УХВАЛА
іменем України
13 жовтня 2022 року м. Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду м. Полтави ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою від 29 вересня 2022 року,-

В С Т А Н О В И В:

10 жовтня 2022 року до Октябрського районного суду м. Полтави надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, в порядку ст. 303 КПК України, в якій просить зобов`язати слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за його заявою від 29 вересня 2022 року за фактом службової недбалості, вчиненої, на його думку, суддею Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_4 , тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, із видачею заявнику витягу з ЄРДР.

Скарга мотивована тим, що 29 вересня 2022 року заявник ОСОБА_3 звернувся на електронну адресу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, із заявою про вчинене щодо нього кримінальне правопорушення, зазначивши в цій заяві, зокрема, про таке. 01 серпня 2022 року він звернувся до Ленінського районного суду м. Полтави із клопотанням про зняття арешту з його автомобіля, який було арештовано в межах кримінального провадження № 0000900 від 20 червня 2021 року за наслідками ДТП, до якого, за твердженнями самого ж заявника, він не причетний, однак в результаті ДТП його автомобіль зазнав пошкоджень та є речовим доказом. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_4 від 08 серпня 2022 року у зазначеному вище кримінальному провадженні призначено підготовче засідання, яке в подальшому відкладалося на 22 серпня та 28 вересня 2022 року через неявку обвинуваченої ОСОБА_5 . При цьому 16 вересня 2022 року ОСОБА_6 надіслав до суду заяву про розгляд його клопотання про зняття арешту з автомобіля без його участі, а в разі неявки обвинуваченої до суду оголосити її розшук, постановивши ухвалу про затримання з метою доставки для зміни запобіжного заходу на домашній арешт. Зазначає, що 28 вересня 2022 року обвинувачена в судове засідання повторно не з`явилась, а його клопотання про зняття арешту не розглянуто. У зв`язку з цим, вбачає порушення судом ч. 1 ст. 323 КПК України, що полягає, на його думку, у невжитті заходів до забезпечення прибуття обвинуваченої ОСОБА_5 до суду з 22 серпня 2022 року до цього часу, а також його клопотання про зняття арешту з автомобіля, що знаходиться у зоні активних бойових дій у м. Харкові на спеціальному майданчику для зберігання арештованого майна, не розглядається. Вважає, що такою службовою недбалістю йому заподіяні збитки. Тоді як станом на 08 жовтня 2022 року слідчим ДБР вимоги ч. 1 ст. 214 КПК України не виконані, відомості за його заявою від 29 вересня 2022 року до ЄРДР не внесені, на підставі чого звернувся з цією скаргою.

Заявник у судове засідання не з`явився, на адресу суду надіслав заяву, в якій просить розглядати скаргу без його участі, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на задоволенні скарги (а. с. 10).

Слідчий ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі.

Відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

За таких обставин, ураховуючи процесуальні строки розгляду та наявність волевиявлення заявника про розгляд без участі, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності учасників.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не відбувалось на підставі ч. 4 ст. 107 КПК України.

Вивчивши суть скарги, дослідивши додані до неї матеріали, слідчий суддя дійшов до таких висновків.

Положеннями ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 КПК України. Зокрема, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст.303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Згідно з ч. 1 ст. 214 КПК України бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, означає невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР впродовж 24 годин після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

При цьому, виходячи зі змісту ст. 214 КПК України, повноваженнями щодо оцінки відомостей, наведених у заяві чи повідомлених потерпілим, чи виявлених з іншого джерела, як таких, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення наділені слідчий, прокурор.

Як видно з матеріалів скарги, та встановлено в судовому засіданні, заявник ОСОБА_3 звернувся електронною поштою до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, із заявою про вчинення кримінального правопорушення від 29 вересня 2022 року, в якій відповідно до ст. 214 КПК України просив слідчого внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, вчиненого, на його думку, суддею Ленінського районного суду м. Полтави (а. с. 3, 4, 5).

Підставами вважати повідомлення таким, що містить відомості про злочин, є наявність в ньому об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то обставини викладені в них не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язковими для внесення до ЄРДР.

Положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженим наказом Генерального прокурора України № 298 від 30 червня 2020 року, встановлено, що відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення (п. п. 1 п. 1 розділу ІІ Положення).

Системний аналіз положень ст. ст. 214, 303 КПК України, свідчить про те, що предметом судового контролю слідчого судді може бути лише бездіяльність слідчого чи прокурора щодо невнесення відомостей до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, тобто саме заява чи повідомлення про кримінальне правопорушення є передумовою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та для початку досудового розслідування в кримінальному провадженні, і вказана заява чи повідомлення повинна містити достатні дані про наявність ознак кримінально-караного діяння.

Норми статті 214 КПК України перебувають у взаємозв`язку із ч. 1 ст. 2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину - кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Зазначені положення кримінального процесуального закону та закону про кримінальну відповідальність свідчать про те, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення (злочин).

Отже, критерієм, що дає змогу вважати заяву про злочин такою, що підлягає внесенню до ЄРДР, є наявність в ній об`єктивних даних, які дійсно свідчать про вчинення кримінального правопорушення. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до ст. 7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Заявник вказував на те, що зазначені в його заяві від 29 вересня 2022 року дії судді Ленінського районного суду м. Полтави щодо невжиття заходів для забезпечення прибуття обвинуваченого в судові засідання та нерозгляду поданого ним клопотання про зняття арешту з його автомобіля, під час розгляду кримінального провадження цим судом, на його думку, свідчать нібито про факт службової недбалості та підлягають кваліфікації саме за ч. 1 ст. 367 КК України.

При цьому, заявником у поданій заяві наводяться виключно власні міркування та припущення щодо вчинення порушень головуючим суддею, однак злочинність таких дій не підтверджується достатніми об`єктивними даними, обґрунтованими та допустимими доказами.

В даному контексті варто враховувати, що основним складовим елементом об`єктивної сторони будь-якого злочину є його суспільна небезпечність. Злочин серед інших правопорушень характеризується найвищим ступенем суспільної небезпечності і саме це дозволяє відмежовувати його від близьких за об`єктивними і суб`єктивними ознаками інших правопорушень (адміністративних, дисциплінарних та інших).

У своїй заяві ОСОБА_3 зазначає про обставини, які стосуються процедури судового розгляду кримінального провадження Ленінським районним судом м. Полтави, акцентуючи на своїй незгоді з процесуальною діяльністю суду, нерозгляді відповідних клопотань тощо.

Відповідно до положень ст. 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Частиною 2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року. Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994 року та інших.

Як зазначено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всі території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийняті позовів та заяв з таким предметом.

Верховний Суд України в постанові від 15 квітня 2008 року у справі № 21-319во07 зазначив: «законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду».

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання (пункти 10 і 11).

Заявник же, звернувшись із заявою до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, та оскаржуючи бездіяльність посадової особи вказаного органу (слідчого), фактично намагається оскаржити поза передбаченого процесуальним законом порядку оскарження судових рішень відповідні процесуальні дії та рішення суду при здійсненні ним правосуддя, а саме розгляду відповідної судової справи (кримінального провадження), що може мати наслідком втручання у діяльність судді, з використанням механізму оскарження бездіяльності слідчого, передбаченого ст. 303 КПК України.

Крім того, доводи заяви зводяться до непогодження із процесуальними діями та рішеннями суду, що не може слугувати підставами для внесення відомостей до ЄРДР, тоді як порядок їх оскарження чітко передбачений процесуальним законодавством.

Між тим, з питань можливих порушень при здійсненні своєї професійної діяльності як судді, на чому наголошується у скарзі, то такі вимоги становлять самостійний предмет оскарження в порядку дисциплінарного провадження з питань можливої протиправності дій судді у зв`язку з обставинами, наведеними заявником, за наявності для цього підстав дисциплінарної відповідальності судді.

Таким чином, доводи ОСОБА_3 , викладені ним у заяві від 29 вересня 2022 року, є його особистою оцінкою дій судді, і ґрунтуються лише на припущеннях щодо можливої протиправності дій, а тому не відповідають вимогам ст. 214 КПК України.

Відтак, незважаючи на те, що заявник вважає свою заяву повідомленням про вчинення конкретною посадовою особою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України, проте за своїм змістом вона не містить фактичних даних, які вказують на ознаки складу вищезазначеного злочину. А тому в даному випадку така заява не є підставою для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що, в свою чергу, унеможливлює автоматичне внесення відомостей до ЄРДР за вказаною кваліфікацією дій, про що просить заявник.

Отже, з урахуванням наведених вище норм законодавства та представлених матеріалів скарги за таким повідомленням про внесення відомостей до ЄРДР з боку Територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтаві, не вбачається порушення вимог кримінального процесуального законодавства, що регламентують порядок розгляду заяв та повідомлень про кримінальні правопорушення.

Згідно з вимогами ст. 307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого слідчим суддею постановляється ухвала, зокрема, відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, слідчий суддя дійшов до висновку про відсутність законодавчо визначених підстав для внесення заяви ОСОБА_3 від 29 вересня 2022 року до ЄРДР, а тому в задоволенні вимог цієї скарги потрібно відмовити.

З урахуванням Рішення Конституційного суду України від 17 червня 2020 року у справі № 3-180/2018 (1644/18), яким положення ч. 3 ст. 307 КПК України щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), дана ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Керуючись ст. ст. 24, 303-307, 370, 372 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою від 29 вересня 2022 року.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1