Дата документу 11.05.2022 Справа № 333/5399/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/5399/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/402/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 6 вересня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, українець, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, не одружений, на утримані малолітніх дітей не маючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

1) 23 травня 1984 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 141 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі з посиленим режимом;

2) 22 серпня 1984 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 42, ч. 3 ст. 117 ст. 17 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у вигляді 7 років позбавлення волі;

3) 1 червня 1989 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 117 ст. 17 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у вигляді 6 років позбавлення волі;

4) 20 травня 1996 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ст. 94 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у вигляді 10 років позбавлення волі. Звільнений 10 жовтня 2005 року по відбуттю строку покарання;

5) 14 грудня 2006 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 2 грудня 2013 року по відбуттю строку покарання;

6) 22 жовтня 2014 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України до покарання у вигляді 6 років позбавлення волі. Звільнений в квітні 2020 року по відбуттю строку покарання,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 20 серпня 2020 року.

Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 20 серпня 2020 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, за наступних обставин.

19 серпня 2020 року приблизно об 21.30 годині, ОСОБА_7 , знаходячись в дворі будинку АДРЕСА_3 , маючи прямий умисел на заподіяння смерті іншій людині, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи умисно, з мотивів особистих неприязних відносин, що виникли на ґрунті раптового словесного конфлікту із ОСОБА_9 , дістав кухонний ніж, який знаходився у нього за резинкою штанів, та тримаючи його у правій руці, наніс ним один удар в область черевної порожнини ОСОБА_9 , чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного поранення передньої черевної стінки, з локалізацією шкірної рани в мезогастрії зліва на 2 см нижче пупка, з пересіченням прямого м`язу живота праворуч, пошкодженням великого чіпця в нижній третині з пересіченням судини з наявністю в малому тазу крові зі згустками, які кваліфікуються як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
Одразу після цього ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_10 стали чинити опір протиправним діям ОСОБА_7 , перешкоджаючи йому завдати повторних ударів ножем, та шляхом вчинення активного супротиву, вибили з руки ОСОБА_7 ніж, чим перешкодили останньому вчинити всі дії для вчинення умисного вбивства ОСОБА_9 , який був своєчасно госпіталізований до КНП «МЛЕ та ШМД» ЗМР.
Таким чином, ОСОБА_7 не вчинив всіх дій, які вважав необхідними для заподіяння смерті ОСОБА_9 , оскільки кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, у зв`язку із тим, що протиправні дії ОСОБА_7 припинені потерпілим ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_10 шляхом активного супротиву.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає вирок незаконним та необґрунтованим.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він свою вину не визнає, під час досудового розслідування не було проведено очні ставки з потерпілим та свідками, не проведено слідчий експеримент, не додано речових доказів на підтвердження того, що його побили та хотіли вбити за допомогою металевої палиці.
Звертає увагу, що його побиття відбувалось поряд з калиткою біля будинку, і всередину двору він не заходив.
Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги дані про особу потерпілого, який під час служби в армії наніс собі вогнепальне поранення в ногу.
Також посилається на те, що під час судового розгляду адвокат ОСОБА_11 всіляко уникав розмовляти з ним з приводу обставин справи, тому він попросив замінити йому адвоката, і в наступному судовому засіданні новий адвокат ОСОБА_8 переконав його змінити показання, а в подальшому, не був присутній під час проголошення вироку.
Суд першої інстанції не взяв до уваги стан потерпілого та свідка ОСОБА_10 , які були в стані сильного алкогольного сп`яніння.
Також у судовому засіданні не був допитаний свідок ОСОБА_12 , який міг би підтвердити той факт, що потерпілий та свідок ОСОБА_10 побили його, тому він, з метою самозахисту, взяв кухонний ніж та почав хаотично розмахувати ним, щоб якось налякати ОСОБА_9 та захистити себе він неправомірних дій останнього.
Звертає увагу, що потерпілий наносив йому удари по голові та спині, і після того, як він з метою захисту наніс потерпілому ножове поранення, потерпілий продовжив його побиття до тих пір, поки він не втратив свідомість.
Просить перекваліфікувати його дії, оскільки умислу на вбивство ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у нього не було, а навпаки, саме вони нанесли йому тілесні ушкодження та намагались убити.
У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі без доповнень, просив змінити кваліфікацію його дій.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційного суду зазначив, що кваліфікація дій ОСОБА_7 є невірною, відсутні докази на підтвердження наявності умислу на вбивство потерпілого, між обвинуваченим та потерпілим виникла обопільна бійка, в ході якої обвинувачений наніс потерпілому тілесне ушкодження, тому дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ст. 124 КК України.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим та просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів звертає увагу, що встановлені та визнані судом першої інстанції доведеними обставини з приводу події кримінального правопорушення, зокрема часу, місця та безпосередньо факту нанесення обвинуваченим потерпілому ножового поранення, наслідків від вчинення кримінального правопорушення у вигляді заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в апеляційній скарзі не оспорюються, а її доводи фактично зводяться до того, що ОСОБА_7 не мав умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_9 , а перебував у стані необхідної оборони, межі якої перевищив, тому його дій необхідно кваліфікувати за ст. 124 КК України.

Враховуючи, що сторона захисту не оскаржувала зазначені вище обставини, то суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуваний вирок в частині висновків суду та доводів апеляційної скарги щодо того, чи мав обвинувачений умисел на вбивство ОСОБА_9 .

Перевіривши оскаржуваний вирок в межах апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме фактично показаннями самого обвинуваченого, потерпілого та свідка, а також дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та показав, що він разом зі своїм знайомим ОСОБА_12 направився до подвір`я ОСОБА_10 , хвіртка у яких була зачинена, у подвір`ї горіло світло та нікого не було. У зв`язку з цим, він вирішив перелізти через паркан з метою відкрити хвіртку та потрапити у подвір`я домоволодіння. У цей момент у подвір`ї з`явився ОСОБА_9 , який спитав: «Ти хто?», на що він відповів: «Конь в пальто». Далі, ОСОБА_9 намагався вдарити його правою рукою, але він ухилився. Потім він побачив у ОСОБА_9 палицю, якою той почав наносити йому удари в область тулуба та голови. Згодом він побачив ОСОБА_10 , який також його вдарив. З метою залякування ОСОБА_9 , він дістав кухонний ніж з довжиною леза 10-12 см, який знаходився у нього за резинкою штанів та правою рукою наніс ОСОБА_9 удар в область живота. Після чого, вийнявши ніж, переліз через паркан та разом з ОСОБА_12 пішов додому.

Таким чином, у суді першої інстанції та в апеляційній скарзі сторона захисту не заперечувала факт того, що ОСОБА_7 наніс ОСОБА_9 удар ножем у живіт, проте обвинувачений наполягав на тому, що умислу вбивати потерпілого він не мав і настання таких наслідків не бажав.

Позиції захисту зводилась до того, що між обвинуваченим та потерпілим виник конфлікт, у ході якого ОСОБА_9 наніс ОСОБА_7 удари палицею в область тулуба та голови, тому обвинувачений був вимушений захищати себе від протиправних посягань потерпілого.

За таких обставин обвинувачений зазначав, що не мав умислу на вбивство потерпілого, а лише оборонявся від протиправних дій з боку потерпілого, тому його дії необхідно кваліфікувати за ст. 124 КК України, а не за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого ОСОБА_7 та доведення в повному обсязі його вини саме в незакінченому замаху на умисне вбивство ОСОБА_9 , оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпілий ОСОБА_9 у суді першої інстанції показав, що коли він перебував у подвір`ї свого знайомого ОСОБА_10 , то побачив, як через паркан переліз ОСОБА_7 та ще одна невідома особа. Він спитав у ОСОБА_7 : «Що ти тут робиш?», на що останній щось нерозбірливо відповів та відразу ж дістав ніж, яким почав розмахувати. Свідок ОСОБА_10 перебував поруч з ним, все бачив та чув. Обвинувачений почав нападати на нього та ОСОБА_10 . Він стояв попереду ОСОБА_10 , миттєво схопив залізну палку, яка лежала у подвір`ї та почав нею захищатись. До цього часу ОСОБА_7 вже встиг нанести йому декілька непроникаючих ударів в область живота, у зв`язку з чим, він з метою самозахисту наніс обвинуваченому удар в область голови та руки. Дії обвинуваченого під час нападу він сприймав як загрозу своєму життю.

Свідок ОСОБА_10 у суді першої інстанції показав, що він разом з ОСОБА_9 перебував у своєму подвір`ї, коли біля вхідних дверей вони почули якийсь гомін та побачили двох чоловіків ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , які перелізли через паркан та проникли до будинку без його дозволу. На його запитання: «Чому ви сюди потрапили?», ОСОБА_7 відповів: «Я прийшов вас вбивати». Далі, ОСОБА_7 замахнувся ножем, внаслідок чого ОСОБА_9 , який стояв попереду ОСОБА_10 , отримав одне проникаюче поранення в живіт. Побачивши протиправні дії вказаних осіб, він з метою самозахисту також штовхнув ОСОБА_12 та вдарив ОСОБА_7 . Зупинивши їх дії, він почав надавати невідкладну допомогу потерпілому ОСОБА_9 та негайно викликав швидку допомогу.

Підстав не довіряти показанням потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілого та свідка.

Показання вищезазначених потерпілого та свідка у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з протоколу огляду місця події від 20 серпня 2020 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_4 . Під час проведення огляду було виявлено та вилучено: змиви РБК та контрольні змиви до нього; недопалок цигарки «Прима», фрагмент каменя з нашаруванням РБК; бейсболка з нашарування РБК; кепка; запальничка; полімерний фрагмент з нашаруванням РБК; фрагмент оправи окулярів; недопалок цигарки «Davidoff»; дві пусті пачки з-під цигарок; мобільний телефон; кухонний ніж з білою рукояткою; ніж з дерев`яною рукояткою; шорти та труси з нашаруванням РБК (т. 1, а.с. 136-161).

З протоколу огляду місця події від 20 серпня 2020 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 . Під час проведення огляду було виявлено та вилучено дві пари макосин, футболку, спортивні штани, дві наволочки з РБК, ніж, спортивні штани чорного кольору, футболку синього кольору (т. 1, а.с. 181-196).

З протоколу огляду місця події від 20 серпня 2020 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є камера схову в приміщенні лікарні № 5 за адресою: АДРЕСА_5 . Під час проведення огляду речей ОСОБА_13 було виявлено та вилучено: кросівки чоловічі чорного кольору зі слідами нашарування РБК, сорочку чоловічу в клітину зі слідами нашарування РБК та штани чоловічі синього кольору зі слідами нашарування РБК, носки тканеві, відкриту, пачку цигарок «Marlboro» (т. 1, а.с. 207-214).

З висновку експерта № 1010 від 21 вересня 2020 року вбачається, що колото-різане поранення передньої черевної стінки, з локалізацією шкірної рани в мезогастрії зліва на 2 см нижче пупка, з пересіченням прямого м`язу живота праворуч, пошкодженням великого чіпця в н/3 з пересіченням судини, наявність в малому тазу крові зі згустками у ОСОБА_9 кваліфікується, як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя, яке утворилось від дії предмета, що має колото-різані властивості, на що вказує проникаючий характер ушкодження, переважання глибини раньового каналу над довжиною шкірної рани. Давність утворення тілесного ушкодження не суперечить строку, вказаному в постанові слідчого, в наданій медичній документації та зі слів освідуваного. Враховуючи локалізацію, кількість та взаєморозташування наявного ушкодження у ОСОБА_9 , йому було нанесено не менш одного травматичного впливу в ділянку мезогастрія ліворуч. Виникнення виявленого ушкодження у ОСОБА_9 можливо при будь-якому взаєморозташуванні потерпілого відносно нападника за умови доступності зони ушкодження для травматичного впливу (т. 1, а.с. 230-232).

З висновку судово-психіатричного експерта № 375 від 16 вересня 2020 року вбачається, що ОСОБА_7 розладів психічної діяльності не виявляв та не виявляє у теперішній час. У період здійснення інкримінованого йому правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв. Отже, він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом у цей час він також може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 1, а.с. 240-244).

Також в матеріалах кримінального провадження містяться висновки експерта № 2561 від 4 вересня 2020 року, № 2566 від 16 вересня 2020 року, № 2565 від 16 вересня 2020 року, № 2564 від 9 вересня 2020 року, № 2735 від 25 вересня 2020 року, № 935 від 21 вересня 2020 року, але наявні в них відомості, на думку колегії суддів, з урахуванням доводів апеляційної скарги, не містять інформації про обставини, які підлягають доказуванню (т. 1, а.с. 168-172, 173-177, 201-204, 205-206, 221-224, 238-239).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності і в сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив саме незакінчений замах на вбивство потерпілого ОСОБА_9 , і підстави для визнання дій обвинуваченого такими, що були вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів у суду першої інстанції були відсутні.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження його вини і не взяв до уваги докази його невинуватості.

Так, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі докази, прийшов до вірного висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та критично оцінює позицію захисту.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу покладення в основу обвинувального вироку в якості доказів показань потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , які викликають сумніви у їх достовірності, то ці доводи також спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема технічними записами судових засідань та мотивувальною частиною вироку, з яких вбачається, що показання потерпілого та свідка викладені в обсязі, необхідному та достатньому для встановлення фактичних обставин вчиненого злочину, вони повністю узгоджуються між собою та з іншими дослідженими судом доказами, і не узгоджуються щодо істотних обставин вчиненого злочину лише з показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_7 , які суд обґрунтовано оцінив критично, оскільки вони повністю суперечать показанням потерпілого та свідка, а також дослідженим матеріалам кримінального провадження.

Переконливих підстав для обмови потерпілим ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_10 обвинуваченого ОСОБА_7 стороною захисту не наведено.

Між тим щодо істотних обставин кримінального провадження показання потерпілої є логічними та послідовними, і на переконання колегії суддів, докладність змісту показань потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , їх узгодженість в частині, що стосується істотних обставин події, а також відсутність у вказаних осіб підтверджених мотивів для обмови ОСОБА_7 , повністю спростовує версію захисту з приводу того, що їх показання є неправдивими.

Також безпідставними є доводи апелянта про те, що потерпілий та свідок перебували в стані алкогольного сп`яніння, оскільки вказана позиція обвинуваченого є лише припущенням та його суб`єктивним відношенням до події злочину, а факт звільнення потерпілого з військової служби в минулому взагалі не є тією обставиною, яка вказує на невинуватість ОСОБА_7 .

З приводу того, що суд першої інстанції не допитав свідка ОСОБА_12 колегія суддів зазначає наступне.

Так, встановити місцезнаходження свідка ОСОБА_12 не представилось можливим, у зв`язку з чим прокурор відмовився від його допиту у суді першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 КПК України, не суд першої інстанції, а саме сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити явку свідків обвинувачення у судове засідання.

Разом з тим, оскільки сторона обвинувачення відмовилась від допиту свідка ОСОБА_12 , то сторона захисту могла скористатись передбаченим п. 1 ч. 4 ст. 42 КПК України правом вимагати виклику і допиту свідка.

Натомість, суд першої інстанції був позбавлений можливості самостійно здійснювати розшук та забезпечувати явку свідка ОСОБА_12 у судове засідання, чи з власної ініціативи звертатися до органу досудового розслідування з дорученням про встановлення місця проживання та забезпечення явки свідка, оскільки суд, відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України, лише створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

За приписами ч. 1 ст. 28 КПК України кримінальне провадження повинно здійснюватись в розумні строки, а згідно ч. 4 цієї статті провадження, щодо особи, яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

За таких обставин, суд першої інстанції створив усі необхідні умови для реалізації як стороною обвинувачення, так і стороною захисту процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, разом з тим, клопотань про доручення встановлення місця знаходження свідка ОСОБА_12 чи застосування відносно нього примусового приводу стороною захисту заявлено не було.

Не погоджується колегія суддів і з доводами обвинуваченого з приводу того, що в даному кримінальному провадженні не було проведено очні ставки з потерпілим та свідками, не проведено слідчий експеримент, не додано речових доказів на підтвердження факту побиття обвинуваченого.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК України, сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи, що по-перше, орган досудового розслідування сам обирає тактику проведення досудового розслідування та визначає обсяг необхідних слідчих дій для встановлення фактичних обставин, які підлягають доведенню, по-друге, сторона захисту не була обмежена у праві на подання до суду доказів на підтвердження факту побиття обвинуваченого, і по-третє, така слідча дія як очна ставка взагалі не передбачена чинним КПК України, то колегія суддів не вбачає жодних порушень кримінального процесуального законодавства в даному кримінальному провадженні.

З приводу доводів апеляційної скарги обвинуваченого в частині того, що його дії були невірно кваліфіковані за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, тоді як правильною кваліфікація вчиненого ним злочину повинна бути за ст. 124 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Частина 1 статті 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

З об`єктивної сторони даний злочин характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідком, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

Відповідальність за ст. 124 КК України передбачена за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.

Умисне тяжке тілесне ушкодження характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти таку шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

Вирішуючи питання про спрямованість умислу винуватого, необхідно зважати на сукупність всіх обставин вчиненого діяння і враховувати не тільки поведінку винуватого до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, характер поранень, заподіяних потерпілим, а й спосіб вчинення злочину, засоби і знаряддя злочину.

Виходячи з обставин даного кримінального провадження, між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 конфлікт виник раптово на ґрунті особистих неприязних стосунків, в ході якого обвинувачений відразу опинившись біля потерпілого, наніс йому один удар ножем в область живота.

Крім того, з досліджених в суді першої інстанції доказів вбачається, що між обвинуваченим та потерпілими до подій 19 серпня 2020 року взагалі ніяких конфліктних ситуацій не виникало, вони раніше знайомі не були, потерпілий обвинуваченого раніше ніколи не бачив.

Враховуючи поведінку обвинуваченого, який у вечірній час доби без дозволу свідка ОСОБА_10 проник на територію домоволодіння останнього, беручи до уваги характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченим, спосіб нанесення тілесного ушкодження, інтенсивність і силу удару, тяжкість та локалізацію тілесного ушкоджень, яке потерпілому завдано у життєво важливий орган, використання у якості знаряддя злочину заздалегідь принесеного з собою кухонного ножа, а також поведінку обвинуваченого, який покинув місце злочину лише після активного супротиву потерпілого та свідка, швидку допомогу не викликав - усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_7 мав умисел на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 , але не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для умисного протиправного заподіяння смерті.

Привертають до себе увагу і показання свідка ОСОБА_10 , який в суді показав, що коли він запитав у ОСОБА_7 з якою метою він проник до його домоволодіння, ОСОБА_7 відповів: « ОСОБА_14 прийшов вас вбивати». Відразу після цього він завдав удар ножем потерпілому.

Така послідовність висловлювання та дій обвинуваченого прямо вказує на те, що він керувався наміром вчинити саме вбивство, а не завдати невизначеного ступеню тяжкості тілесні ушкодження.

На підставі наявних у матеріалах кримінального провадження доказів суд першої інстанції правильно встановив, що характер дій ОСОБА_7 свідчив про спрямованість його умислу саме на вбивство потерпілого.

З приводу доводів апеляційної скарги обвинуваченого в частині того, що дії ОСОБА_7 були невірно кваліфіковані, тоді як правильною (у зв`язку з перебуванням у стані необхідної оборони та перевищенням її меж) є кваліфікація вчиненого ним злочину повинна бути за ст. 124 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , а також наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що факт вчинення потерпілим ОСОБА_9 дій, які могли б бути розцінені ОСОБА_7 як посягання на охоронювані законом права та інтереси обвинуваченого, а також створення реальної загрози заподіяння шкоди, не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим, підстави для виникнення стану необхідної оборони у обвинуваченого були відсутні.

Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що він хоча і не заперечував факт нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, однак посилався на те, що ОСОБА_9 перший почав бійку та наніс йому декілька ударів в область тулуба та голови, тому з метою недопущення протиправного посягання з боку потерпілого, ОСОБА_7 таким чином намагався захистити себе.

Разом з тим, як особисто потерпілий ОСОБА_9 , так і безпосередній учасник події свідок ОСОБА_10 , повністю спростували версію обвинуваченого та зазначили, що ОСОБА_9 почав наносити обвинуваченому удари вже після того, як останній наніс потерпілому удар ножем.

З огляду на фактичні обставини справи вбачається, що конфлікт між обвинуваченим та потерпілим розпочався раптово з ініціативи обвинуваченого, жодних неправомірних дій по відношенню до обвинуваченого потерпілий та свідок не вчиняли, що у сукупності свідчить про відсутність реальної загрози з боку потерпілого для обвинуваченого.

З огляду на вищенаведені докази та обставини, що ними підтверджуються, колегія суддів вважає об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Інші доводи апеляційної скарги щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводи обвинуваченого про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були ретельно досліджені всі докази, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Доводам обвинуваченого у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у вигляді 8 років позбавлення волі, і підстави для призначення йому більш м`якого покарання відсутні.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 6 вересня 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4