Провадження №1-кп/127/317/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2022 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі колегії суддів:

судді-доповідача: Бернади Є.В.,

суддів: Романчук Р.В., Шлапака Д.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Печенюк Т.О.,

сторони обвинувачення: прокурора Шиманського В.В.,

сторони захисту: адвоката Бевз О.І., обвинуваченого ОСОБА_1 ,

інших учасників судового процесу: потерпілих ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі № 12 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 263, частиною другою статті 15 пунктами 1, 5, 7 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 263, частиною другою статті 15 пунктами 1, 5, 7 частини другої статті 115 Кримінального кодексу України (далі КК).

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_1 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання мотивував тим, що ризики, які існували на час застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, на теперішній час не відпали. Зокрема, зауважив, що ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, вчиненого стосовно близьких родичів, а тому, перебуваючи на волі, останній може впливати на потерпілих та свідків.

Обвинувачений ОСОБА_1 заперечив проти задоволення клопотання прокурора.

Захисник обвинуваченого адвокат Бевз О.І. заперечила проти продовження її підзахисному строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, натомість заявила клопотання про зміну застосованого до ОСОБА_1 запобіжного захід на більш м`який, саме домашній арешт. Зауважила, що ОСОБА_1 є пенсіонером та має постійне місце проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та позитивно характеризується за місцем проживання. Наголосила на тому, що потерпілі до обвинуваченого жодних претензій не мають. Крім того, повідомила, що обвинувачений має ряд захворювань, за час перебування обвинуваченого під вартою його стан здоров`я значно погіршився.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до такого висновку.

Згідно з частиною першою статті 331 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. При цьому частиною другою статті 331 КПК регламентовано, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Порядок продовження строку тримання під вартою регламентований статтею 199 глави 18 КПК, зокрема, частиною першою зазначеної статті визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. При цьому суд враховує, що частина третя статті 199 КПК є відсильною нормою щодо статті 184 КПК. Зі змісту частини другої статті 184 КПК випливає, що копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

Строк дії, обраного до обвинуваченого запобіжного заходу спливає 23.09.2022. Зі змісту наданого суду клопотання випливає, що воно було вручене захиснику обвинуваченого, разом з тим відомостей про вручення примірника клопотання обвинуваченому суду надано не було, а відтак стороною обвинувачення вищезазначені вимоги кримінально-процесуального законодавства щодо вручення копії клопотання обвинуваченому та щодо строку звернення до суду з відповідним клопотанням дотримані не були.Проте суд враховує, що сторона захисту не заперечувала проти розгляду клопотання прокурора, не погоджуючись з доводами наведеними у ньому, а чинне кримінально-процесуальне законодавство не містить застережень, згідно з якими порушення порядку звернення з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу спричиняє відмову в задоволенні клопотання або ж залишення клопотання без розгляду. Натомість зі змісту статті 350 КПК випливає, що клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала.

Крім того, суд також враховує, що частиною третьою статті 331 КПК визначено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Приписи частини третьої статті 331 КПК є імперативними, саме тому, суд вважає за необхідне вирішити клопотання сторін кримінального провадження по суті, надавши їхнім доводам відповідну правову оцінку.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою або ж його заміни на більш м`який, суд враховує положення частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997.

Відповідно до частини першої статті 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Також суд враховує, що відповідно до частини першої статті 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до вимог частини першої статті 177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в своїй прецедентній практиці вказує на те, що в розумінні Конвенції є обґрунтованою підозрою. Зокрема, для обґрунтованої підозри повинні бути факти або інформація, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин (п. 175, справа «Нечипорук і Йонкало проти України»; п. 32, справа «Fox, CampbellandHartley v. the UK»; п. 88, справа «IglarMammadov v. Azerbaijan»; п. 42 «Котій проти Украхни»; п. 51, справа «Erdagos v. Turkey»; п. 48 «Cebotari v. Moldova»).

Разом з тим, суд враховує, що для вирішення питання щодо можливої причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому злочину здійснюється саме на виконання вимог пункту 1 та 2 частини першої статті 91 КПК, якою визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому частиною першою статті 94 КПК визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд враховує, що частиною першою статті 91 КПК визначено перелік питань, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, а статтею 92 КПК визначено обов`язок доказування зазначених обставин. Разом з тим, порядок подання доказів суду та їх подальше дослідження регламентований § 3 Глави 28 КПК, тобто під час розгляду кримінального провадження по суті.

Отже, вирішення питання щодо обґрунтованості підозри обвинуваченого потребує дослідження доказів у їх сукупності. Натомість, на даний час розгляд кримінального провадження по суті не розпочатий, а тому вирішення даного питання на даній стадії судового процесу є передчасним і може призвести до порушення приписів, закріплених у частині шостій статті 22 КПК, якою регламентовано, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Вирішуючи питання щодо наявності ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК, суд враховує, що ЄСПЛ звернув увагу на те, що ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання; він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21, справа «Подвезько проти України»).

Також суд приймає до уваги, що ЄСПЛ звернув увагу на те, що для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку (п. 63, справа «Тодоров проти України»).

Прокурор як на підставу для продовження строку застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу послався на те, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може протиправно впливати на потерпілих та свідків кримінального провадження та намагатиметься ухилитись від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності. При цьому суд враховує, що потерпілі у кримінальному провадженні судом вже були допиті, тому посилання на ту обставину, що обвинувачений, перебуваючи на волі, впливатиме на потерпілих, суд до уваги не приймає. Не були підтверджені відповідними доказами і посилання прокурора на те, що ОСОБА_1 , перебуваючи на волі, вчинятиме дії, спрямовані на ухилення від суду.

Сторона захисту, заперечуючи проти задоволення клопотання прокурора, та клопочучи про зміну запобіжного заходу на домашній арешт, послалась на наявність в обвинуваченого ОСОБА_1 ряду захворювань. На підтвердження зазначеного захисник надала суду копію медичної довідки з посиланням на наявні в ОСОБА_1 діагнози.

Суд враховує, що ОСОБА_1 обвинувачується, зокрема, у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, вчиненого стосовно близьких родичів. Суд приймає до уваги, що судове слідство (з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами) на даний час не закінчене, зокрема, не допитані свідки кримінального провадження. 27.07.2022 суд звернувся до установи відбування покарань з проханням провести медичний огляд ОСОБА_1 з метою повідомити про стан його здоров`я, а також надати відповідь про подальшу можливість утримання ОСОБА_5 під вартою за станом здоров`я. Станом на 22.09.2022 відповідь з установи відбування покарань не надійшла. Однак, суд враховує, що згідно з наданими захисником копіями медичних документів ОСОБА_1 хворіє на цукровий діабет 2 типу середньої важкості у зв`язку з чим перебуває на обліку з 2014 року; зареєстрований в онкодиспансері з 2014 року з діагнозом: метастази в печінку без виявлення первинного вогнища. Відповідно до наданої захисником копії виписки з медичної карти ОСОБА_1 під час його огляду в установі відбування покарання (СІЗО ВУВП № 1) констатовані також гіпертонічна хвороба, артеріальна гіпертензія та кардіоміопатія. Зокрема, під час огляду лікарем установи 03.08.2022 ОСОБА_1 скаржився на сухість в ротовій порожнині, поліурію, головний біль, оніміння правої сторони обличчя, руки та нижньої кінцівки. За результатами зазначеного огляду лікарем констатований гіпертонічний криз. 08.08.2022 ОСОБА_1 скаржився на загальну слабкість, головний біль, періодичні болі в області серця при фізичному навантаженні. 25.08.2022 ОСОБА_1 скаржився на запаморочення, слабкість, заніміння правої руки.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає, що стороною обвинувачення не доведений ризик чинення обвинуваченим тиску на свідків у кримінальному провадженні. Натомість надані стороною захисту матеріали свідчать про наявність ризику значного погіршення стану здоров`я обвинуваченого у разі ненадання належного медичного лікування. Тому, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд дійшов до висновку, що стороною обвинувачення належними, достатніми та допустимими доказами не доведено, що застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, не здатне виконати завдання, встановлені частиною першою статті 177 КПК. Саме тому в задоволенні клопотання прокурора про застосування до обвинуваченого ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді взяття під варту слід відмовити.

Суд при цьому враховує, що ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя особи (замаху на умисне вбивство за наявності кваліфікуючих ознак), на даний час з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами не завершене, тому, з метою уникнення незаконного впливу обвинуваченого на свідків, суд вважає за доцільне застосувати до ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово.

З метою забезпечення кримінального провадження та виконання вимог, встановлених статтею 177 КПК, суд вважає за доцільне покласти на обвинуваченого ОСОБА_1 обов`язки, визначені пунктами 1-4 частини п`ятої статті 194 КПК.

Керуючись статтями 331, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Змінити застосований до обвинуваченого ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово за адресою: АДРЕСА_1 .

Звільнити ОСОБА_1 з-під варти негайно після отримання копії ухвали суду.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини п`ятої статті 194 Кримінального процесуального кодексу України покласти на ОСОБА_1 такі зобов`язання: прибувати на виклики до суду за першою ж вимогою на визначений час; не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну місця свого проживання, утримуватись від спілкування зі свідками кримінального провадження.

Строк дії ухвали складає 60 днів, тобто з 22 вересня 2022 року до 23.59 години 20 листопада 2022 року.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:

Суддя:

Суддя: