ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року
м. Київ

справа № 713/2085/19
провадження № 51-1327км21

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 08 вересня 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000271, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.
Так, ОСОБА_6 інкримінувалося те, що він 13 травня 2015 року, близько 18:50, перебуваючи на вул. Головній у с. Лопушна Вижницького району Чернівецької області, діючи спільно з особами, матеріали стосовно яких виділено в окреме провадження, та з іншими не встановленими досудовим розслідуванням особами, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, ігноруючи загальноприйняті норми моралі та поведінки в суспільстві, умисно, як шляхом словесного підбурювання до вчинення активних дій, так і особисто, з хуліганських спонукань, почали розхитувати автомобіль марки «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить членам громадського формування «Козацька обласна варта» та в якому перебували ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а потім перекинули його. Від протиправних дій ОСОБА_6 та інших осіб пасажири транспортного засобу зазнали удару, що спричинив їм фізичний біль і моральне приниження, а сам автомобіль було пошкоджено.
Вироком Вижницького районного суду Чернівецької області від 24 листопада 2020 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч. 2 ст. 296 КК України, та виправдано у зв`язку із відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 08 вересня 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, зазначаючи про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий судовий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Аргументуючи свою позицію, зазначає, що зібрані у кримінальному провадженні докази є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а висновки про відсутність у його діях суб`єктивної сторони хуліганства є необґрунтованими.
Вважає, що апеляційний суд, порушуючи вимоги статей 23, 404 КПК України, не здійснив безпосереднього дослідження всіх доказів, на підставі яких суд першої інстанції ухвалив виправдувальний вирок, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.
Також, на думку прокурора, апеляційний суд не звернув уваги на те, що фактично ОСОБА_6 було виправдано за двома підставами, що суперечить положенням КПК України.
Крім цього, зазначає, що ухвала суду апеляційної інстанції не містить належних та достатніх мотивів прийнятого рішення, а тому не відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
На касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_6 подала письмові заперечення, де зазначила, що не підтримує заявлені вимоги та просить залишити ухвалу суду апеляційної інстанції без зміни.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 просила задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Положеннями статей 2, 7, 370, 404, 419 КПК України визначено, що при перегляді оспорюваного вироку апеляційний суд, дотримуючись засад кримінального провадження, зобов`язаний ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, з`ясувати, чи повно, всебічно та об`єктивно здійснено судове провадження, чи було у передбаченому вказаним Кодексом порядку здобуто докази обвинувачення, чи оцінено їх місцевим судом із додержанням правил ст. 94 цього Кодексу, чи правильно було застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Тобто в цьому рішенні слід проаналізувати аргументи скаржників і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на кожен із них вичерпну відповідь.
Указаних вимог закону суд апеляційної інстанції не дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_6 інкримінувалося вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.
У ході судового розгляду місцевий суд, дослідивши наявні докази та надавши їм відповідну оцінку, дійшов висновку, що в діянні ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, а вина і причетність обвинуваченого до скоєного злочину не доведена належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим останній підлягає виправданню.
Не погоджуючись із вироком районного суду, прокурор та потерпілий ОСОБА_7 подали апеляційні скарги, у яких стверджували про протилежне.
Суд апеляційної інстанції в ухвалі перерахував указані аргументи апеляційних скарг прокурора та потерпілого, проте належним чином їх не перевірив, не навів переконливих мотивів для їх спростування та підстав, через які залишив їх без задоволення, вказавши лише про те, що суд першої інстанції з достатньою повнотою з`ясував усі обставини справи та правильно виправдав ОСОБА_6 .
Статтею 296 КК України передбачено відповідальність за грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом
Безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за вказаною статтею закону України про кримінальну відповідальність є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також морально-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників, і зводиться до дотримання усталених правил співжиття.
Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на правоохоронювані цінності (честь, гідність, здоров`я, безпеку громадян, їх спокійний відпочинок та безперешкодну працю, втілення інших природних, соціальних і культурних прав), що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється в людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.
За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.
Так, хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок, а проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо. Винятковим цинізмом у контексті ст. 296 КК визнаються дії, що демонструють брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, зокрема прояви безсоромності чи грубої непристойності, публічне оголення, знущання з хворих, дітей, людей похилого віку, осіб, що перебувають у безпорадному стані.
Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.
Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством, заподіянням тілесних ушкоджень або шкоди майну, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти.
З урахуванням зазначеного дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлені особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за статтями КК України, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Таким чином, для юридичної оцінки діяння за ст. 296 КК України обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.
За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.
Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.
Апеляційний суд, перевіряючи висновки місцевого суду про відсутність у діях ОСОБА_6 суб`єктивної сторони інкримінованого складу злочину, погодився, що поведінка та невдоволення осіб, причетних до перекидання автомобіля, була зумовлена особистою неприязню до членів громадського формування «Козацька обласна варта», які, на їх думку, здійснювали незаконну діяльність.

При цьому колегія суддів вважала слушним, що відсутність хуліганського мотиву підтверджується дослідженими доказами, зокрема показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , за словами яких, місцеві жителі с. Лопушна були обурені тим, що представники громадського формування «Козацька обласна варта» зупиняють транспортні засоби із деревиною, безпідставно перевіряють документи та іншими діями перешкоджають здійснювати підприємницьку діяльність.
Водночас, формально погодившись із такими висновками місцевого суду, апеляційний суд, не надавши оцінки іншим доказам, які не узгоджувалися із вищевказаним, залишив неспростованими доводи прокурора про те, що обстановка й обставини подій, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки поведінки ОСОБА_6 свідчать про те, що вона була зумовлена не особистою неприязню до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 чи ОСОБА_9 , а бажанням протиставити себе суспільству та продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки.

Зокрема, без належної оцінки залишилися наказ Вижницького РВ УМВС України в Чернівецькій області № 34/107 від 13 травня 2015 року і графік патрулювання особового складу вказаного відділу поліції, відповідно до яких були узгоджені дії та складені графік спільного чергування із залученням громадського формування «Козацька обласна варта»; протоколи слідчих експериментів із потерпілими та показання останніх, із яких вбачалося, що члени громадського формування діяли на законних підставах і виключно в межах наданих їм повноважень; показання ОСОБА_17 , який, будучи керівником Вижницького РВ УМВС України в Чернівецькій області, видавав наказ про проведення спільних патрулювань працівників райвідділу, прикордонної служби та учасників громадських формувань; а також показання інших очевидців, які стверджували, що протиправними діями було порушено громадський порядок.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції в порушення вимог статей 404 та 419 КПК України безпідставно відмовив у повторному дослідженні доказів, чим допустив неповноту з`ясування обставин кримінального провадження, які могли істотно вплинути на висновки місцевого суду про відсутність в діях ОСОБА_6 складу інкримінованого злочину та непричетності його до описаних подій.
Крім цього, апеляційний суд без повторного допиту надав відмінну оцінку показанням свідка ОСОБА_18 , який стверджував, що ОСОБА_6 був причетний до вчинення хуліганських дій, що мали місце 13 травня 2015 року в с. Лопушна Вижницького району Чернівецької області.
Згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не може бути визнано доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених зазначеним Кодексом. При цьому виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо цих доказів не було досліджено під час апеляційного перегляду вироку.
Суд вважає за необхідне зазначити, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження, такими як: справедливий судовий розгляд, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Дотримання цих правил вимагається: а) якщо апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією в реалізації цього права особи, тоді, очевидно, в апеляційній процедурі не допускаються будь-які спрощення, а стандарти доказування повинні бути найвищими; б) якщо в апеляційному суді постає питання про встановлення певного факту в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції, тоді повнота дослідження доказів щодо цього факту має бути забезпечена в повному обсязі. Кожний випадок недотримання цих положень є порушенням права особи на справедливий суд у розумінні ст. 6 Конвенції, а отже і істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне й обґрунтоване рішення.
Положеннями ст. 404 КПК України чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, надаючи оцінку показанням свідка ОСОБА_18 місцевий суд зазначив, що цей свідок є упередженим через його неприязні відносини з обвинуваченим.
У свою чергу колегія суддів апеляційного суду вказала, що показання ОСОБА_18 , які останній надавав у суді першої інстанції, не варті уваги, оскільки вони не підтверджуються іншими дослідженими доказами.
Зазначене протиріччя свідчить про порушення апеляційним судом вимог статей 23, 86 та 94, 404 КПК України, адже вищевказанго свідка в суді апеляційної інстанції не було допитано, а його показанням фактично надано іншу оцінку.
Також слушними є доводи прокурора про те, що поза увагою апеляційного суду залишилось виправдання ОСОБА_6 за двома самостійними підставами, які є взаємовиключними та не можуть бути застосовані судом одночасно.
Кримінальний процесуальний закон (ст. 373 КПК України) розрізняє два види вироків: обвинувальний та виправдувальний. При цьому виправдувальний вирок ухвалюється за наявності однієї з таких підстав: не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється в разі встановлення судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Згідно з вимогами ст. 374 КПК України в мотивувальній частині виправдувального вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, а в резолютивній його частині має бути зазначено рішення про визнання особи невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та про її виправдання.
Усупереч вищевказаним положенням апеляційний суд, перевіряючи рішення місцевого суду, не проаналізував його на відповідність вищевказаним вимогам кримінального процесуального закону та не звернув уваги на те, що в мотивувальній частині вироку суд одночасно дійшов висновку як про непричетність ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого злочину, так і про відсутність у діянні складу кримінального правопорушення, тобто фактично зазначив дві різні самостійні підстави для виправдання особи, що суперечить ст. 373 КПК України.
З огляду на викладене вбачається, що впродовж апеляційної процедури суд належним чином не перевірив, чи відповідає оскаржений вирок вимогам статей 370, 373, 374 КПК України, а тому ухвала не узгоджується із приписами ст. 419 КПК України.
У сукупності наведеного ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, в ході якого необхідно врахувати вищезазначене, ретельно перевірити всі доводи апеляційних скарг, за необхідності й наявності відповідних підстав повторно дослідити обставини кримінального провадження та ухвалити рішення, яке б відповідало положенням ст. 370 КПК України.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в:
Касаційну скаргу прокуроразадовольнити.
Ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 08 вересня 2021 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_19 ОСОБА_2 ОСОБА_3