У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2022 року сел. Підволочиськ
Підволочиський районний суд Тернопільської області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участі

секретаря судового засідання ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

адвокатів ОСОБА_4

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду сел. Підволочиська Тернопільської області кримінальне провадження що внесене до ЄРДР за № 0000057 від 26.03.2017 року відносно обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

Обвинувачена ОСОБА_6 26 березня 2017 року о 01 годині 00 хвилин, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Volkswagen Passat» р.н. НОМЕР_1 , у якому перебував пасажир ОСОБА_7 , в порушення вимог п.п.12.2 та 12.4 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями (далі ПДР України), перевищуючи допустиму в межах населеного пункту швидкість, рухалася у темну пору добри 100 км/год., проїзною частиною автомобільної дороги «Тернопіль-Скалат-Жванець», в межах населеного пункту м. Скалат Підволочиського району Тернопільської області зі сторони с. Колодіївка Підволочиського району.

В цей час назустріч водію ОСОБА_6 у зустрічному напрямку, в межах своєї смуги для руху, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Opel Vectra B» р.н. НОМЕР_2 , рухався водій ОСОБА_8 , спільно з чотирма пасажирами в салоні.

Під час руху водій ОСОБА_6 не була достатньо уважною та не стежила належно за дорожньою обстановкою, щоб своєчасно реагувати на її зміну та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, чим порушила вимоги п. 2.3 (б, д) ПДР України.

Унаслідок цього та в порушення вимог п.п.10.1 та 13.3 ПДР України, водій ОСОБА_6 , не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, при зустрічному роз`їзді, не дотримуючись безпечного інтервалу, створюючи небезпеку для дорожнього руху, змінила напрямок свого руху вліво та частково виїхала керованим нею транспортним засобом на смугу зустрічного руху, перетнувши при цьому частково своїм автомобілем суцільну лінію горизонтальної дорожньої розмітки, перетинати яку заборонено, що є порушенням вимог Розділу 34 п.1 (в частині визначення обмежень лінії 1.1. горизонтальної дорожньої розмітки) ПДР України, де допустила зіткнення керованого нею транспортного засобу і з передньою частиною автомобіля марки «Opel Vectra B» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався в зустрічному напрямку.

Внаслідок викладеного і в порушення вимог ч.1 п.1.5 ПДР України водій ОСОБА_6 , яка не повинна створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків, створила такі умови, що стали причиною дорожньо-транспортної пригоди.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Opel Vectra B» р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки з переломами 8-го і 9-го ребер, саден правої кисті, синців тазової ділянки справа і ділянки лівого ліктьового суглоба потягнули за собою тривалий розлад здоров`я і за цією ознакою належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п.10.1 та 13.3, розділу 34 п.1 (в частині визначення обмежень лінії 1.1. горизонтальної дорожньої розмітки) ПДР України перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та заподіянням потерпілій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Під час розгляду справи захисник обвинуваченої заявила клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Суд, заслухавши клопотання обвинуваченої, думку представника потерпілої, прокурора, який вважає, що відповідно до ст. 49 КК України кримінальне провадження слід закрити, у зв`язку із закінченням строків давності, виходячи з матеріалів кримінальної справи приходить до переконання, що клопотання підлягає до задоволення з наступних підстав :

Частиною четвертою ст. 286 КПК України встановлено, що якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Статтею ст.44 КК України передбачено, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ст.49 КК України визначено: строки давності з огляду на тяжкість вчиненого злочину, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності; обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання.

Строк давності - це передбачений ст.49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.

Таким чином згідно приписів вказаної статті, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання чинності вироком суду законної сили минули встановлені законом строки, обчислення яких призупиняється в разі ухилення особи, яка вчинила злочин від слідства та суду та переривається у випадку скоєння зазначеною особою нового злочину.

Також, згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» №12 від 23.12.2005 року, особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» №2617-VIII від 22.11.2018 р., який набрав чинності 01 липня 2020 року, було внесено зміни до санкції ч. 1 ст. 286 КК України, та встановлено, що за діяння передбачені ч. 1 ст. 286 КК України, встановлена відповідальність у вигляді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Редакція ч. 1 ст. 286 КК України, чинна на час вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення (станом на 26.03.2017 року) передбачала відповідальність у вигляді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Відповідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно до ч. 2 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Як вбачається з ч.ч. 1-2 ст. 12 КК України, кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.

Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року заява №10249/03 зазначено, що стаття 7 Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, згідно з яким за наявності відмінностей між чинним на час вчинення злочину кримінальним законом та законом, який набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди мають застосовувати той із них, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого.

Суд враховує, що інститут «кримінальних проступків» було запроваджено саме Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» №2617-VIII від 22 листопада 2018 року та до цього часу не застосовувався.

Таким чином, дії обвинуваченої в розумінні вимог ст. 12 КК України Закону, що діяв на час вчинення діяння є кримінальним проступком.

Відповідно до п.п.2 ч.1 ст. 49 КК України, передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Як убачається із матеріалів справи ОСОБА_6 вчинила кримінальний проступок 26 березня 2017 року, тобто більше як 5 років до часу розгляду справи.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 288 КПК України, суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

За вказаних обставин суд приходить до переконання, що клопотання обвинуваченої про звільнення від кримінальної відповідальності є підставним та підлягає до задоволенню. При цьому суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що обвинувачена ухилялась від слідства та суду, умисно затягувала розгляд даного кримінального провадження, не з`являючись на ряд процесуальних дій.

Крім того, адвокатом потерпілої сторони заявлено клопотання про стягнення із ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_9 понесені нею витрати на правову допомогу.

Статтею 118 КПК Українивстановлено, що процесуальні витрати складаються із: витрат на правову допомогу; витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Частиною першою статті 124 КПК встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Частиною першою статті 126 КПК визначено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Таким чином, кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, зокрема витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

Нормами КПК встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК). Оскільки ст. 126 КПКвизначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, можна прийти до висновку, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Аналогічний правовий висновок, сформульовано Великою Палатою Верховного суду у постанові від 17 червня 2020 року (справа N 598/1781/17), згідно якої: КПК не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком. Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні КПК.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі N 826/1216/16 (провадження N 11-562ас18) зазначено, що "склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат".

Так, на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги, потерпіла надала до суду відповідні докази: копію Договору про надання правової допомоги від 17.05.2021 року, додаток до Договору про надання правової допомоги від 17.05.2021 року, загальний розрахунок витрат потерпілої на загальну суму 7700 гривень, квитанції до прибуткового касового ордеру від 19.08.2021 року, 10.11.2021 року, 31.06.2021 року, 17.05.2021 року, 13.05.2021 року, 14.09.2021 року, сума яких не оспорювались обвинуваченою та її захисником.

Таким чином, враховуючи вище викладене, витрати ОСОБА_9 на правову допомогу в розмірі 7700 грн. підлягають задоволенню, оскільки ця сума підтверджується доказами надання адвокатом правничих послуг у кримінальному провадженні. Витрати на правову допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю справи, наданим обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

Процесуальні витрати на залучення експертів по справі у зв`язку з проведенням судових експертиз підлягають вирішенню в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 124 КПК України.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 28 березня 2017 року накладено арешт на тимчасово вилучене майно в рамках кримінального провадження внесеного 26 березня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000057, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, а саме автомобіль «Volkswagen Passat» р.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_7 , жителя АДРЕСА_1 , та автомобіль марки «Opel Vectra B» р.н. НОМЕР_2 , що перебуває у користуванні ОСОБА_8 жителя АДРЕСА_2 .

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові. А тому суд прийшов до переконання про скасування арешту вищевказаних автомобілів.

Керуючись ст.ст. 12, 49, КК України, ст.ст. 100, 122-124, 174, 284-286, 288, 369-372, 395КПК України, суд
У Х В А Л И В :

Клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_6 задоволити.

Закрити кримінальне провадження №0000057 від 26.03.2017 року відносно ОСОБА_6 обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку передбаченого ч.1 ст. 286КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до відповідальності, звільнивши її від кримінальної відповідальності за вчинення даного кримінального проступку.

Скасувати арешт майна, що накладено ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 28 березня 2017 року на тимчасово вилучене майно в рамках кримінального провадження внесеного 26 березня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000057, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, а саме автомобіль «Volkswagen Passat» р.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_7 , жителю АДРЕСА_1 , та автомобіль марки «Opel Vectra B» р.н. НОМЕР_2 , що перебуває у користуванні ОСОБА_8 жителя АДРЕСА_2 .

Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_6 , в користь держави, процесуальні витрати, а саме :

865,90 грн за проведення судової авто технічної експертизи № 5-148/17 від 26.05.2017 року;

865,90 грн. за проведення судової авто технічної експертизи № 5-149/17 від 22.03.2017 року;

865,90 грн. за проведення судової транспортно-трасологічної експертизи № 5-150/17 від 12.06.2017 року;

2512,16 грн. за проведення судової авто-технічної експертизи № 4.6-194/19 від 30.05.2019 року;

5230,08 грн. за проведення судової авто-технічної експертизи №1710/19-22 від 22.04.2020 року.

Стягнути з ОСОБА_6 в користь потерпілої ОСОБА_9 понесені та документально підтверджені витрати на правову допомогу в розмірі 7700 грн.

Ухвала суду може бути оскаржена до Тернопільського апеляційного суду через Підволочиський районний суд протягом 7 діб з моменту її проголошення.

Суддя