Справа № 461/9004/20
Провадження № 1-кс/461/2814/22
28.07.2022 року слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна,
Адвокат вказує, що з часу накладення такого арешту на майно пройшло більше півтора року, а з моменту внесення до ЄРДР відомостей про вказаний вище злочин, пройшов рік і десять місяців. За вказаний час у кримінальному провадженні жодній особі не оголошено про підозру у вчиненні вказаного злочину. Відомостей про те, що строк досудового розслідування у провадженні продовжувався також немає.
Також, адвокат вважає, що позбавивши ОСОБА_4 права користуватися та розпоряджатися своїм майном, працівники СУ ГУНП у Львівській області та Дрогобицького районного відділу поліції увесь цей час потурають родині ОСОБА_6 , яка користувалася та продовжує користуватися земельною ділянкою на яку накладено арешт.
Крім того, адвокат зазначає, що з судового рішення, яким накладено арешт на вказану земельну ділянку, вбачається, що слідчий суддя, отримавши заяву слідчої ОСОБА_5 про розгляд справи без її участі, тобто не отримавши від останньої жодних аргументів, окрім викладених у клопотанні (без наявності додатків), з приводу обґрунтування необхідності в накладенні арешту на земельну ділянку та заборону вчиняти певні дії ОСОБА_4 , прийняв рішення про накладення арешту на майно останньої.
Посилаючись на норми статті 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», статтю б Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року та практику ЄСПЛ, адвокат вказує на відсутність жодної мотивації висновків у рішеннях у справі.
Адвокат вважає, що враховуючи специфіку майна, на яке накладено арешт (земельна ділянка площею 1,4га), сам факт можливості псування чи знищення речового доказу є неможливим, а про заборону накладення арешту на майно власника інакше як для забезпечення його збереження зазначає сам слідчий суддя. При цьому позиція ОСОБА_4 , яка є власником земельної ділянки під час розгляду питання про арешт не з`ясована.
Заявник в судовому засіданні в ході розгляду скарги таку підтримав з мотивів наведених у ній та просив задовольнити.
Слідчий в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду клопотання повідомлений належним чином, подав до суду заяву згідно якої заперечує проти скасування арешту. Зокрема слідчий вказує на те, що на даний момент у кримінальному провадженні не завершені експертні дослідження.
Відповідно до положень статті 174 КПК України, клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно.
Згідно статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, положення процесуального законодавства не містять норм стосовно наявності перешкод для розгляду клопотання про скасування арешту, у разі неявки заявника, прокурора чи слідчого в судове засідання.
Згідно положень статті 28 КПК України, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.
Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.
Виходячи з наведеного, підстав для відкладення розгляду клопотання або обставин які зумовлюють неможливість проведення його розгляду не встановлено.
Дослідивши матеріали клопотання, заслухавши доводи заявника, приходжу до наступних висновків, виходячи наведених нижче доводів та мотивів.
Відповідно до приписів статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Частиною другою вказаної статті передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ч. 2 ст. 174 КПК України).
Правовою підставою для накладення арешту на зазначене майно було збереження речового доказу, яким являється предмет протиправних дій, необхідність запобігання подальшого їх відчуження, розпорядження та користування, а також заборона пошкодження, знищення, перетворення та користування.
Згідно ч. 1 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Разом з тим, також слід відзначити наступне.
Відповідно до положень ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.
Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню:
1) повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження;
2) передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду для реалізації, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження;
3) знищуються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду, якщо такі товари або продукція, що піддаються швидкому псуванню, мають непридатний стан;
4) передаються для їх технологічної переробки або знищуються за рішенням слідчого судді, суду, якщо вони відносяться до вилучених з обігу предметів чи товарів, а також якщо їх тривале зберігання небезпечне для життя чи здоров`я людей або довкілля.
Згідно п.п. 8, 16, 27, 28 постанови КМУ від 19 листопада 2012 р. № 1104 «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України», відповідальним за зберігання речових доказів, що зберігаються разом з матеріалами кримінального провадження, є слідчий, дізнавач, який здійснює таке провадження. Перевірка стану та умов зберігання речових доказів, правильності ведення документів щодо їх приймання та обліку проводиться щокварталу керівником слідчого підрозділу, підрозділу дізнання. Схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно. Речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, які через громіздкість або з інших причин, визначених у Кримінальному процесуальному кодексі України, не можуть зберігатися без зайвих труднощів в обладнаних приміщеннях або в інших місцях зберігання, визначених у пунктах 17-26 цього Порядку, передаються (крім випадків, коли такі речові докази повернуто власникові або передано йому на відповідальне зберігання) за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду торговельному підприємству для реалізації, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.
Таким чином, положення чинного законодавства визначають порядок зберігання речових доказів, коло осіб на яких покладено належне зберігання та передбачають випадки передачі майна на відповідальне зберігання.
Отже, наведене вказує на те, що на орган досудового розслідування покладено обов`язок контролю та належного зберігання речових доказів у справі і саме він вправі вирішувати питання передачі речового доказу на відповідальне зберігання заінтересованим особам або уповноваженим на виконання вимог закону щодо збереження речового доказу особам.
Виходячи з наведеного, вважаю безпідставним твердження заявника про те, що відповідною ухвалою на ОСОБА_4 зобов`язано здійснювати охорону об`єкта нерухомого майна від третіх осіб, адже відповідна ухвала такого зобов`язання не містить.
Також, оцінюючи доводи захисника щодо невмотивованості ухвали про накладення арешту, відсутність ОСОБА_4 або її представника на розгляді клопотання, порушення інших її прав під час розгляду клопотання, відсутність у клопотанні слідчого про накладення арешту відповідних доказів, слід відзначити наступне.
Наведені доводи адвоката по суті фактично дублюють мотиви наведені ним же у апеляційній скарзі, поданій на вищевказану ухвалу слідчого судді 22.12.2020 року.
Отже, доводи щодо законності ухвали слідчого судді були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції. Такі доводи були відхилені у повному обсязі апеляційним судом.
Зокрема, в ухвалі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду від 12.01.2021 року, серед іншого, наведено наступне.
Всупереч вимогам п.7 ст.122, п.9 ст.149 Земельного кодексу України Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області незаконно передано у власність ОСОБА_4 вказану земельну ділянку, внаслідок чого неправомірно виведено із лісогосподарського використання ділянку площею 1,4 га.
Вказана земельна ділянка незаконно набута у приватну власність та на ній протиправно здійснюється вирубка дерев і саме на цю земельну ділянку було спрямоване кримінальне правопорушення.
29 жовтня 2020 року постановою старшого слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області (а.к.20-21), визнано речовим доказом вказану земельну ділянку.
Розглядаючи клопотання слідчого про накладення арешту на майно, у відповідності до ст.173 КПК України слідчий суддя правильно встановив, що надані слідчим матеріали містять достатньо розумних підстав і підозр вважати, що наведена вище земельна ділянка може бути об`єктом кримінально протиправних дій та може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, що вказує на її відповідність критеріям ст. 98 КПК України, та незастосування арешту може призвести до наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем вказаної земельної ділянки та не перебуває у статусі підозрюваної чи обвинуваченої в рамках кримінального провадження, то такі доводи апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду не вбачає підставою для незастосування арешту на майно, оскільки відповідно до ч. З ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, що ухвала слідчого судді постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, оскільки надані слідчим матеріали доводять наявність правових підстав для накладення арешту на майно.
На цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси ОСОБА_4 , а отже доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
У ході апеляційного перегляду не встановлено й обставин, які б свідчили про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при розгляді вказаного клопотання, зокрема в частині незабезпечення безпосередньої участі ОСОБА_4 у судовому засіданні та незабезпечення її права на захист, адже в силу ч.2 ст.172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна. Водночас, право ОСОБА_4 , зокрема на захист, забезпечене шляхом подачі її представником апеляційної скарги та апеляційного перегляду законності накладення арешту на вказане майно.
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак подана апеляційна скарга, за викладених в ній доводів, задоволенню не підлягає.»
Таким чином, звертаючись до слідчого судді з даним клопотанням та фактично дублюючи свою апеляційну скаргу, захисник у такій спосіб намагається переоцінити обставини, які досліджені судом апеляційної інстанції.
Отже, наведені доводи заявника слідчим суддею відхиляються.
Стосовно доводів захисника про тривалість досудового розслідування, непричетність ОСОБА_4 до кримінального провадження, не пред`явлення підозри жодній особі, відсутність відомостей про те, що строк слідства у провадженні продовжувався, слід відзначити наступне.
В першу чергу, варто відзначити, що такі доводи не підкріплені жодними доказами.
По-друге, неможливо не погодитись з доводами адвоката про те, що з моменту накладення арешту минув достатньо довгий проміжок часу. У цьому контексті варто відзначити, що, як наведено вище, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності. Отже, обов`язок доведення обґрунтованості клопотання, в даному випадку клопотання про скасування арешту покладається на його автора (заявника). Разом з тим, до клопотання про скасування арешту не долучено жодного доказу на підтвердження вказаних обставин. Зокрема, незрозумілим є те, на підставі чого заявник робить висновок про те, що жодній особі не пред`явлено підозри.
Водночас, неможливо також не відзначити, що, серед іншого, неохідністю перевірки в процесі проведення досудового розслідування правомірності виведенння із лісогосподарського використання наведеної вище ділянки площею 1,4 га обгрунтовано рішення про накладення арешту на цей об`єкт.
Разом з тим, слідчий суддя погоджується з доводами заявника щодо тривалості досудового розслідування. Натомість, до клопотання не долучено жодних доказів які свідчать про те, що обставини які стали підставою для накладення арешту на даний час відсутні, а в процесі досудового розслідування перевірені всі факти з приводу необхідності перевірки яких застсовувся відповідний захід забезпечення кримінального провадження. Варто також відзначити, що до клопотання не долучено жодного документа який вказує на те, що заявник у будь-якій спосіб звертався до органу досудового розслідування з приводу питання доцільності застосування арешту, пришвидшення досудового розслідування, проведення відповідних слідчиї дій тощо. Хоча, з клопотання про арешт, зокрема з апеляційної скарги, вбачається, що ОСОБА_4 отримала ухвалу про накладнння арешту ще 21.12.2020 року.
Крім того, слід відзначити, що слідчому судді органом досудового розслідування надані належні документи які засвідчують факт проведення експертного дослідження в межах даного кримінального провадження. Також, слідчому судді надано копію наказу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельної ділянки ОСОБА_4 », що доводить необхідність перевірки під час досудового розслідування законності підстав перебування наведеної вище земельної ділянки у власності заявника.
Ухвалюючи рішення за клопотанням, враховую те, що аналіз положень КПК України дає підстави для висновку, що застосування до ухвал слідчого судді про накладення або скасування арешту положень, які регламентують загальні вимоги щодо судового рішення можливо лише з врахуванням особливостей стадії досудового розслідування, яка є відмінною від судового розгляду. Отже, розглядаючи подане клопотання, враховую положення КПК України щодо дотримання меж, які не розкривають таємницю досудового розслідування, а також практику ЄСПЛ, який у своїх рішеннях зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, приходжу до висновку про відсутність законних підстав для скасування арешту та задоволення клопотання.
Керуючись ст.ст. 170-174 КПК України, слідчий суддя
В задоволенні клопотання відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1