Справа № 755/5339/18
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" серпня 2022 р. м. Київ
Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002742 від 18.03.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кролевець, Сумської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, офіційно не працюючого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
за участю учасників кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,
потерпілого ОСОБА_15 ,

представника потерпілого ОСОБА_16 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,
В С Т А Н О В И В:
11 березня 2018 року, в денний час доби, ОСОБА_10 , перебував в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , в якій він проживав на підставі договору оренди, та співвласником якої є ОСОБА_15 .. В цей час у ОСОБА_10 виник злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна. Так, реалізуючи свої злочинні наміри, діючи умисно, з метою власного матеріального збагачення, шляхом вільного доступу, останній зайшов до кімнати, в якій ОСОБА_15 зберігав належне йому майно. В подальшому, перебуваючи у даній кімнаті, ОСОБА_10 , таємно викрав належні ОСОБА_15 речі, а саме: відеокамеру марки «Sony DCR-SX 45E», вартістю 3 тисячі 500 гривень, фотоапарат марки «Fujifilm 14 megapixels», вартістю 1тисяча 200 гривень, ноутбук марки «Asus», вартістю 1 тисяча 290 гривень, відеореєстратор марки «Decorative lights», вартістю 2 тисячі 300 гривень.
В подальшому, зберігаючи при собі викрадене майно, ОСОБА_10 приміщення кімнати залишив, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_15 матеріальної шкоди на загальну суму 7290 гривень.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 винним себе за ч. 2 ст. 185 КК України визнав у повному обсязі та показав, що дійсно 11.03.2018 року, в денний час доби, він перебував у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , яку винаймав разом із дружиною. Зокрема, зазначив, що зазначена квартира складається з двох кімнат, в їх користуванні перебувала окрема кімната, кухня та санвузол, іншою кімнатою користувався потерпілий, проте доступ до неї був вільний. В цей час у нього виник умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме відеокамери марки «Sony DCR-SX 45E», фотоапарату марки «Fujifilm 14 megapixels», ноутбуку марки «Asus», відеореєстратору марки «Decorative lights», які в подальшому він відніс до ломбарду, та отримав грошові кошти, які витратив на власні потреби.
Крім того, показав, що в подальшому викупив усі викрадені речі з ломбарду, окрім відеореєстратора, та повернув їх власнику потерпілому ОСОБА_15 .
Зокрема, показав, що всі обставини, викладені в обвинувальному акті, а саме: дата, час та місце скоєння ним кримінального правопорушення, відповідають дійсності. У скоєному щиро каявся, жалкує, що так сталося, запевнюючи, що в подальшому нічого протиправного вчиняти не буде.
Покази обвинуваченого ОСОБА_10 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Положення ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст їх обставин, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, зокрема і тих, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_10 .
Вина обвинуваченого ОСОБА_10 , який не оспорював фактичні обставини справи, повністю підтверджується його показаннями, щирим каяттям у вчиненому, дослідженими письмовими документами, які суд визнає належними та допустимими доказами у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.
Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.
При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.
Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_10 покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України приймає до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 185 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, конкретні обставини кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до вчиненого - вину визнав повністю, щиро кається у вчиненому, дані про особу обвинуваченого, а саме: під наглядом у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, одружений, працює не офіційно, раніше судимий.
Згідно зі ст. 66 КК України суд визнає пом`якшуючою обставиною щире каяття обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненому.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
На підставі викладеного, суд вважає за необхідне обрати ОСОБА_10 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі, але з урахуванням обставин даного кримінального провадження, тяжкості кримінального правопорушення, розміру заподіяної матеріальної шкоди, особи обвинуваченого, його ставлення до скоєного (щиро каявся, вину визнав, жалкує про вчинене), наявності пом`якшуючої обставини, думки сторони обвинувачення, думку потерпілого, суд дійшов висновку, що його перевиховання й виправлення можливе без ізоляції від суспільства, тому вважає за доцільне застосувати положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, визначені ст. 76 КК України.
Вирішуючи питання цивільного позову потерпілого ОСОБА_15 , з яким обвинувачений ОСОБА_10 погодився частково, а саме в частині відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом кримінального провадження, а саме юридичної допомоги на суму 2 тисячі 500 гривень, та в частині відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 2 тисячі 300 гривень, суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Зокрема, згідно зі ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Так, у даному кримінальному провадженні заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_10 та ОСОБА_17 про солідарне стягнення на користь потерпілого ОСОБА_18 2 500 гривень судових витрат, 2 300 гривень матеріальної шкоди та 50 000 гривень моральної шкоди.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині відшкодування витрат на правову допомогу, потерпілий зазначає, що відповідно до договору № 1/2018-АО від 13 червня 2018 року, ним було здійснено витрати на суму 2 500 гривень, що підтверджується актом № 1/2022-АО від 18 травня 2022 року. В частині відшкодування матеріальної шкоди в сумі 2 300 гривень, потерпілий, зазначає, що обвинуваченим не в повній мірі було відшкодовано матеріальні збитки, оскільки йому не повернуто відеореєстратор марки «Decorative lights», вартістю 2 300 гривень.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, а, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Проте, згідно зі ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування.
Однак, збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, питання процесуальних витрат у кримінальному провадженні врегульовано главою 8 КПК. Перелік видів таких витрат міститься у ст. 118 цього Кодексу, а їх розподіл регламентовано ст. 124 КПК.
До таких належать, зокрема, витрати на правову допомогу. За правилами ч. 2 ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, який надає правову допомогу за договором, несе потерпілий, а згідно ч. 1 ст. 124 того ж Кодексу, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Тотожного роду позицію з даного питання щодо алгоритму відшкодування потерпілому витрат на професійну правничу допомогу висловив і Верховний суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в ухвалі від 25.04.2018 в справі № 740/3447/17.
Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», які знайшли своє відображення, як слушні, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.01.2019 у справі № 569/10915/17, судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, перегляд документів, копіювання документів). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У даному випадку, з цивільного позову вбачається, що 10.12.2018 року між потерпілим та Адвокатським об`єднанням «Коваль та партнери» укладено договір про надання правової допомоги.
У світлі наведеного Суд, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, приходить до висновку, що цивільний позов в цій частині на суму заявлених вимог, а саме 2 500 грн. підлягає задоволенню.
Таким чином, цивільний позов в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 матеріальної шкоди та витрат пов`язаних з наданням правової допомоги потерпілому підлягають задоволенню.
Що стосується питання відшкодування моральної шкоди
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині моральної шкоди, яку потерпілий оцінює у 50 000 гривень, останній зазначив про те, що обвинувачений ОСОБА_10 на даний час не відшкодував завдану йому матеріальну та моральну шкоду, крім того систематично не з`являється в судові засідання, в результаті чого судові засідання постійно переносяться, що завдає йому моральних страждань та переживань.
Частинами 1, 2, 3 ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Зокрема, судом враховуються емоційний стан здоров`я потерпілого ОСОБА_15 , його душевні переживання та страждання, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, а саме у розмірі 5000 тис. грн.
Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід ОСОБА_10 не обирався.
Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
ОСОБА_10 визнати винуватим за ч. 2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.
Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_10 періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід ОСОБА_10 не обирався.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_15 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_15 майнову шкоду у розмірі 2300 гривень, витрати на правову допомогу у розмірі 2500 гривень та моральну шкоду у розмірі 5000 гривень, а всього на загальну суму 9 тисяч 800 гривень.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, потерпілому та прокурору.

Суддя