Справа №583/4511/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1093/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА
Іменем України

15 серпня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 583/4511/21 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 01.07.2022 про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_9 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, щоб він мав можливість у перервах між судовими засіданнями приймати участь у захисті України від збройної агресії рф, так як він має для цього відповідні навики, військову спеціальність, значний досвід та щире бажання. Крім того, просить покласти на ОСОБА_9 виконання обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК. Свої вимоги мотивує там, що ухвалою Лебединського районного суду від 01.07.2022 ОСОБА_9 було продовжено строк тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000380 від 06.06.2021, в рамках якого підозра йому не пред`являлася взагалі, а у кримінальному провадженні № 0000380, зареєстрованому в ЄРДР 06.06.2017 ОСОБА_9 не пред`являлось обвинувачення і обвинувальний акт не вручався. Прокурор у клопотанні про продовження строку тримання під вартою не зазначив жодного доказу існування ризиків та не навів обставин, на підставі яких він зробив висновок існування ризиків. В ухвалі суду також не наведено жодних реальних обставин, які б свідчили про наявність ризиків згідно ст. 177 КПК. ОСОБА_9 надав послідовні показання, приймав участь у слідчому експерименті, чим сприяв проведенню досудового розслідування, не ухилявся від виконання своїх процесуальних обов`язків, проживає в сім`ї разом з батьками та братом, має постійне місце проживання і неповнолітню доньку на утриманні, на момент затримання проходив військову службу за контрактом у ЗСУ, має державну нагороду за участь в АТО, позитивно характеризується, утримається під вартою з 07.05.2021 більше одного року. ОСОБА_9 добре усвідомлює своє становище, зробив для себе відповідні висновки та бере на себе зобов`язання дотримуватися процесуальних обов`язків у разі зміни йому запобіжного заходу.

В провадженні Лебединського районного суду Сумської області знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 27, п. 11 ч. 2 ст.115, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, п. 9, 11, 13 ч. 2 ст. 115 КК та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 27, п. 6, 11 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК, судовий розгляд якого не завершений, тому прокурором було подане клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку тримання під вартою, яке було обґрунтоване тим, що ризики, які існували під час обрання запобіжного заходу, передбачені у п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК, існують та не зменшились.

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 01.07.2022 обвинуваченому ОСОБА_9 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою продовжено до 24:00 29.08.2022 без визначення розміру застави. Своє рішення суд першої інстанції умотивував наявністю ризиків, передбачених п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду; поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу (ч. 1 ст. 117 КПК), а апеляційна скарга, якщо інше не передбачено КПК, може бути подана на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, протягом п`яти днів з дня її оголошення (ст. 395 КПК). При цьому правило дотримання п`ятиденного строку на оскарження ухвал суду з дня їх оголошення покликано надати потенційному заявникові достатньо часу для роздумів стосовно подачі апеляційної скарги, чіткого визначення своїх аргументів та окреслення стверджувальної правової позиції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду; рівень доступу, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, та з боку держави не повинно чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

З метою забезпечення права особи на доступ до суду, яке випливає з п. 1 ст. 6 Конвенції і є невід`ємною частиною права на справедливий суд, колегія суддів вважає за необхідне поновити захиснику ОСОБА_10 строк на апеляційне оскарження ухвали суду, оскільки цей процесуальний строк пропущений нею з поважних і об`єктивних причин.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу і просили скасувати ухвалу суду, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення ухвали суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_10 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно ч. 2, 3 ст. 331 КПК, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою; за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців; до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу, а згідно ч. 2 КПК завданнями кримінального провадження, крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно ч. 2, 4 ст. 422-1 КПК, суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребує з суду першої інстанції: ухвалу про продовження строку тримання під вартою; клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті. Розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Оскільки обвинувальний акт щодо ОСОБА_9 переданий до суду в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом, то він згідно ч. 2 ст. 42 КПК має у кримінальному провадженні процесуальний статус обвинуваченого і користується відповідними правами.

ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень (у тому числі й особливо тяжких), передбачених ч. 2 ст. 27, п. 6, 11 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК, і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку, а тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо винуватості чи невинуватості ОСОБА_9 , вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого обвинувачення, достовірність або недостовірність наявних доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення або суду першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження.

Висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. Хоч КПК і не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Так, за вчинення вказаного вище кримінального правопорушення, яке призвело до загибелі людини, законом України про кримінальну відповідальність (п. 6, 11 ч. 2 ст. 115 КК) встановлене покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі, а тому існують реальні ризики того, що ОСОБА_9 може переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілих та свідків, перешкоджати кримінальному провадженню та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, а застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не забезпечить належне виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків і не зможе запобігти передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК ризикам.

Урахування тяжкості кримінального правопорушення, у цьому конкретному випадку, має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_9 може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, оскільки «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому дійсно «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого рішення, що ОСОБА_9 може переховуватись від суду, цей ризик не зменшився та є актуальним і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих правопорушень, характер та ступінь суспільної небезпечності цих кримінальних правопорушень, конкретні обставини провадження та дані про особу обвинуваченого.

Ризик втечі, як зазначалось вище, також має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), а тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує. При цьому колегія суддів ураховує і той факт, що в країні у зв`язку з військовою агресією з боку рф оголошено воєнний стан і частина території країни не контролюється урядом України.

При встановленні ризику незаконного впливу на потерпілого та свідків, необхідно враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від цих осіб, а саме після направлення обвинувального акта до суду показання отримуються на стадії судового розгляду усно шляхом безпосереднього допиту особи в судовому засіданні усіма сторонами кримінального провадження (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). У зв`язку з цим, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо отримав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею у порядку ч. 4 ст. 95 цього Кодексу, і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на потерпілих та свідків, також існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при первинному зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом безпосередньо в судовому засіданні, надання їм оцінки у нарадчій кімнаті.

Таким чином, існує та не зменшився ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК, так як судовий розгляд кримінального провадження ще не завершено, усі наявні в справі докази не досліджені, а тому ОСОБА_9 , перебуваючи на волі, з метою можливого спотворення фактичних обставин кримінального правопорушення може перешкоджати розгляду кримінального провадження іншим чином, а ураховуючи кількість епізодів та спосіб вчинення кримінальних правопорушень, які ставляться у вину обвинуваченому ОСОБА_9 , обґрунтованим є і ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Доводи захисника щодо істотних порушень вимог КПК є необґрунтованими, оскільки судом належним чином було перевірено та досліджено клопотання прокурора, дані, які характеризують особу обвинуваченого, а також наведені підстави та умотивовані висновки для продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Твердження сторони захисту про необхідність застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, щоб він мав можливість у перервах між судовими засіданнями приймати участь у захисті України від збройної агресії рф, так як він має для цього відповідні навики, військову спеціальність, значний досвід та щире бажання є необґрунтованими і задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції належним чином умотивоване, матеріали кримінального провадження об`єктивно свідчать про недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, які є реальними і продовжують існувати. При цьому процедура скасування запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або зміна запобіжного заходу з інших підстав передбачена положеннями ст. 616 КПК, згідно якої скасування або зміна запобіжного заходу для обвинувачених за обставин, які свідчать про те, що особа підпадає під проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, та висновок про придатність особи до несення військової служби в умовах воєнного стану.

Будь-яких даних про те, що ОСОБА_9 був призваний під час воєнного стану в Україні на військову службу під час мобілізації, колегія суддів не має.

Крім того, відповідно ст. 616 КПК, обвинувачений, який під час судового розгляду тримається під вартою, крім тих, які підозрюються у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, а також злочинів, передбачених ст. 115, 146-147, 152-156, 186, 187, 189, 255, 255-1, 257, 258-262, 305-321, 330, 335-337, 401-414, 426-433, 436, 437-442 КК, має право звернутися до прокурора з клопотанням про скасування цього запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а керівник органу прокуратури має перевірити відповідні обставини й зазначити про це в постанові про санкціонування таких заходів. Прокурор, за результатами розгляду такого клопотання обвинуваченого, вправі звернутися до слідчого судді, суду з клопотанням про скасування запобіжного заходу у виді тримання під вартою особі для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Що стосується доводів апеляційної скарги про рік внесення відомостей ЄРДР у кримінальному провадження № 0000380 та не вручення обвинувального акту, то колегія суддів не може прийняти їх до уваги, оскільки дане питання може бути вирішено при ухваленні судом першої інстанції вироку або ж при зміні обвинувачення, так як ця обставина містить ознаки описки, тобто є помилкою при виготовленні процесуального рішення. При цьому, як зазначалось вище, в усякому разі колегія суддів позбавлена можливості вирішувати наперед питання винуватості чи, навпаки, невинуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому правопорушень, правильності складання обвинувального акта, відповідності і достовірності викладених у ньому даних фактичним обставинам кримінального провадження тощо.

Доводи апеляційної скарги про ненадання до клопотання прокурора матеріалів його обґрунтування, хоча і мали місце, але ці обставини ніяким чином не впливають на законність чи обґрунтованість судового рішення (ст. 409, 412 КПК), оскільки не кожне порушення положень КПК тягне за собою безумовне скасування судового рішення і повинно оцінюватись з точки зору істотності порушення прав та законних інтересів обвинуваченого. При цьому суд може сам розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, незалежно від наявності відповідного клопотання прокурора (ст. 331 КПК), а матеріали кримінального провадження є доступними для ознайомлення усіма сторонами судової справи. Вплинути будь-яким чином на прокурора з метою змусити останнього надати до свого клопотання матеріали, якими він обґрунтовує це клопотання, суд першої інстанції не має повноважень.

Те, що ОСОБА_9 під час досудового розслідування надав послідовні показання, приймав участь у слідчому експерименті, сприяв проведенню досудового розслідування, не ухилявся від виконання обов`язків, має сім`ю, постійне місце проживання, а на утриманні неповнолітню доньку, проходив військову службу за контрактом у ЗСУ і має державну нагороду за участь в АТО, позитивно характеризується, хоча і враховуються судом при вирішенні питання утримання особи під вартою, але не є тими безумовними обставинами, які унеможливлюють тримання ОСОБА_9 під вартою і повинні враховуватись разом з іншими фактичними обставинами кримінального провадження, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує обрання такого запобіжного заходу як тримання під вартою та його продовження, у їх сукупності.

Доводи сторони захисту про істотне порушення вимог КПК під час розгляду судом першої інстанції клопотання прокурора поза межами процесуального строку, так як колегія суддів видалилась до нарадчої кімнати і оголосила свою ухвалу 01.07.2022 після закінчення робочого часу, не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах КПК.

Зокрема, під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки; розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень; розумні строки не можуть перевищувати передбачені КПК строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень (ч. 1 ст. 28 КПК), при цьому процесуальні строки це встановлені законом або, крім іншого, судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії; будь-яка процесуальна дія або сукупність дій під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням КПК (згідно ст. 113).

Для забезпечення виконання сторонами кримінального провадження вимог розумного строку суд має право встановлювати процесуальні строки у межах граничного строку, передбаченого КПК, з урахуванням обставин, встановлених під час відповідного кримінального провадження; будь-які строки, що встановлюються судом, не можуть перевищувати меж граничного строку, передбаченого КПК, та мають бути такими, що дають достатньо часу для вчинення відповідних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень та не перешкоджають реалізації права на захист (ч. 1, 2 ст. 114 КПК).

Відповідно ч. 1, 3, 5-7 ст. 115 КПК, строки, встановлені цим Кодексом, обчислюються годинами, днями і місяцями. При обчисленні строку днями строк закінчується о 24 годині останнього дня строку і не береться до уваги той день, від якого починається строк, за винятком строків тримання під вартою, до яких зараховується неробочий час та які обчислюються з моменту фактичного затримання, взяття під варту. Якщо відповідну дію належить вчинити в суді, то строк закінчується у встановлений час закінчення робочого дня в цих установах. При обчисленні процесуального строку в нього включаються вихідні і святкові дні. Якщо закінчення строку, який обчислюється днями, припадає на неробочий день, останнім днем цього строку вважається наступний за ним робочий день, за винятком обчислення строків тримання під вартою.

Необхідно зауважити, що процесуальні дії мають виконуватися у встановлені КПК строки і строк не вважається пропущеним, якщо скаргу або інший документ здано до закінчення строку на пошту або передано особі, уповноваженій їх прийняти, а для осіб, які тримаються під вартою, - якщо скаргу або інший документ подано службовій особі відповідної установи до закінчення строку (ч. 1 ст. 116 КПК), а згідно ч. 4 ст. 196 КПК суд зобов`язаний визначити в ухвалі про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою дату закінчення її дії у межах строку, передбаченого цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 ст. 197 КПК. При цьому строк дії ухвали суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати 60 днів і він обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання, - з моменту затримання (ч. 1-2 ст. 197 КПК).

Згідно попередньої ухвали Лебединського районного суду Сумської області ОСОБА_9 був продовжений строк тримання під вартою до 24:00 02.07.2022 (без визначення розміру застави), тому з огляду на вказані вище вимоги закону граничний процесуальний строк тримання обвинуваченого під вартою 24:00 02.07.2022 (строк закінчується о 24:00 останнього дня строку), незважаючи на те, коли суду належить учинити відповідну процесуальну дію, спрямовану на продовження строку тримання під вартою, але якщо граничний термін процесуального строку, який обчислюється днями, припадає на неробочий день 02.07.2002 (це субота), останнім днем цього строку вважається наступний за ним робочий день, за винятком обчислення строків тримання під вартою (ч. 7 ст. 115 КПК). Тобто, обвинувачений ОСОБА_9 повинен був знаходитись у СІЗО до закінчення дії ухвали суду від 04.05.2022 до 02.07.2022, незважаючи на те, що йому 01.07.2022 не був би продовжений строк тримання під вартою у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб (термін дії ухвали закінчився), так як при обчисленні процесуального строку в нього включаються вихідні і святкові дні.

Питання про продовження строку тримання під вартою суд першої інстанції з огляду на вимоги ч. 1 ст. 116 КПК повинен був вирішити у встановлені КПК строки, тобто до 02.07.2022, оскільки субота є неробочим (вихідним) днем і суд у цей день не працює, тобто таку процесуальну дію як продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 суд повинен був здійснити до кінця робочого дня 01.07.2022, так як відповідну дію належало вчинити в суді, тому строк закінчується у встановлений час закінчення робочого дня у цьому органі до 16:00. При цьому граничний строк вчинення такої процесуальної дії не вважається пропущеним, якщо клопотання про його продовження надано суду (передано особі, уповноваженій в суді на його прийняття) до закінчення робочого дня у цьому органі, що було дотримано прокурором і судом, так як клопотання прокурора датоване 29.06.2022, а розгляд цього клопотання судом розпочався ще до кінця робочого дня.

Колегія суддів вважає, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не забезпечить запобігання встановленим судом першої інстанції ризикам, що є виправданим та необхідним елементом з огляду на інші обставини і визначає потребу в подальшому триманні обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою.

Крім того, відповідно ч. 3 ст. 183 КПК, суд при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою може не визначати розмір застави у випадку, передбаченому ч. 4 цієї статті, що мало місце, а беручи до уваги характер протиправних діянь, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 , суд першої інстанції цілком обґрунтовано не визначив розміру застави.

Оскаржувана ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України,

постановила:

Клопотання захисника ОСОБА_6 задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Лебединського районного суду Сумської області від 01.07.2022.

Ухвалу Лебединського районного суду Сумської області від 01.07.2022 відносно ОСОБА_12 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_6 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4