Справа № 174/1016/19
н/п 1-кп/174/7 /2022
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2022 року м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вільногірську клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 по кримінальному провадженню, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань № 0000122, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

На розгляді в суді перебуває вищезазначене кримінальне провадження.
В судовому засіданні 14.04.2022 року обвинувачений ОСОБА_4 заявив клопотання про недопустимими доказів, які стосуються його обвинувачення за ч. 2 ст. 307 КК України, оскільки вони містять неправдиві відомості та це була провокація.

Захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні відніс вирішення клопотання на розсуд суду.

Прокурор ОСОБА_3 заперечує проти даного клопотання мотивуючи тим, що воно заявлено передчасно.

Вислухавши думку обвинуваченого та його захисника, а також прокурора, ознайомившись зі змістом письмового клопотання обвинуваченого, суд дійшов наступних висновків.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Види істотного порушення прав людини та основоположних свобод визначені ч.ч. 2, 3 вказаної норми, згідно з ч. 4 якої ці докази повинні визнаватися судом недопустими під час будь- якого судового розгляду , крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

Згідно із ч. 1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Отже, ч. 1 ст. 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Допустимість доказів - це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.

Так, жоден доказ обвинувачення чи захисту не має наперед визначеної сили серед інших доказів, і такі докази, підлягають врахуванню судом на рівні з іншими доказами у справі.

Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а і в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Очевидної недопустимості доказів, які на цей час досліджені та які стосуються обвинувачення ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 307 КК України, на цій стадії судового провадження без дослідження їх у взаємозв`язку з іншими доказами, суд не вбачає й вважає передчасним вирішувати питання про недопустимість доказів, оскільки вони підлягають дослідженню, оцінці та вирішенню питання щодо їх допустимості в порядку, визначеному ч. 1 ст. 89 КПК України. А тому в задоволенні клопотання ОСОБА_4 слід відмовити.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладеніОСОБА_4 , безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначених доказів.
При таких обставинах, суд дійшов висновку, що на даній стадії судового розгляду дане клопотання про недопустимість доказів є передчасним і задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 85-87, 89, 350 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про визнання недопустимими доказів відмовити.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя: ОСОБА_1