КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/6800/19 Провадження № 11-кп/824/1225/2022 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 серпня 2022 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальні провадження № 0000532, № 0001795, № 0000097 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє:
06 липня 2020 року Святошинським районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до трьох років позбавлення волі;
11 грудня 2020 року Оболонським районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до одного року шести місяців позбавлення волі,

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,

за участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А :

В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок Подільського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року змінити в частині призначеного покарання та призначити йому покарання із застосуванням положень ст. 69, 75 КК України, яке не пов`язане із позбавленням волі.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 просить вирок Подільського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року змінити та призначити ОСОБА_6 остаточне покарання за вчинені ним кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та за сукупністю вироків у виді трьох років позбавлення волі.

Вироком Подільського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання:

за ч. 2 ст. 185 КК України у виді двох років позбавлення волі;
за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у виді одного року шести місяців позбавлення волі;
за ч. 2 ст. 185 КК України у виді трьох років двох місяців позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_6 визначено остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк три роки два місяці.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання за вироками Святошинського районного суду міста Києва від 06 липня 2020 року та Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року більш суворим покаранням за даним вироком ОСОБА_6 остаточно призначене покарання у виді трьох років двох місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_6 зараховано у строк покарання:
частково відбуте покарання у виді позбавлення волі за вироком Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року з 11 січня 2021 року по день набрання цим вироком законної сили;
частково відбуте покарання у виді позбавлення волі за вироком Святошинського районного суду міста Києва від 06 липня 2020 року з 21 грудня 2020 року по день набрання цим вироком законної сили;
термін перебування під вартою з 21 травня 2019 року з моменту його фактичного затримання по 26 червня 2019 року, з моменту звільнення під заставу;
термін перебування під вартою з 10 січня 2020 року з моменту фактичного затримання.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з 10 січня 2020 року.
Заставу у розмірі 7 684,00 гривні звернено в дохід держави та зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України.
Обраний обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Вироком також вирішене питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

В доводах апеляційних скарг з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 , які є аналогічними за змістом, апелянти не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень вважають, що призначене обвинуваченому покарання є надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності та гуманності покарання для виправлення винної особи.
Апелянти вважають, що судом при призначенні покарання не були належним чином враховані дані про особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих обставин.
Вказують, що судом не було враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчинених кримінальних правопорушеннях визнав в повному обсязі, чим сприяв розкриттю кримінальних правопорушень.
Крім того ОСОБА_6 від органу досудового розслідування та суду не переховувався, при затриманні опору не чинив та не намагався зникнути з місця вчинення кримінального правопорушення.
Апелянти також звертають увагу на те, що в обвинуваченого на утриманні перебуває малолітня донька ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
При цьому, як зазначають апелянти, обвинувачений ОСОБА_6 має ряд хронічних захворювань, в тому числі і гепатит.
Поряд з цим, апелянти звертають увагу на те, що ОСОБА_6 має міцні соціальні зв`язки, має постійне місце проживання та зареєстрований у місті Києві.
Крім того захисник вказує в апеляційній скарзі на те, що потерпіла сторона жодного разу не з`явилась у судову засідання, не висловила свою думку щодо вчиненого кримінального правопорушення. Як вважає захисник, це свідчить про те, що фактично збитків завдано не було, викрадений товар був повністю повернутий власникам, тому тяжких невідворотних наслідків в результаті вчинених правопорушень не настало.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 лютого 2019 року близько 13 год. 20 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи за адресою: м. Київ, пр. Василя Порика, 5-А, в приміщенні магазину «Сільпо», який належить ТОВ «СІЛЬПО-ФУД», побачив вітрину з продажу консервованих продуктів та в цей момент у нього виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, реалізуючи який, впевнившись, що за його діями ніхто з сторонніх осіб не спостерігає, діючи з корисливих мотивів та повторно, шляхом вільного доступу, взяв з прилавку чотири банки шпротів торгової марки «Riga Gold Ризьке золото» ємністю по 240 грамів кожна, вартістю 56,66 грн (без урахування ПДВ), загальною вартістю 226,64 грн, після чого приховуючи товар, пройшов касову зону без оплати його вартості та з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав ТОВ «Сільпо-ФУД» матеріальної шкоди на загальну суму 226,64 грн.
Крім цього, ОСОБА_6 21 травня 2019 року, приблизно о 17 год. 10 хв., перебуваючи в приміщенні МАФу ательє, розташованому на території ринку «Мостицький» за адресою: пр. Правди, 5-А, побачивши, що ОСОБА_11 не спостерігає за своїми речами, вирішив таємно викрасти в останньої мобільний телефон «LG G5». Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи з корисливих мотивів, скориставшись тим, потерпіла ОСОБА_11 відволіклася, повторно, таємно взяв з полиці телефон марки «LG G5» вартістю 2 600 грн, в якому знаходилася сім-картка оператора «Київстар», яка матеріальної цінності для потерпілої не становить та в чохлі чорного кольору, який матеріальної цінності для потерпілої не становить та поклав до кишені своїх джинсів. Після чого, ОСОБА_6 разом з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_11 матеріальної шкоди на загальну суму 2 600 грн.
Крім того, 21 травня 2019 року о 17 год. 30 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи за адресою: м. Київ пр. Правди, 66, в приміщенні магазину «Сільпо», що належить ТОВ «СІЛЬПО-ФУД», побачивши на вітрині магазину банки зі шпротами марки «Riga Gold Ризьке золото», вирішив таємно викрасти останні. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне таємне чужого майна, ОСОБА_6 , впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи з корисливих мотивів, повторно, таємно взяв з прилавку останнього чотири банки шпротів торгової марки «Riga Gold Ризьке золото» вартістю однієї банки 52,75 грн (без урахування ПДВ), а всього на суму 208,30 грн, які належать ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» та сховав їх до наявної при собі сумки. Після чого, ОСОБА_6 пройшов касову зону магазину не сплативши за вищевказаний товар та зник з місця вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись у подальшому викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ТОВ Сільпо-ФУД» матеріальну шкоду, на загальну суму 208,30 грн.
Окрім того, 10 січня 2020 року о 12 год. 15 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні магазину «Сільпо», розташованому за адресою: м. Київ, пр. Правди, 66, де побачив на прилавках продукти харчування та в цей момент у останнього виник злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи з корисливих мотивів, ОСОБА_6 перебуваючи у приміщенні магазину «Сільпо», підійшов до торгівельних полиць з харчовими продуктами та впевнившись, що за його діями ніхто сторонній не спостерігає, повторно, таємно взяв балик самобранка Княжиський, вагою 1,748 кг вартістю 278,28 грн, (без ПДВ); грудинка самобранка Княжиська, вагою 1,040 кг, вартістю 148,92 грн (без ПДВ); грудинка самобранка Княжиська, вагою 1,224 кг, вартістю 175,27 грн (без ПДВ), які поклав собі під пояс штанів та вийшов через касу магазину без сплати товару, таким чином вирішив заволодіти майном, що належить ТОВ «Сільпо-Фуд» на загальну суму 602,47 грн (без ПДВ). Однак, ОСОБА_6 свої злочинні дії не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, так як на місці вчинення злочину був затриманий охоронцем ТОВ «Сільпо-Фуд». Своїми злочинними діями ОСОБА_6 намагався спричинити ТОВ «Сільпо-Фуд» матеріальну шкоду на загальну суму 602,47 грн (без ПДВ).

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_9 підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурор, щодо задоволення апеляційних скарг заперечував.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно та у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно.
Висновки суду в частині доведення винуватості та встановлені судом фактичні обставини вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень ніким не оскаржується.
Судове рішення оскаржується лише в частині призначеного покарання.
З огляду на те, що відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегією суддів перевіряється вирок суду лише в частині призначеного покарання.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Доводи апелянтів про те, що призначаючи покарання обвинуваченому суд не врахував обставин, що характеризують ОСОБА_6 та пом`якшують покарання колегія суддів вважає безпідставними, оскільки всі наведені апелянтами обставини були враховані судом.
Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до вимог ст. 12 КК України є нетяжкими злочинами, ставлення обвинуваченого до вчиненого, а саме його щире каяття, дані про особу обвинуваченого,зокрема те, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, має непогашені та незняті судимості, має місце реєстрації та проживання, де характеризується посередньо, спокою громадян та громадського порядку не порушує, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно непрацевлаштований.
Крім того, суд першої інстанції врахував думку потерпілої ОСОБА_11 та представника потерпілого ТОВ «Сільпо Фуд», які в частині покарання покладалися на розсуд суду.
Судом першої інстанції правильно враховано щире каяття ОСОБА_6 , як обставину, що пом`якшує покарання та обґрунтовано не встановлено обставин, що обтяжують покарання.
З урахуванням наведеного, суд призначив ОСОБА_6 покарання за вчинені ним кримінальні правопорушення у виді позбавлення волі на строк у межах санкцій статей, якими визначена кримінальна відповідальність за вчинені ним кримінальні правопорушення.
При цьому суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.
Доводи обвинуваченого про те, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано положення ст. 75 КК України при призначенні йому покарання колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_12 був неодноразово притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих кримінальних правопорушень та вчинив нові кримінальні правопорушення впродовж короткого проміжку часу після відбуття ним покарання у виді позбавлення волі, що свідчить про те, що обвинувачений належних висновків для себе не зробив та не бажає стати на шлях виправлення.
При цьому наявність у ОСОБА_6 тяжких захворювань не є безумовною підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, оскільки поряд з цим, судом також враховується тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер захворювання, особа обвинуваченого та інші обставини справи.
Крім того апеляційний суд звертає увагу на те, що застосування положень ст. 75 КК України є законним лише тоді, коли суд дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування призначеного покарання.
Враховуючи те, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за корисливі кримінальні правопорушення та знову вчинив кримінальні правопорушення, колегія суддів вважає, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання не відповідатиме вимогам ст. 65 КК України та меті покарання, визначеній у ч. 2 ст. 50 КК України.
Оскаржуючи вирок суду обвинувачений вважає, що існують підстави для застосування ст. 69 КК України, а тому просить призначити йому покарання нижче від нижчої межі, передбачених санкціями статей інкримінованих йому кримінальних правопорушень, однак колегія суддів вважає такі доводи обвинуваченого необґрунтованими.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 69 КК України та п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК України) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
В той же час судом першої інстанції правильно встановлено лише одну обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття.
При цьому доводи апеляційних скарг про те, що суд першої інстанції не врахував як обставину, яка пом`якшуєпокарання активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, апеляційний суд вважає необґрунтованими.
Так, відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.
В той же час, ані обвинуваченим, ані захисником не зазначено, які дії ОСОБА_6 можуть бути розцінені, як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки в матеріалах кримінального провадження відомості про такі дії відсутні, як і не вказані вони в апеляційних скаргах.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що саме лише визнання вини під тиском зібраних доказів і підтвердження обставин, вже встановлених компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення.
Щодо доводів апелянтів про те, що ОСОБА_6 має на утриманні малолітню доньку, то апеляційний суд зазначає, що дана обставина не може бути безумовною підставою для пом`якшення обвинуваченому покарання.
Інших обставин, що пом`якшують покарання не встановлено і під час апеляційного розгляду провадження.
З огляду на це колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 правильно призначене покарання за вчинені ним кримінальні правопорушення у виді позбавлення волі на строк у межах санкцій статей, якими визначена кримінальна відповідальність за вчинені ним кримінальні правопорушення.
В той же час, колегія суддів зазначає, що судом було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, зокрема, безпідставно двічі кваліфіковано дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України.
Як вбачається із встановлених судом фактичних обставин справи ОСОБА_6 вчинив три діяння, які були спрямовані на повторне таємне викрадення чужого майна. Спочатку 11 лютого 2019 року обвинувачений таємно викрав чотири банки шпротів торгової марки «Riga Gold Ризьке золото», загальною вартістю 226,64 грн, які належать ТОВ «СІЛЬПО-ФУД», в подальшому 21 травня 2019 року він викрав мобільний телефон «LG G5» вартістю 2 600 грн, який належав потерпілій ОСОБА_13 та в цей же день з магазину ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» чотири банки шпротів торгової марки «Riga Gold Ризьке золото» загальною вартістю 208,30 грн,

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.
Отже наведені дії ОСОБА_6 необхідно кваліфікувати лише за ч. 2 ст. 185 КК України, а епізод від 10 січня 2020 року за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України.
Крім того, судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання були неправильно застосовані положення ч. 5 ст. 72 КК України, відповідно до яких у строк покарання зараховується строк попереднього ув`язнення.
Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
В той же час, суд помилково зарахував ОСОБА_6 у строк покарання частково відбутіним покарання за вироком Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року та за вироком Святошинського районного суду міста Києва від 06 липня 2020 року, що не може розглядатися як попереднє ув`язнення.
Крім того, оскільки суд ухвалив обчислювати ОСОБА_6 початок строку відбування покарання з моменту його останнього фактичного затримання, а саме з 10 січня 2020 року, тобто коли щодо нього ще не було ухвалено попередніх вироків, то строк відбування покарання за цими вироками уже зарахований у строк покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі вимог апеляційних скарг та змінити вирок суду в порядку ст. 409 КПК України виключивши повторну кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України та в частині призначення покарання із застосуванням ч. ч. 1, 4 ст. 70 та ч. 5 ст. 72 КК України, оскільки така зміна вироку жодним чином не погіршить становище обвинуваченого.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.
В порядку ст. 404 КПК України вирок Подільського районного суду міста Києва від 28 травня 2021 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України змінити.
Виключити із вироку зайву кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 185 КК України та призначене за це кримінальне правопорушення покарання у виді трьох років двох місяців позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком суду за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України більш суворим, призначеним за цим вироком за ч. 2 ст. 185 КК України визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді двох років позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком та вироком Оболонського районного суду міста Києва від 11 грудня 2020 року більш суворим покаранням за вироком Святошинського районного суду міста Києва від 06 липня 2020 року призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді трьох років позбавлення волі.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_6 у строк покарання:
термін перебування під вартою з 21 травня 2019 року з моменту його фактичного затримання по 26 червня 2019 року, по момент звільнення під заставу;
термін перебування під вартою з 10 січня 2020 року з моменту фактичного затримання по день набрання вироком законної сили.
У решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4