ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/880/22 Справа № 190/552/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого (в режимі

відеоконференції) ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 січня 2022 року про відмову у задоволенні заяв засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жовте Дніпропетровської області,

про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 січня 2022 року було відмовлено у задоволенні заяв засудженого ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року.
Обгрунтовуючи свої висновки суд першої інстанції зазначив, що посилання засудженого ОСОБА_7 на свідчення осіб, які не були відомі суду під час розгляду справи, а саме ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , про яких дізналась його дружина ОСОБА_17 та які були опитані його захисником, колегія суддів не вважає обставинами, які відповідають критерію нововиявлених обставин, оскільки вказані особи не були безпосередніми свідками злочинів і через 8 років пригадали певні обставини розмов третіх осіб, не знаходяться в органічному зв`язку з елементами предмета доказування в кримінальному провадженні, а тому не можуть мати значення для оцінки обставин, які підлягають доказуванню, або доказів, покладених в основу судового рішення; крім того, не мають істотного значення, оскільки не доводять неправильність вироку суду. Також суд вказав, що посилання засудженого на невідповідність викладених у вироку обставин справжнім обставинам, за яких було вбито ОСОБА_18 , завідомо неправдиві показання потерпілої ОСОБА_19 , неправильна оцінка судом наявних даних щодо замаху на її умисне вбивство, невідповідность висновків слідства фактичним обставинам розвитку подій, які відбулись, а також необґрунтованість висновку проведеної відносно засудженого судово-психіатрічної експертизи щодо встановлення стану осудності в момент вчинення злочину, не містять ознак нововиявлених обставин у розумінні ч. 2 ст. 459 КПК України, а зводяться за своїм змістом лише до незгоди засудженого із наданою судом оцінкою обставинам справи та доказам, а також незгодою із вироком суду. Суд також зазначив, що головуючий під час розгляду справи стосовно ОСОБА_7 суддя Дніпровського обласного суду ОСОБА_20 був вперше обраний суддею народного суду у 1983 році, тобто до дня набуття чинності Конституцією України і здійснював свої повноваження відповідно до вказаних вимог Конституції України, а тому відповідні доводи ОСОБА_7 є необгрунтованими. Щодо посилання засудженого ОСОБА_7 на постановлення вироку неповноважним складом суду через відсутність повноважень у народних засідателів, що приймали участь у розгляді справи, суд першої інстанції вказав, що вони спростовуються змістом архівної довідки Державного архіву Дніпропетровської області від 23 жовтня 2018 року вих.№ Д-131-2018, при цьому зазначені ОСОБА_7 народні засідателі не входили до складу суду в ході судового розгляду справи стосовно ОСОБА_7 , за наслідками якого було постановлено обвинувальний вирок. Посилання засудженого на безпідставне призначення йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі суд першої інстанції також відхилив, оскільки Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», яким у статті 93 КК України (1960 року) "смертну кару" замінено словами "довічним позбавленням волі", набрав чинності 29 березня 2000 року, в той час як вирок Дніпропетровського обласного суду, яким ОСОБА_7 засуджено до довічного позбавлення волі було ухвалено 14 листопада 2000 року, тобто після набрання чинності відповідних змін у ст. 93 КК України (1960 року).

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що суддя ОСОБА_20 , який був головуючим по справі, присягу судді вперше не приймав, а тому посилання суду на постанову від 20 квітня 2021 року у справі №173/4663/17 є необгрунтованими. Вважає, що суд вказав недостовірні відомості про те, що народні засідателі ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 не входили до складу суду в ході судового розгляду справи.
В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обгрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що суд не взяв до уваги і не допитав заявлених ним свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , показання яких є нововиявленими обставинами. Вказує, що суд не взяв до уваги вказівки апеляційного суду, зазначені в ухвалі від 08 квітня 2019 року. Звертає увагу, що у судовому засіданні від 17 грудня 2019 року судом було відкладено розгляд його клопотання про виклик свідків, яке в подальшому так вирішено і не було. Зазначає, що ним подавались клопотання про визнання доказів недопустимими, про витребування доказів, про виклик свідка, про направлення відповідних запитів, які не були вирішені ні під час судового розгляду, ні в оскаржуваній ухвалі суду. Вважає, що судові засідання від 10 січня 2022 року та 11 січня 2022 року проведені з порушенням його права на захист, оскільки проведені за його відсутності, та з порушенням загальних засад кримінального судочинства. Зазначає, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні його клопотань про те, щоб захисник під час розгляду заяви знаходився з ним в одному приміщенні. Вважає, що суд не вжив усіх необхідних заходів для виконання та контролю за виконанням ухвали про його етапування. Звертає увагу, що суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме фальсифікацію, оскільки вказав у судовому рішенні про наявність захисника, якого 11 січня 2021 року під час оголошення судового рішення не було.
В доповненнях до апеляційної скарги від 11 квітня 2022 року засуджений вказує, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 380 КПК України залишив без розгляду заявлені ним у судових засіданнях 17 грудня 2019 року та 30 квітня 2020 року клопотання. Вважає, що оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ЄСзПЛ в частині вимог до якості судового рішення. Звертає увагу, що народний засідатель ОСОБА_24 не мала повноважень для участі у розгляді справи.
В доповненнях до апеляційної скарги від 26 квітня 2022 року засуджений вказує, що в порушення вимог ч. 1 ст. 358 КПК України провів дослідження матеріалів справи формально, а саме: зміст та суть заяв судом не оголошувався, не вказав, до яких заяв та нововиявлених обставин відносяться оголошені додатки, дослідження документів проводилось судом вибірково. Звертає увагу, що судом не було оголошено про закінчення з`ясування обставин та не проведено судові дебати. Зазначає, що його не було належним чином повідомлено про дату та час розгляду справи у відповідності до вимог КПК України, а у розгляді справи брали участь судді, які є упередженими. Вказує на порушення судом першої інстанції вимог ст. 319 КПК України, а саме після заміни суддів не було оголошено, в якому форматі буде слухатись справа, та не було надано копію ухвали від 27 вересня 2021 року про прийняття справи до свого провадження. Звертає увагу, що судом було безпідставно відмовлено у відмові від захисника та заміні на іншого, при цьому не було винесено у відповідності до вимог КПК України мотивованого рішення.

Позиції учасників судового провадження.

Засуджений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити в повному обсязі.
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг засудженого та захисника.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Не вдаючись у розгляд питання про обґрунтованість та вмотивованість ухвали Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 січня 2022 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_7 про перегляд вироку Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2000 року за нововиявленими обставинами, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що не дає можливості дійти однозначного висновку про правильність застосування кримінального закону.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями кримінального процесуального закону України є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Забезпечення права на захист підозрюваного, обвинуваченого, засудженого і виправданого у кримінальному провадженні - одна з найважливіших гарантій захисту прав і свобод людини та громадянина, закріплених ст. 59, ч. 2 ст. 63, п. 5 ч. 3 ст. 129 Конституції України та міжнародними актами, які є частиною національного законодавства щодо прав людини і основоположних свобод (ст. 11 Загальної декларації прав людини; ч. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права; ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово підкреслював, що сумлінне забезпечення здійснення прав, гарантованих ст. 6 Конвенції, є обов`язком держави. Адекватний захист обвинуваченого як у суді першої інстанції, так і в суді вищої інстанції має вирішальне значення для справедливості у системі кримінального судочинства. У рішеннях «Камасинський проти Австрії» від 23 листопада 1989 року та «Артіко проти Італії» від 13 травня 1980 року ЄСПЛ зробив висновок про те, що «Конвенція призначена гарантувати не ті права, що є теоретичними та ілюзорними, а ті, що є практичними і реальними... Саме по собі призначення не забезпечує ефективної допомоги, оскільки адвокат, призначений надавати безоплатну правову допомогу, може вмерти, серйозно захворіти, стикатися тривалий час з перешкодами у своїй діяльності або ухилятися від виконання своїх обов`язків. Якщо органи влади ставляться до відома про таку ситуацію, вони повинні або замінити його, або примусити його виконувати свої обов`язки».
Відповідно до ст.ст. 59, 63 Конституції України підозрюваний, обвинувачений чи підсудний має право на захист. Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно ч. 2 ст. 20 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд зобов`язані роз`яснити підозрюваному, обвинуваченому його права та забезпечити право на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника.
Пунктом 3 ч. 3 ст. 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право в тому числі на відмову від захисника в будь-який момент кримінального провадження, а також на отримання правової допомоги захисника за рахунок держави у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, в тому числі у зв`язку з відсутністю коштів на її оплату.
Реалізація права на відмову від захисника та відповідна процедура визначена ст. 54 КПК України, ч.ч. 1 та 3 якої зокрема передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право відмовитися від захисника або замінити його, проте відмова від захисника не приймається у випадку, якщо його участь є обов`язковою. У такому випадку, якщо підозрюваний, обвинувачений відмовляється від захисника і не залучає іншого захисника, захисник повинен бути залучений у порядку, передбаченому статтею 49 цього Кодексу, для здійснення захисту за призначенням.
Виконуючи вимоги норм КПК України, які регламентують порядок відмови від захисника, необхідно враховувати також правові позиції ЄСПЛ сформульовані, зокрема, в рішенні від 16 грудня 2010 року у справі «Боротюк проти України», в пункті 80 якого зазначено, що: «ані буква, ані дух ст. 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися (у відкритий чи мовчазний спосіб) від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови». Також у п. 65 рішення ЄСПЛ від 15 листопада 2012 року у справі «Єрохіна проти України» викладена ще одна важлива правова позиція щодо відмови від захисника, зокрема, ЄСПЛ вказав: «перед тим, як вважати обвинуваченого таким, що відмовився від важливого права за ст. 6 Конвенції, з огляду на непрямі ознаки його поведінки слід переконатися, що він міг розумно передбачити наслідки своєї поведінки» (п. 59 рішення від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).
Вищезазначені вимоги законів щодо підстав та порядку відмови (заміни) особи (підозрюваного, обвинуваченого) від захисника не вказують на конкретну форму волевиявлення особи, необхідну для вирішення судом питання про відмову від захисника. Не містять зазначені положення законів і покладеного на особу, яка відмовляється від захисника, обов`язку обґрунтовувати чи доводити суду наявність обставин, які, на її думку, вказують на те, що захисник не здійснює належним чином захист та не виконує свої професійні обов`язки.
Тобто, за загальним правилом, передбаченим п. 3 ч. 3 ст. 42, ч. 1 ст. 54 КПК України, особа (підозрюваний, обвинувачений) без встановлення будь-яких обмежень та умов, керуючись власним волевиявленням має право відмовитися від захисника або замінити його в будь-який момент кримінального провадження в усній або письмовій формі.
Проте під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції вказаних вимог закону дотримано не було.
З матеріалів провадження слідує, що 07 травня 2019 року Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області було видано доручення № 004-0052358 адвокату ОСОБА_9 для надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_7 у разі вирішення судом питань під час виконання вироків відповідно до ст. 537 КПК України, в межах процесуальних прав і обов`язків, визначених статтями 46, 47 КПК України.
З технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове засідання за 10 січня 2022 року, вбачається, що в судовому засіданні ОСОБА_7 в усній формі заявив клопотання про відмову від захисника ОСОБА_9 та заміну його на іншого, оскільки останній, на його думку, неналежним чином виконує свої обов`язки щодо його захисту та в них виникли суперечності щодо вибраного способу захисту.
Проте суд першої інстанції в порушення ч. 2 ст. 54 КПК України вказане клопотання належним чином не розглянув, процесуальне рішення по клопотанню не прийняв та продовжив розгляд кримінального провадження за участю захисника ОСОБА_9 , щодо компетентності якого ОСОБА_7 висловив сумнів й недовіру.
Таким чином, при здійсненні розгляду судом першої інстанції було порушено право на захист ОСОБА_7 , що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що у відповідності з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування такого рішення з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Викладене також узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 20 травня 2020 року у справі 525/897/19 та від 17 вересня 2020 року у справі 161/8265/18.
Внаслідок скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду провадження в суді першої інстанції, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості щодо розгляду решти апеляційних вимог засудженого та захисника, що обумовлює часткове задоволення поданих апеляційних скарг і вони підлягають перевірці при новому судовому розгляді кримінального провадження.
При новому розгляді провадження суду необхідно усунути зазначені порушення кримінального процесуального закону, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи, перевірити усі доводи, які викладені в апеляційних скаргах, й прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 415 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 задовольнити частково.
Ухвалу Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 січня 2022 року про відмову у задоволенні заяв засудженого ОСОБА_7 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4