25.07.2022 Справа № 756/50/22
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/50/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25.07.2022 місто Київ
Оболонський районний суд міста Києва у складі:
слідчий суддя ОСОБА_1 ,
секретар судових засідань ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про передачу Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів майна, на яке накладено арешт в рамках кримінального провадження №0001108 від 13.05.2021 за ч. 1 ст. 3641, ч. 2 ст. 1971 КК України, для здійснення заходів управління цим майном,
за участі учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
представника ТОВ «Лагуна», адвоката ОСОБА_4 ,
в с т а н о в и в:
06.01.2022 до провадження слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва надійшло вищевказане клопотання.

Обгрунтовуючи вимоги клопотання, прокурор посилається на те, що «ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 07.12.2021 за №756/16740/21 накладено арешт на речовий доказ у кримінальному провадженні №0001108 від 13.05.2021, а саме земельну ділянку з кадастровим номером :78:215:0084, загальною площею 16,4405 га. Наразі у сторони обвинувачення виникла нагальна потреба передати в управління вказане майно, на яке накладено арешт, з огляду на те, що основною метою накладення арешту на майно у кримінальному провадженні було забезпечення невідворотності настання негативних наслідків для особи за вчинення кримінальних правопорушень через позбавлення особи економічних переваг, одержаних внаслідок її протиправної поведінки, а також унеможливлення одержання такою особою будь-яких вигод внаслідок вчинення кримінального правопорушення, зокрема, доходів від нього».

Зі змісту клопотання вбачається, що за усіма очевидними ознаками вартість земельної ділянки, на яку накладено арешт, значно перевищує 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та з урахуванням розрахунку нормативної грошової оцінки 1 кв.м. земельної ділянки Київським інститутом земельних відносин від 14.01.2014 №20 вартість 1 кв.м. складає 1 208,40 грн, відповідно вартість 164405 кв.м. складає близько 198 667 002 грн, а тому прокурор у клопотанні просить передати вказане арештоване майно до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів для здійснення заходів з управління ним за договором з метою забезпечення їх збереження або збереження їх економічної вартості.

У судовому засіданні прокурор підтримав клопотання в повному обсязі та просив задовольнити.

У судовому засіданні представник ТОВ «Лагуна», адвокат ОСОБА_4 , послаючись на те, що клопотання належним чином немотивоване та необгрунтоване, заперечив проти задоволення клопотання прокурора, подавши свої письмові заперечення. Так, представник, серед іншого, звернув увагу на те, що стороною обвинувачення жодним чином не вжито заходів щодо огляду земельної ділянки, володільцем якого є ТОВ «Лагуна», оскільки на цій земельній ділянці знаходиться належний вказаному товариству цілісний майновий комплекс, а також, ймовірно, знаходиться майно/об`єкти інших юридичних осіб. Крім того, зазначив про те, що прокурором до матеріалів клопотання не долучено жодних доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що ТОВ «Лагуна» самовільно зайняло вказану земельну ділянку. Також представник звернув увагу слідчого судді на те, що виконання ухвали суду від 07.12.2021 про арешт майна було здійснено всупереч порядку, встановленому Законом.
Представник Київської міської ради, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду клопотання, в судове засідання не з`явився. При цьому, на адресу суду надійшло клопотання представника за довіреністю ОСОБА_5 , в якій останній просить проводити розгляд клопотання за відсутності представника Київської міської ради.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, вивчивши клопотання, дослідивши матеріали провадження, а також матеріали клопотання, на підставі яких було накладено арешт на майно (судова справа №756/16740/21), слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Майнові права захищаються в Україні як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами.

Зокрема, частинами 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

За змістом статей 7, 8, 9, 16 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, серед яких, зокрема, верховенство права, законність і недоторканність права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до абз. 7 ч. 6 ст. 100 КПК України речові докази вартістю понад 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження, передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності за рішенням слідчого судді, суду Національному агентству України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (далі АРМА), для здійснення заходів з управління ними з метою забезпечення їх збереження або збереження їхньої економічної вартості.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України від 10.11.2015 №772-VIII «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів» (далі Закон №772-VIII) національне агентство здійснює управління активами, на які накладено арешт у кримінальному провадженні, у тому числі як захід забезпечення позову лише щодо позову, пред`явленого в інтересах держави, із встановленням заборони розпоряджатися та/або користуватися такими активами, а також у позовному провадженні у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави із встановленням заборони користуватися такими активами, сума або вартість яких перевищує 200 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня відповідного року. Зазначені активи приймаються в управління на підставі ухвали слідчого судді, суду чи згоди власника активів, копії яких надсилаються Національному агентству не пізніше наступного робочого дня після їх винесення (надання) з відповідним зверненням прокурора.

Процедура визначення порядку зберігання речових доказів, зокрема про передачу АРМА майна, на яке накладено арешт (абз. 7 ч. 6 ст. 100 КПК України), передбачена положеннями ч. 7 ст. 100 КПК України, відповідно до якої таке майно передається АРМА для здійснення заходів з управління ним з метою забезпечення його збереження або збереження його економічної вартості на підставі ухвали слідчого суді місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування за результатами розгляду клопотанням слідчого за погодженням із прокурором або прокурора, яке підлягає розгляду в порядку, передбаченому статтями 171-173 цього Кодексу, тобто за правилами вирішення питання щодо арешту майна.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Таким чином, наведений захід забезпечення кримінального провадження передбачає тимчасове обмеження у здійсненні правомочностей, які згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України складають зміст права власності, крім володіння майном, оскільки арешт майна передбачає можливість обмеження (позбавлення) таких прав власника чи володільця майна як: 1) права на відчуження майна; 2) права на розпорядження майном; 3) права на користування майном.

У той же час, використання законодавцем у фразі «відчуження, розпорядження та/або користування майном» не тільки сурядного єднального сполучника «та», але й сурядного розділового сполучника «або» вказує на те, що арешт майна, за змістом цієї норми, не обов`язково полягає в накладенні заборон чи обмежень одразу на всі перелічені у ч. 1 ст. 170 КПК України права власника (володільця) майна, а може полягати у встановленні лише окремих заборон чи обмежень (наприклад, лише заборони відчужувати майно або розпоряджатися ним іншим чином, наприклад, передавати в оренду тощо), і не обмежуючи інші права власника (користуватися майном).

Заборона відчужувати та розпоряджатися майном є найменшими (у порівнянні із забороною, обмеженням права користуватися майном) формами втручання держави в права власника або володільця майна в межах процедури застосування арешту майна в кримінальному процесі.

Вирішуючи питання про застосування заходів процесуального характеру, передбачених кримінальною процесуальною процедурою, зокрема визначення порядку зберігання речових доказів у кримінальному провадженні, слідчий суддя повинен діяти відповідно до положень КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню, оскільки відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, ч. 5 ст. 21 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», завданням слідчого судді є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою.

Таким чином, законодавець чітко визначив роль слідчого судді у системі кримінального судочинства: забезпечити, аби правоохоронні органи під час здійснення наданих їм повноважень не порушували права, свободи і інтереси особи. Це завдання може виправдати різноманітні повноваження слідчого судді, спрямовані на забезпечення прав, свобод і інтересів осіб, навіть якщо вони недостатньо чітко передбачені законодавством.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №266/1617/19 (провадження №14-594цс19) судовий контроль законності дій і рішень органів досудового розслідування належить до виключної компетенції слідчого судді за встановленою КПК процедурою. Така процедура включає сукупність гарантій, необхідних для дотримання справедливого балансу між захистом прав особи й інтересів держави та суспільства.

Застосування передбаченої законом процедури розгляду клопотань про передачу майна АРМА з дотриманням вимог, передбачених положеннями статей 171-173 КПК України, зумовлено необхідністю забезпечити належний судовий контроль за правомірністю обмеження прав власників чи володільців майна, яке підлягає передачі АРМА, оскільки така передача завжди поєднана з обмеженням прав, в тому числі, на користування майном, що є складовою вирішення питання про арешт майна у кримінальному провадженні.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод вказує на те, що будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону, оскільки ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошує на тому, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (рішення у справах «Жушман проти України» від 28.05.2009, «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008).

У своїх висновках Європейський Суд з прав людини, прецедентна практика якого відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України підлягає урахуванню при застосуванні норм кримінального процесуального законодавства України, неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції» від 25.06.1996, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 та «Малама проти Греції» від 01.03.2001).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» від 22.09.1994, «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007).

Будь-яке втручання державного органу у права осіб повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронґ та Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982).

ЄСПЛ зазначає, що хоча тлумачення та застосування національного законодавства прерогатива національних органів, зокрема судів (рішення у справі «Ентрік проти Франції» від 22.09.1994), однак спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010).

Слідчим суддею встановлено, що Оболонським УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадженні №0001108 від 13.05.2021 за ч. 1 ст. 1971 та ч. 2 ст. 3641 КК України.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 07.12.2021 №756/16740/21 накладено арешт на земельну ділянку з кадастровими номерами :78:215:0084, загальною площею 16,4405 га, із позбавленням права відчуження та розпорядження.

Дослідивши матеріали судового провадження №756/16740/21 за клопотанням прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, слідчим суддею встановлено, що метою накладення арешту на вказану земельну ділянку було «проведення експертизи, збереження об`єктів, предметів та речей в якості речового доказу та забезпечення завдань кримінального провадження в цілому», оскільки на час звернення прокурора із клопотанням та постановлення слідчим суддею ухвали про накладення арешту на майно «існували ризики можливої втрати вищезазначених земельних ділянок громадою Києва, якій вони належать, а також задля запобігання можливим негативним наслідкам у вигляді оформлення документів на власність за давністю зайняття ділянки, що могло призвести до втрат місцевого та міського бюджету м. Києва».

Зі змісту ухвали слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 07.12.2021 за №756/16740/21 вбачається, що, застосовуючи захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна (земельної ділянки з кадастровим номером :78:215:0084), слідчим суддею враховано положення статей 132, 173 КПК України, та встановлено, що метою забезпечення збереження речових доказів задля забезпечення дієвості та об`єктивності розслідування розумним і співрозмірним обмеженням права власності буде вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту шляхом заборони відчуження та розпорядження вказаним майном, однак констатовано, що позбавленням права користування вказаним майном не буде співвідноситись із виконанням завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, та негативними наслідками внаслідок такого обмеження для власників як земельної ділянки, так і споруд, розміщених на ній.

Окремо слідчий суддя звертає увагу, що вільне трактування стороною обвинувачення судового рішення про накладення арешту на майно було предметом заяви представника ТОВ «Лагуна», адвоката ОСОБА_4 про роз`яснення ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 07.12.2021 про арешт майна №756/16740/21, за результатами розгляду якої слідчим суддею Оболонського районного суду міста Києва постановлено ухвалу від 22.12.2021 №756/19537/21 та роз`яснено її зміст.

Відтак, з урахуванням мети застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження, так як вона була викладена у клопотанні сторони обвинувачення про арешт майна на момент його застосування, слідчим суддею було обмежено правомочність «розпорядження» майном, яка становить закріплену нормами права за власником та/або володільцем можливість визначити долю належної йому речі шляхом знищення, відчуження або передачі її в тимчасове володіння іншим особам, що і було головною метою застосування такого заходу забезпечення як арешт майна, яку було досягнуто.

Однак мета, зазначена прокурором у клопотанні про визначення порядку зберігання речових доказів (земельної ділянки з кадастровим номером :78:215:0084, загальною площею 16,4405 га), а саме: «забезпечення невідворотності настання негативних наслідків для особи за вчинення кримінальних правопорушень через позбавлення особи економічних переваг, одержаних внаслідок її протиправної поведінки, а також унеможливлення одержання такою особою будь-яких вигод внаслідок вчинення кримінального правопорушення, зокрема, доходів від нього» не відповідає меті, яка переслідувалась при застосуванні щодо такого майна заходу забезпечення кримінального провадження, тобто «проведення експертизи, збереження об`єктів, предметів та речей в якості речового доказу ... запобігання можливим негативним наслідкам у вигляді оформлення документів на власність за давністю зайняття ділянки, що могло призвести до втрат місцевого та міського бюджету м. Києва».

Твердження прокурора у клопотанні про те, що «сукупність зібраних в ході досудового розслідування доказів свідчить про те, що описані об`єкти нерухомого майна є такими, що одержані внаслідок вчинення злочину (шахрайства) та є його предметом» не знайшли свого підтвердження за результатами судового розгляду, оскільки зі змісту долученого до матеріалів провадження витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що Оболонським УП ГУНП у м. Києві у кримінальному провадженні №0001108 починаючи з 13.05.2021 здійснюється досудове розслідування за фактом дій, які кваліфіковані за ч. 1 ст. 3641 КК України, а з 30.08.2021 додатково за фактом дій, які кваліфіковані за ч. 2 ст. 1971 КК України. При цьому витяг з ЄРДР не містить інформації про те, що досудове розслідування кримінального провадження №0001108 здійснюється також за фактом можливого вчинення дій, кваліфікованих за ст. 190 КК України.

Водночас, незважаючи на те, що досудове розслідування здійснюється досить тривалий час, стороною обвинувачення не надано нових доказів, у порівнянні з моментом накладення арешту на вказане майно, щодо обставин ймовірного вчинення кримінальних правопорушень, які є предметом перевірки у вказаному кримінальному провадженні, в тому числі й тих, з метою отримання яких і було застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна, а також не підтверджено того, що в кримінальному провадженні виникли нові обставини, які потребують такого засобу реагування як визначення порядку зберігання речового доказу шляхом передачі АРМА для здійснення заходів з управління ним.

Положеннями національного законодавства визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Проаналізувавши доводи, викладені у клопотанні прокурора та долучені на його обґрунтування документи у сукупності, слідчий суддя приходить до висновку, що мета та цілі, на досягнення яких направлено визначення порядку зберігання речових доказів у кримінальному провадженні шляхом його передачі АРМА в управління, враховуючи відсутність у власника та/або користувача встановленого обмеження у правомочності щодо користування цим майном, не перевищують негативних наслідків, які настануть для власника та/або користувача майна у вигляді обмеження конвенційного та конституційного права на вільне користування майном, та за вказаних обставин явно порушить справедливий баланс між інтересами власника та/або користувача майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження, та, на переконання слідчого судді, не буде вважатися розумним та співрозмірним, з огляду на це клопотання задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 1-40, 94, 98, 100, 107, 132, 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя,
п о с т а н о в и в:
У задоволенні клопотання прокурора у кримінальному провадженні №0001108 від 13.05.2021 за ч. 1 ст. 3641, ч. 2 ст. 1971 КК України прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя ОСОБА_1