходить до висновку, що вони не підтверджують наявність у обвинуваченої ОСОБА_7 умислу на вбивство ОСОБА_12 та усвідомлення нею можливості настання саме смерті потерпілого внаслідок спільного вживання алкоголю та медичного препарату «Азалептін».

На переконання колегії суддів, спосіб, застосований обвинуваченою ОСОБА_7 , а саме додавання в напій однієї таблетки «Азалептіну», ніяким чином не міг гарантувати досягнення злочинного результату у виді смерті. Застосований обвинуваченою препарат не є ядом, наркотичною або отруйною речовиною, а відповідно до інструкції має антипсихотичну і седативну дію. Злочинні дії очевидно були нею припинені, коли потерпілий був живим, а підстав припускати настання смерті не існувало.

Колегія суддів звертає увагу, що поведінка обвинуваченої та потерпілого не дає жодних підстав вважати, що між ними були конфліктні відносини, сварки, тощо, підстав бажати смерті потерпілого у обвинуваченої не було. Для заволодіння майном потерпілого достатньо було доведення його до непритомного стану. Отже, ні мотиву для вчинення саме умисного вбивства, ні умислу у обвинуваченої не було. Зазначені обставини залишились не проаналізованими місцевим судом.

Отже, на переконання судової колегії, вина ОСОБА_7 в умисному вбивстві, вчиненому з корисливих мотивів, не доведена за критерієм «поза розумним сумнівом».

Що стосується смерті потерпілого ОСОБА_12 , колегія суддів зазначає, що у даному випадку має місце необережна форма вини, оскільки хоча ОСОБА_7 і не бажала цієї смерті і навіть свідомо не припускала такої можливості, але повинна була і могла передбачити, що внаслідок її злочинних дій може бути і такий наслідок, як смерть ОСОБА_12 .

Встановлені обставини справи не доводять наявність у обвинуваченої умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, передбаченого ст. 115 КК України, тому виключають підстави для визнання її винною за зазначеною нормою кримінального закону.

Наявні в матеріалах провадження докази, які досліджені апеляційним судом, переконують колегію суддів, що ОСОБА_7 вчинила злочин необережно, тобто, без всякого умислу на заподіяння шкоди та спричинення суспільно небезпечних наслідків для особи, діючи із злочинною недбалістю. А саме, не передбачала таких наслідків свого діяння, як смерть потерпілого від отруєння, та не бажала спричинення йому смерті від отруєння, хоча повинна була і могла їх передбачити.

Вбивство з необережності, на відміну від умисного вбивства, має місце лише при необережній формі вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.

Згідно з п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст. 119 чи ст. 128 КК України.

При розмежуванні злочинів, під час кваліфікації враховується в першу чергу, суб`єктивна сторона складу злочину. Тому, що чітке розмежування даних злочинів у нормах КК України полягає саме у ставленні особи до вчинення даного злочину.

Кримінальна відповідальність за вбивство через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за умови, якщо було вчинено вбивство, а за суб`єктивною стороною цей злочин проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, додаючи до напою таблетку «Азалептіну», ОСОБА_7 хоча і діяла умисно, проте не бажала настання смерті ОСОБА_12 , оскільки отруєння потерпілого лікарським препаратом було здійснено останньою з метою тимчасового позбавлення потерпілого свідомості для заволодіння його матеріальними цінностями. Між тим, обвинувачена повинна була і могла передбачити настання смерті ОСОБА_12 внаслідок поєднаного вживання останнім алкоголю із психотропною речовиною у вигляді препарату «Азалептін», який обвинувачена і додала потерпілому до напою.

З цього приводу, підсумовуючи досліджені докази, апеляційна інстанція зауважує, що за висновками експертів смерть потерпілого ОСОБА_12 настала внаслідок гострого отруєння азотовмісною лікарською речовиною, у сечі потерпілого виявлено етиловий спирт у концентрації 4,29 проміле, що відповідає ознакам сильного алкогольного сп`яніння у живих осіб, своєчасне надання медичної допомоги було здатне суттєво знизити ризик смерті.

При цьому, дослідженні експертизи не спростовують тверджень сторони захисту стосовно невеликої кількості (одна пігулка) додавання до напою потерпілого медичного препарату «Азалептін» та не настання смерті потерпілого при залишенні обвинуваченою місця події (стадіону), з огляду на зафіксований час смерті потерпілого, також не слугують підтвердженню наявності в діях ОСОБА_7 умислу на вбивство ОСОБА_12 .

У зв`язку з цим дії обвинуваченої ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати як вбивство, вчинене через необережність.

За таких обставин, дії ОСОБА_7 слід перекваліфікувати з п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України і призначити їй покарання за цим законом.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 119 КК України, колегія суддів відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є нетяжким злочином, особу обвинуваченої, яка має місце реєстрації, до затримання не була працевлаштована, раніше судима, перебуває на диспансерному обліку у нарколога з 05.12.2000 року (т. 4 а.п. 92), а також у лікаря-інфекціоніста (т. 7 а.п. 194), за місцем утримання у СІЗО характеризується задовільно (т. 4 а.п. 95, т. 7 а.п. 193). Обставиною, що обтяжує покарання, є рецидив злочинів.

З урахуванням усіх обставин справи, зважаючи на те, що ОСОБА_7 раніше притягувалась до кримінальної відповідальності, не працює, суспільно-корисною працею не займається, характеризується задовільно, перебуває на обліку у лікаря-нарколога, враховуючи наявність обтяжуючої покарання обставини, колегія суддів вважає за потрібне призначити покарання у виді позбавлення волі в максимальній межі, передбаченій санкцією ч. 1 ст. 119 КК України, яке є необхідним для її виправлення і перевиховання.

З огляду на ту обставину, що дії ОСОБА_7 колегією суддів перекваліфіковано з п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України, вимога апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення обвинуваченій покарання у виді довічного позбавлення волі за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України не підлягає задоволенню.

Разом з цим, як встановлено судом, вказане кримінальне правопорушення обвинувачена ОСОБА_7 вчинила 12.11.2016 року.

У відповідності до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 119 КК України, є нетяжким злочином.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 5 років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Отже, враховуючи те, що кримінальне правопорушення, було вчинено ОСОБА_7 12.11.2016 року, перебіг строків давності не зупинявся, від слідства і суду ОСОБА_7 не ухилялася (перебувала під вартою), строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 119 КК України, який відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України становить п`ять років - минув, підстави для зупинення чи переривання перебігу давності відсутні, тому ОСОБА_7 підлягає звільненню від відбування призначеного за ч. 1 ст. 119 КК України покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України.

Перевіряючи доводи захисника щодо необхідності виключення з формулювання обвинувачення за ч. 4 ст. 187 КК України кваліфікуючої ознаки «вчинення особою, яка раніше вчинила розбій», колегія суддів не знаходить їх переконливими з огляду на ту обставину, що частиною 4 статті 187 КК України охоплюється склад злочину, передбачений і частиною 2 вказаної статті, яка включає таку кваліфікуючу ознаку складу злочину як «вчинення особою, яка раніше вчинила розбій».

Твердження захисника щодо невірної кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України відносно потерпілого ОСОБА_13 , колегія суддів вважає неспроможними з таких підстав.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження та досліджених в суді першої інстанції доказів, а саме: показань потерпілого, свідків, матеріалів НСРД, протоколів впізнання за участю потерпілого ОСОБА_13 та за участю свідка ОСОБА_32 за фотознімками, відеозаписів з камер відеоспостереження з приміщення кафе «Наутілус», матеріалів обшуку за місцем проживання обвинуваченої ОСОБА_7 , медичної документації відносно ОСОБА_13 , встановлено, що обвинувачена, приспавши пильність потерпілого шляхом додавання у напої препарату «Азалептін» та дочекавшись його безпорадного стану, заволоділа його майном.

Доводи захисника про відсутність доказів щодо додавання потерпілому ОСОБА_13 у напої препарату «Азалептін», оскільки відповідно до висновку експерта № 81/к від 24.03.2017 року встановлена єдина речовина в організмі потерпілого - етанол (спирт етиловий), не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту висновку експерта № 81/к від 24.03.2017 року (комісійна судово-медична експертиза), який повторно досліджено під час апеляційного розгляду, «…Згідно листа головного лікаря КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» ОСОБА_33 (вих. № 01-8/130) від 24.01.2017 року: «КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» на Ваш запит про надання інформації щодо факту лікування у нашому лікувальному закладі постраждалого ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повідомляємо, шо ОСОБА_13 з 13.35 години по 21.30 години 30.12.2016 року знаходився на стаціонарному лікуванні на ліжку добового перебування приймального відділення КУ «МКЛЕ та ШМД м. Запоріжжя», з діагнозом: Гостре отруєння етанолом і невідомою речовиною. Код хвороби згідно з МКХ-10 - Т51.0. Лікар при первинному огляді хворого вказує на наявність у нього ознак стану патологічного алкогольного сп`яніння, дослідження крові на вміст етанолу - етанол 1,57 г/л. 30.12.2016 року о 21.30 годині у задовільному стані виписаний на амбулаторне лікування за місцем проживання.», «….Необхідно вказати, що активна речовина «Азалептіну» досить погано виявляється у крові через свою здатність зв`язуватися із протеїнами, за даними спеціальної літератури до 95 % її таким чином знаходяться поза межами чутливості методу. Тому з судово-медичної точки зору оптимальної біологічної рідиною для виявлення «Азалептіну» є сеча, адже вона не містить білків, крім того саме із сечею вказана речовина виводиться з організму. Забір крові у потерпілого було здійснено через досить суттєвий проміжок часу від моменту його можливого потрапляння до організму, вже під час перебування у лікувальному закладі. Будь-яка токсична речовина, що потрапляє в організм вбудовується в обмін речовин та метаболізується (трансформується), крім того «Азалептін» частково виводиться із організму через сечовивідну та травну систему. Тобто з часом концентрація «Азалептіну» в організмі ОСОБА_13 могла знизитися до рівня, що є нижчім, аніж чутливість методу тонкошарової хроматографії.

З огляду на вищевикладене, не виявлення «Азалептіну» в організмі потерпілого ОСОБА_13 , може бути пов`язано із його виведенням (трансформацією) з організму, характером наданої біологічної рідини (що не є оптимальною в даному випадку), особливостями застосованого методу дослідження….».

Отже, згідно вказаної експертизи не виключається можливість наявності препарату «Азалептін» в організмі потерпілого ОСОБА_13 станом на 30.12.2016 року, що узгоджується з поясненнями самого потерпілого щодо додавання у його напої невідомої речовини, внаслідок чого настало отруєння.

З урахуванням сукупності цих даних з іншими дослідженими доказами, зокрема наявністю за місцем проживання ОСОБА_7 препарату «Азалептін», вилученого у ході проведення обшуку, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про підтвердження факту додавання ОСОБА_7 у напої потерпілому ОСОБА_13 препарату «Азалептін».

Відсутність очевидців, які б бачили, що обвинувачена щось підсипає потерпілому, не спростовує висновків місцевого суду про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_7 саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Відтак, підстав для зміни правової кваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 185 КК України, про що зазначає захисник в своїй апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Посилання захисника про безпідставне зазначення судом у вироку при призначенні покарання ОСОБА_7 , що обвинувачена є особою, яка позбавлена батьківських прав, є безґрунтовними, оскільки відповідно до показань свідка ОСОБА_34 (мати обвинуваченої) син обвинуваченої ОСОБА_7 з двох місяців проживає разом із нею, а з 2007 року вона є офіційним опікуном дитини.

Доводи обвинуваченої ОСОБА_7 про те, що потерпілого ОСОБА_25 (за епізодом від 12.06.2016 року) не було допитано в судовому засіданні, є неприйнятними, оскільки допит потерпілого проведено під час досудового розслідування, в порядку ст. 225 КПК України. Відсутність сторони захисту під час допиту потерпілого слідчим суддею не є порушенням порядку такого допиту.

Посилання обвинуваченої на те, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив ряд клопотань сторони захисту про допит свідків та призначення експертизи, колегія суддів вважає неспроможними з огляду на те, що місцевий суд належним чином вмотивував своє рішення з приводу заявлених стороною захисту клопотань, що підтверджується журналом судового засідання від 28.12.2020 року, яким зафіксовано відмову прокурора від допиту свідків ОСОБА_35 та ОСОБА_36 та відмову в задоволенні клопотання сторони захисту про допит свідка ОСОБА_37 (т. 7 а.п. 140-141) та ухвалою суду від 01.04.2021 року про відмову в задоволенні клопотання захисника про призначення експертизи (т. 7 а.п. 173).

Відсутність обвинуваченої ОСОБА_7 під час оголошення вироку суду, про що зазначає остання в своїй апеляційній скарзі, не є достатньою підставою для скасування вироку суду першої інстанції з формальних підстав. За вимогами ч.1 ст. 376 КПК України судове рішення проголошується негайно після виходу суду із нарадчої кімнати.

Вище вказані обставини обумовлюють часткове задоволення апеляційних скарг сторони захисту.

Надаючи оцінку доводам прокурора щодо необхідності призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років, колегія суддів зазначає, що апелянт не навів достатніх та переконливих аргументів щодо необхідності призначення обвинуваченій покарання саме у такому розмірі, у зв`язку із чим апеляційну скаргу прокурора слід визнати необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Обставин призначення явно несправедливого покарання за ч. 2 ст. 187 КК України судова колегія не вбачає.

Крім того, слід відмітити, що згідно п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

З вироку Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 8 жовтня 2021 року вбачається, що ОСОБА_7 визнано винною за вчинення кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 357 КК України, скоєних нею 12.11.2016 року та 30.12.2016 року, та за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України, скоєних нею 12.06.2016 року та 30.12.2016 року.

Таким чином, станом на 20.01.2023 року минули строки давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачені ст. 49 КК України, відносно вчинених ОСОБА_7 злочинів, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 185 КК України.

За таких обставин та за відсутності клопотань з боку сторони захисту про звільнення обвинуваченої ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 185 КК України, положення п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 49 КК України, обумовлюють необхідність звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання за ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 185 КК України на підставі ч. 5 ст. 74 КК України.

Як вбачається з матеріалів провадження, обвинувачена ОСОБА_7 перебуває під вартою з 8 січня 2017 року за діяння, які вчинені нею у 2016 році, тобто під час дії Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року, який передбачав зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Отже, обвинуваченій ОСОБА_7 підлягає зарахуванню у строк покарання строк її попереднього ув`язнення у період з 8 січня 2017 року (з дня затримання) по 20 січня 2023 року включно (день ухвалення рішення апеляційним судом) включно на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, у зв`язку із чим ОСОБА_7 слід негайно звільнити з-під варти, як таку, що повністю відбула покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 411, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника - адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок колегії суддів Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 8 жовтня 2021 року відносно ОСОБА_7 за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185, ч.ч. 2, 4 ст. 187, ч. 1 ст. 357 КК України змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України та призначити за цією нормою покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_7 звільнити від призначеного покарання за ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 119 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Вважати ОСОБА_7 засудженою за:

- ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років із конфіскацією майна;

- ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років із конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років із конфіскацією майна.

Зарахувати ОСОБА_7 у строк призначеного покарання термін її перебування під вартою з 08.01.2017 року по 20.01.2023 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі в редакції Закону №838-VIІІ від 26 листопада 2015 року.

Звільнити негайно з-під варти обвинувачену ОСОБА_7 , як таку, що повністю відбула покарання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4