Справа № 606/760/21
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2022 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області у складі:

судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

номер кримінального провадження № 0000096 внесеного 28.11.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Теребовлі Теребовлянського району Тернопільської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянки України, з вищою освітою, неодруженої, непрацюючої, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Теребовля в режимі відеоконференції зазначене кримінальне провадження,

ВСТАНОВИВ:

28.11.2020 близько 16 год 30 хв. ОСОБА_3 , вийшла із під`їзду на прибудинкову територію житлового будинку, що по АДРЕСА_2 , де перебувала знайома їй ОСОБА_5 із малолітньою дитиною. В цей час ОСОБА_3 , будучи розлюченою на попередню поведінку ОСОБА_5 , розпочала із останньою словесний конфлікт, під час якого в ОСОБА_3 виник кримінально-протиправний умисел на спричинення фізичного болю ОСОБА_5 .

Реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на завдання фізичного болю ОСОБА_5 , 28.11.2020 близько 16 год 30 хв., ОСОБА_3 перебуваючи на прибудинковій території що по АДРЕСА_2 , неподалік під`їзду №2 багатоквартирного житлового будинку, знаючи про те, що здоров`я будь-якої людини рівною мірою охороняється законом і протиправне посягання на нього є кримінально-караним, діючи цілеспрямовано, розуміючи караність свого діяння, умисно нанесла долонею правої руки, один удар в ділянку обличчя ОСОБА_5 з лівої сторони, в результаті даного удару ОСОБА_5 відчула фізичний біль, однак тілесних ушкоджень не отримала.

Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, а саме в умисному завданні удару ОСОБА_5 , який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України не визнала та пояснила, що 28.11.2020 приблизно за 15 хв до 16 год вийшла на вулицю за своїм сином, де між нею та ОСОБА_8 у дворі їхнього багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , відбулась розмова щодо неналежної поведінки їхніх синів під час гри у дворі. В цей час до них підійшла ОСОБА_5 зі своїм сином і зробила зауваження ОСОБА_3 наступного змісту: «чому твоя дитина гуляє сама?». В подальшому між обвинуваченою та потерпілою виникла словесна перепалка щодо виховання дітей. Події відбувались у дворі будинку посередині між двома входами (під`їздами), неподалік гаража ОСОБА_9 . В ході конфлікту ОСОБА_3 жодних ударів потерпілій не завдавала. Потім близько 16 год. ОСОБА_3 із своїм сином першою покинула місце конфлікту та пішла до свого під`їзду (до парадного входу) та піднялась додому, оскільки в цей час до неї мав прийти ремонтувати розетку ОСОБА_10 . У під`їзді ОСОБА_3 зустріла ОСОБА_10 , який сказав, що йде в магазин і потім одразу прийде до неї додому ремонтувати розетку. Через декілька хвилин у квартиру обвинуваченої прийшов ОСОБА_10 , який пробув в квартирі приблизно до 21 год. Обвинувачена розповіла йому про сварку із ОСОБА_5 , а потім, через деякий час прийшли працівники поліції та розпитували чи завдавала ОСОБА_3 ударів ОСОБА_5 , на що ОСОБА_3 відповідала: «ні».

ОСОБА_3 стверджувала, що продовження вказаного словесного конфлікту не було, вона не проходила по будинку на вихід із другого під`їзду, яким зазвичай користується ОСОБА_5 та не завдавала потерпілій жодних ударів. Вказаних у обвинувальному акті подій взагалі не було. Крім того, неодноразово зазначала, що свідок ОСОБА_11 із потерпілою є подругами, з вікон її квартири місця словесного конфлікту, який мав місце між потерпілою та обвинуваченою, не видно, а тому вважала свідчення свідка неправдивими. Разом з тим, підтвердила, що вікна квартири ОСОБА_11 виходять на вихід другого під`їзду.

Щодо заявленого цивільного позову, обвинувачена заперечила та не визнала його, так як насильницьких дій відносно потерпілої не вчиняла.

Незважаючи на невизнання обвинуваченою своєї вини, її вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України доведена в судовому засіданні наступними доказами.

Зокрема, потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що 28.11.2020 близько 16 год вона йшла зі своєю дитиною на прибудинкову територію будинку, що по АДРЕСА_2 , у якому проживає. У дворі будинку ОСОБА_5 стала свідком словесного конфлікту між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .. Коли ОСОБА_5 разом із своїм сином проходила повз них ОСОБА_3 словесно «зачепила» ОСОБА_5 і між потерпілою та обвинуваченою декілька хвилин тривала словесна перепалка. Після чого ОСОБА_3 пішла у під`їзд, а ОСОБА_5 з сином ще трошки гуляла. Пізніше, коли ОСОБА_5 була приблизно за 2 кроки до свого під`їзду з нього вийшла ОСОБА_3 та розпочала з нею словесний конфлікт, в ході якого рукою нанесла потерпілій удар по обличчі з лівого боку, а потім схопила її за волосся та почала шарпати. Потім ОСОБА_3 пішла у під`їзд. Вказані події відбувались у присутності малолітнього сина ОСОБА_5 . Потім із під`їзду вийшла ОСОБА_11 та запитала чи потрібна допомога.

Потерпіла зазначила, що даною подією їй та її малолітньому сину ОСОБА_12 , який був свідком протиправних дій ОСОБА_3 щодо його матері, нанесена моральна шкода і тому просить цивільний позов задовольнити повністю та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 завдану їй вчиненням кримінального правопорушення щодо неї моральну шкоду у розмірі 15000 грн та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_12 завдану йому моральну шкоду у розмірі 15000 грн.

Крім того, на запитання захисника щодо перебування у дружніх відносинах із свідком ОСОБА_11 , потерпіла у судовому засіданні вказала, що із свідком ОСОБА_11 вони проживають в одному будинку та працюють на одній роботі - у відділі освіти Теребовлянської міської ради, по роботі жодна з них не є ні керівником ні підлеглою одна одної, вони не є близькими друзями.

Свідок ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи повідомленою про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань та приведеною до присяги, в судовому засіданні надала показання про те, що 28.11.2020 близько 16 год 30 хв. з балкону своєї квартири, яка знаходиться на АДРЕСА_3 через вікно бачила як на прибудинковій території, що по АДРЕСА_2 , біля під`їзду ОСОБА_5 гуляла з сином, ОСОБА_3 вийшла з під`їзду і вдарила ОСОБА_5 правою рукою в ліву сторону обличчя. ОСОБА_5 та її син плакали, ОСОБА_11 після побаченого одразу побігла на вулицю, потім допомагала потерпілій із дитиною піднятись додому і заспокоїти сина.

Свідок ОСОБА_11 підтвердила, що їй було добре і чітко видно обставини завдання ОСОБА_3 удару ОСОБА_5 . Також, на запитання захисника щодо наявності дружніх відносин між потерпілою та свідком ОСОБА_11 зазначила, що вони працюють на одній роботі та тривалий час проживають в одному будинку, вони знайомі, однак не є близькими друзями.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вказала, що вона проживає в одному будинку із обвинуваченою та потерпілою. Зазначила, що восени 2020 року у суботу ближче до другої половини дня була свідком конфлікту між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , в ході якого ОСОБА_3 кричала на ОСОБА_5 «яка та невихована, тупа», ОСОБА_5 тихо відповідала: «добре». Біля них була ще ОСОБА_8 та діти: син ОСОБА_8 та син ОСОБА_5 . В момент конфлікту свідок була біля свого гаража, який знаходиться неподалік будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Спочатку свідок тільки чула сварку між жінками, а потім, коли вони підійшли ближче до гаража свідка, то побачила їх. Сварка тривала близько 10 хв., жодних ударів зі сторони ОСОБА_3 . ОСОБА_9 не бачила, інших конфліктів між потерпілою та обвинуваченою того дня також не бачила. Після сварки ОСОБА_3 пішла в сторону парадного входу, ОСОБА_5 з сином в сторону другого входу, а ОСОБА_8 з сином пішла з подвір`я. На запитання представника потерпілої чи видно з гаража свідка територію безпосередньо біля під`їзду ОСОБА_5 , свідок зазначила, що не видно.

Свідок ОСОБА_10 , у судовому засіданні дав покази, що він проживає в одному багатоквартирному будинку з обвинуваченою та потерпілою, очевидцем конфлікту між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 він не був. Про конфлікт між потерпілою та обвинуваченою дізнався зі слів ОСОБА_3 , до якої 28.11.2020 близько 16 год, за попередньою домовленістю, він прийшов у квартиру ремонтувати розетку. ОСОБА_3 була знервована, плакала та розповідала свідку про те, що має конфліктні ситуації із ОСОБА_5 . Пізніше, у період часу з 17 год до 18 год до ОСОБА_3 прийшли працівники поліції з приводу заяви ОСОБА_5 про завдання їй удару ОСОБА_3 ..Також свідок повідомив, що перед приходом у квартиру до ОСОБА_3 виходив у магазин і зустрівся з останньою у під`їзді будинку, повідомив, що після повернення з магазину прийде до неї. На запитання представника потерпілої яким входом при цьому користувався свідок, останній відповів, що парадним.

Отже, показання вказаних свідків є послідовними, узгоджуються між собою та з показаннями потерпілої.

При цьому, суд вважає безпідставними доводи прокурора про неузгодженість свідчень свідка ОСОБА_10 , оскільки він не був безпосереднім свідком конфлікту та завдання удару, його свідчення не містять інформації про обставини, які підлягають доказуванню, а розкривають обставини, що мали місце після вчинення правопорушення.

Щодо доводів захисника про недопустимість врахування судом свідчень свідка ОСОБА_11 , оскільки остання є подругою потерпілої, а також з вікон її квартири не видно місця вчинення правопорушення, яке вказане в обвинувальному акті, суд зазначає, що вони є безпідставними, оскільки факту близької дружби між потерпілою та обвинуваченою, що могла б вказувати на зацікавленість та можливість дачі неправдивих показань свідком, стороною захисту у суді доведено не було, доказів вказаного не надано, свідок ОСОБА_11 дала свідчення безпосередньо у судовому засіданні, будучи повідомленою про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань та приведеною до присяги, її свідчення у судовому засіданні узгоджуються із свідченнями, даними на досудовому розслідуванні. При цьому, сама обвинувачена у судовому засіданні підтвердила, що вікна квартири ОСОБА_11 виходять на вихід другого під`їзду.

Крім того, суд не враховує свідчення свідка ОСОБА_8 , а також свідчення малолітнього свідка ОСОБА_12 , протоколи допиту яких було додано до матеріалів судової справи захисником, оскільки покази вказаних свідків не були предметом безпосереднього дослідження суду, та відповідно вказані протоколи допиту не можуть бути доказами в розумінні ч. 2 ст. 23, ч. 4 ст. 95 КПК України.

При цьому, суд зазначає, що від допиту малолітнього свідка ОСОБА_12 сторона обвинувачення відмовилась, сторона захисту клопотання про його допит не заявляла, а явку свідка ОСОБА_8 сторона захисту, яка наполягала на допиті свідка, забезпечити не змогла, незважаючи на створення судом необхідних умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Також винуватість ОСОБА_3 підтверджується зібраними та дослідженими під час судового розгляду належними та допустимими письмовими доказами, а саме:

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 28.11.2020, з якого вбачається, що від ОСОБА_5 до Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області надійшла заява, відповідно до якої 28.11.2020 близько 16 год 30 хв., перебуваючи біля будинку, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 виник словесний конфлікт, в ході якого остання нанесла один удар долонею ОСОБА_5 в область обличчя (а.с.243 т.1). У п.7 протоколу у графі: «чи були очевидці вчинення кримінального правопорушення, що відомо про них» міститься запис про ОСОБА_11 , що спростовує доводи захисника про неповідомлення свідком ОСОБА_11 та потерпілою протягом тривалого часу після кримінального правопорушення про наявність безпосереднього свідка вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 15.03.2021, який був проведений з потерпілою ОСОБА_5 у присутності статиста ОСОБА_13 , у якому зафіксовано, що потерпіла ОСОБА_5 розповіла, що 28.11.2020 приблизно о 16 год 30 хв. відбувався конфлікт між нею та ОСОБА_3 на прибудинковій території що по АДРЕСА_2 , в ході якого ОСОБА_3 нанесла їй удар долонею правої руки в область лівої щоки. Після чого ОСОБА_3 зловила ОСОБА_5 за волосся та почала шарпати. Внаслідок вказаних дій потерпіла відчула фізичний біль. Вказані дії ОСОБА_5 відтворила на дівчині-статисту. Проведення слідчого експерименту фіксувалося за допомогою відеозапису, та було переглянуто судом у судовому засіданні (а.с.246-249 т.1);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 24.03.2021, який був проведений з свідком ОСОБА_11 у присутності стажиста ОСОБА_14 у якому зафіксовано, що свідок ОСОБА_11 розповіла, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_4 , у свій вихідний день вона перебувала на балконі своєї квартири (5 поверх) та побачила, що близько 16 год 30 хв. до ОСОБА_5 підійшла ОСОБА_3 (обидві знайомі свідку), яка правою рукою нанесла удар збоку в ліву щоку ОСОБА_5 , яка внаслідок удару відхилилася в сторону. Надалі ОСОБА_3 зловила ОСОБА_5 за волосся чи одяг та свідок ОСОБА_11 побігла зі своєї квартири на місце події до входу в під`їзд будинку. Вказані дії ОСОБА_3 відносно ОСОБА_5 ОСОБА_11 відтворила за участі дівчини-статиста. Проведення слідчого експерименту фіксувалося за допомогою відеозапису, та було переглянуто судом у судовому засіданні (а.с.1-4 т.2).

У судовому засіданні захисник вказував на те, що у досліджених протоколах проведення слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_11 не відображено відомостей про роз`яснення їм прав та обов`язків, передбачених КПК України, на відеозаписі проведення вказаних слідчих дій роз`яснення прав та обов`язків учасникам слідчої дії також не відображено, що має наслідком визнання таких доказів недопустимими.

З цього приводу суд зазначає, що потерпіла та свідок ОСОБА_11 були допитані судом безпосередньо у судовому засіданні та підтвердили покази, надані ними під час проведення слідчих експериментів, вказані особи як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду не вказували на будь-які істотні порушення їх прав і свобод. Суд враховує, що роз`яснення прав та обов`язків, передбачених КПК України під час проведення слідчих дій здійснюється саме з метою недопущення порушення прав особи, яка приймає участь у слідчій дії, права обвинуваченої у даному випадку порушені не були. Враховуючи вказане, твердження захисника щодо недопустимості протоколів проведення слідчого експерименту є безпідставними.

Щодо тверджень захисника про значне порушення прав ОСОБА_15 на захист та права на висловлення своєї позиції стосовно оголошеної підозри на досудовому розслідуванні, що виявились у тому, що її було допитано у якості підозрюваної та роз`яснено право на захист після надання їй доступу до матеріалів досудового розслідування в порядку ст.290 КПК України, що має наслідком визнання протоколів вказаних дій недопустимими, суд зазначає наступне.

Обвинувачена ОСОБА_3 давала покази безпосередньо у судовому засіданні, а тому, враховуючи необхідність дотримання принципу безпосередності дослідження доказів, суд враховує саме свідчення обвинуваченої, надані у судовому засіданні, а не під час досудового розслідування. Крім того, суд зазначає, що після вчинення дій, передбачених ст.290 КПК України до звернення до суду з обвинувальним актом у даному кримінальному провадженні, тобто в межах строку досудового розслідування, було проведено лише допит підозрюваної. При цьому, враховуючи, що показання під час допиту надані самою ОСОБА_3 , вона усвідомлювала і була ознайомлена про зміст тих показань, які були в протоколі допиту підозрюваної, а тому неможна говорити про порушення фундаментальних прав і свобод особи, зокрема, права на захист, через необізнаність обвинуваченої із протоколом її ж допиту.

Крім того, захисник у судовому засіданні вказував як на підставу визнання доказів недопустимими на те, що у період часу з 16.03.2021 по 29.03.2021, тобто з моменту припинення діяльності Теребовлянської місцевої прокуратури та створення Теребовлянської окружної прокуратури до винесення керівником Теребовлянської окружної прокуратури 30.03.2021 постанови про призначення групи прокурорів у даному кримінальному провадженні (а.с. 179-180 т.1) дізнання проводилось без наявності у справі процесуального керівника.

Суд вважає такі доводи безпідставними, оскільки, у зв`язку з тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ до Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII внесено зміни та слова «місцеві прокуратури» замінено на «окружні прокуратури».

Окрім того, відповідно до п. 3 розділу II Закону України від 19.09.2019 № 113-ІХ до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.

Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.

Наказом Генерального прокурора від 17.02.2021 № 2ш, у зв`язку з утворенням з 15.03.2021 окружних прокуратур і припиненням діяльності шляхом реорганізації місцевих прокуратур виключено в структурі Тернопільської обласної прокуратури Теребовлянську місцеву прокуратуру та створено Теребовлянську окружну прокуратуру. Таким чином, Теребовлянська окружна прокуратура є правонаступником Теребовлянської місцевої прокуратури, при цьому прокурори, які здійснювали процесуальне керівництво у справі до реорганізації Теребовлянської місцевої прокуратури на підставі постанови про призначення групи прокурорів від 28.11.2020 (а.с. 167-168 т.1) продовжили роботу у Теребовлянській окружній прокуратурі шляхом переведення. На думку суду, вказане свідчить про відсутність переривання у часі щодо здійснення процесуального керівництва у справі уповноваженими на те прокурорами.

Щодо поданих представником потерпілої в якості доказів фотознімків житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 60-63 т.2), суд вважає, що такі фотознімки об`єктивно не підтверджують відомості, які потерпіла намагається довести останніми, а тому суд не приймає їх до уваги.

Також суд зазначає, що розходження у часі вчинення кримінального правопорушення, на які вказує захисник, оскільки згідно рапорту помічника чергового Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_16 від 28.11.2020 (а.с. 64 т.2) повідомлення на лінію 102 про нанесення ОСОБА_3 удару ОСОБА_5 було 28.11.2020 о 16 год 25 хв., а згідно обвинувального акту та показів потерпілої і свідка ОСОБА_11 правопорушення було вчинено близько 16 год 30 хв., суд вважає незначними, оскільки рапорт не є доказом в розумінні вимог КПК України, надані потерпілою та свідками у судовому засіданні покази є послідовними, та такими, що узгоджуються з матеріалами справи, в обвинувачення ОСОБА_3 ставиться вчинення правопорушення близько 16 год 30 хв, що включає в себе певний проміжок часу, а не вказує на чітко визначений час.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 своїми діями, що виразились в умисному завданні потерпілій ОСОБА_5 удару, що завдало потерпілій фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, вчинила кримінальне правопорушення (проступок), передбачене ч.1 ст.126 КК України.
При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_3 , суд, у відповідності до вимог статті 65 КК України, враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винної та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачена ОСОБА_3 вчинила кримінальне правопорушення, яке згідно статті 12 КК України відносяться до кримінальних проступків.

Відповідно до ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання - не встановлено.

Відповідно до ст. 66 КК України обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої - не встановлено.

Відповідно до вимог, визначених у статтях 50, 65 КК України метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Обираючи покарання обвинуваченій ОСОБА_3 , судом враховується, особа винної, яка раніше не судима, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, має на утриманні одну малолітню дитину. Враховуючи наведене, керуючись принципами індивідуалізації покарання, необхідності і достатності покарання для виправлення обвинуваченої ОСОБА_17 та запобігання новим кримінальним правопорушенням, з врахування позиції прокурора та потерпілої щодо призначення обвинуваченій покарання, суд вважає за можливе призначити обвинуваченій покарання у виді штрафу в дохід держави. Саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових кримінальних правопорушень.

Потерпіла ОСОБА_5 подала цивільний позов у кримінальному провадженні до ОСОБА_3 , про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, згідно якого, просить стягнути з ОСОБА_3 на її користь моральну шкоду яка заподіяна вчиненням кримінального правопорушення в розмірі 15000 грн та в її користь, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_12 моральну шкоду яка заподіяна вчиненням кримінального правопорушення в розмірі 15000 грн.

Відповідно до ч. 5 ст.128, ч. 1 ст.129 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

При вирішенні зазначеного цивільного позову суд виходить з наступних положень закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Потерпіла обґрунтовує спричинення моральної шкоди їй та її сину тим, що внаслідок вчинення проти ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, остання в результаті завдання їй удару ОСОБА_3 відчула фізичний біль, що заподіяло їй психологічні (моральні) страждання, також вона вимушена була докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав. Заподіяння моральної шкоди неповнолітньому ОСОБА_12 обґрунтовує тим, що будучи свідком завдання удару його матері, дитина отримала моральні страждання, оскільки перелякався за матір.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її заподіяла, за наявності її вини.

За змістом ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 9 зазначеної постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд вважає, що внаслідок вчиненого стосовно потерпілої кримінального правопорушення, їй було спричинено моральну шкоду, яка полягає в перенесених потерпілою психологічних стражданнях, внаслідок завдання їй удару обвинуваченою, а тому, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості, а також конкретних обставин кримінального провадження, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог потерпілої в частині позову щодо стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 завданої їй моральної шкоди розмірі 5000 грн, так як заявлені потерпілою вимоги завищені, окрім того потерпіла не надала суду достатніх даних з яких міркувань вона виходила визначаючи конкретний розмір завданої моральної шкоди, яку просить задовольнити.

Разом з тим, позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_12 завдану моральну шкоду за вчинення кримінального правопорушення щодо ОСОБА_5 , суд вважає необґрунтованою, оскільки доказів завдання ОСОБА_12 моральної шкоди суду не надано, останній не був допитаний у судовому засіданні, відомості щодо того, що він був безпосереднім очевидцем завдання удару його матері та вказане спричинило йому будь-які психологічні страждання суду не надано, а тому вказана вимога задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 370,371,373,374,376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 5000 (п`ять тисяч) гривень моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

На вирок може бути подано апеляцію до Тернопільського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а у разі її подання, якщо його не скасовано, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору, а іншим учасникам судового провадження роз`яснити, що вони мають право отримати його копію в суді.

Суддя ОСОБА_1