Ухвала

Іменем України
19 травня 2022 року

м. Київ
провадження № 51-357 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 2 серпня 2021 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 2 серпня 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчук Полтавської області, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначено покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнаний винуватим у тому, що він 22 лютого 2019 року близько 11:00 год., перебуваючи на території, прилеглій до станції технічного обслуговування автомобілів, що на пр. Московський, 271 в м. Харкові, в ході конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_5 один удар кулаком лівої руки в область щелепи справа, від чого той впав на землю на спину. Після цього він ще наніс по одному удару кулаком правої руки в область лівої скроні і потилицю, та один удар кулаком лівої руки в область правої скроні. Після того, як потерпілий підвівся на ноги, ОСОБА_4 наніс йому ще один удар кулаком правої руки в область лівого ока та один удар кулаком лівої руки в ніс, завдавши ОСОБА_5 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати постановлені відносно нього вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 2 серпня 2021 року, ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Свою вимогу мотивує тим, що суд першої інстанції необґрунтовано ухвалив відносно нього обвинувальний вирок, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні беззаперечні докази для доведення його винуватості у вчиненні злочину, зазначає, що вирок ґрунтується лише на припущення про його винуватість. При цьому, ОСОБА_4 висловлює доводи, які стосуються неповноти судового розгляду, оскаржує фактичні обставин справи, вказує на суперечності у показах потерпілого та свідків,описує хід подій, не погоджується із оцінкою доказів, дає їм власну оцінку.
Крім того, вважає недопустимим доказом висновок судово-медичної експертизи щодо тілесних ушкоджень потерпілого через те, що неналежним способом було отримано медичну документацію потерпілого, яка також не була відкрита стороні захисту.
Також зазначає, що усупереч ст. 419 КПК України, апеляційним судом не надано вмотивованих відповідей на усі доводи його апеляційної скарги.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Твердження ОСОБА_4 про те, що його вина у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), за яке його засуджено, не доведена, а вирок місцевого суду ґрунтується на припущеннях, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та визнані безпідставним, про що в ухвалі наведено відповідні мотиви.

Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Так, висновки суду про доведеність вини ОСОБА_4 у спричиненні потерпілому ОСОБА_5 умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, за встановлених судом обставин, ґрунтуються на доказах, досліджених і ретельно перевірених у судовому засіданні, їм надано належну оцінку. Зазначені докази узгоджуються між собою, не викликають сумнівів щодо їх достовірності, належності та достатності, про що докладно зазначено у вироку.
Зокрема, суд послався на показання потерпілого ОСОБА_5 , який докладно та послідовно описав як ОСОБА_4 , в результаті конфлікту, що виник між ними, наносив удари по різних частинах тіла; свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які підтвердили неадекватну поведінку ОСОБА_4 , що негативно висловлювався до потерпілого, штовхав його, а потім почав бити, вони намагались розборонити; свідка ОСОБА_8 , охоронця ГСК «Кругозор», який спостерігав за тим, що відбувалось, через вікно, із свого робочого місця; даними протоколу огляду місця події, в якому чітко зафіксовано місце, де відбувся конфлікт між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 ; протоколом пред`явлення особи до впізнання за фотознімками, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_9 вказав на ОСОБА_4 , як на особу, що завдавала йому удари; під час слідчого експерименту потерпілий підтвердив обставини нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , що зафіксовано в протоколі; виписками із медичних карт стаціонарного хворого ОСОБА_9 , доведено його перебував на стаціонарному лікуванні у ХНП «МП № 26» ХМР з 26 лютого по 13 березня 2019 року з діагнозом закрита ЧМТ, струс головного мозку. Виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження, зафіксовані у висновку експерта, співпадають із його поясненнями, та поясненнями свідків щодо способу та механізму їх нанесення; а також іншими доказами, що у своїй сукупності також враховані судом під час доведення винуватості ОСОБА_4 .
Засуджений у своїй касаційній скарзі, серед іншого, посилається на неповноту судового розгляду, оскаржує фактичні обставини справи, не погоджується із оцінкою доказів, дає їм власну оцінку, втім наведене, з огляду на положення як ст. 433, так і ст. 438 КПК України не відноситься до компетенції суду касаційної інстанції. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанцій. Перевіряючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.

Доводи засудженого ОСОБА_4 про недопустимість висновку судово-медичної експертизи № 09-362/2019 від 12 квітня 2019 року через те, що неналежним способом було отримано медичну документація потерпілого, яка не була відкрита стороні захисту, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб, речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Протягом кримінального провадження потерпілий має право подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду(ст.56 КПК України).
Як було встановлено судом, потерпілий самостійно надавав слідчому всю медичну документацію, яка після проведення експертиз була йому повернута. Враховуючи те, що кримінальний процесуальний закон не забороняє слідчому отримувати, а потерпілому надавати органу досудового розслідування документи, що містять доказову інформацію, застосована процедура відповідає вимогам закону. Звернення до слідчого судді для отримання ухвали про тимчасовий доступ до відповідних документів в даному випадку не є обов`язковим.
В ході збирання доказів на виконання приписів ч. 2 ст. 242 КПК України щодо обов`язковості проведення експертизи на предмет встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень стороною обвинувачення було забезпечено проведення судово-медичної експертизи.
Враховуючи, що зазначену експертизу проведено особою, яка володіє спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України "Про судову експертизу" на проведення експертизи та попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, об`єктивних підстав не довіряти результатам експертизи та вважати її висновки недостовірними у суду не було.

Експертиза містить посилання на медичні документи, що були об`єктом експертного дослідження, а також відповіді на перелік запитань, поставлених перед експертом.
Відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, не відкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та автоматично не тягне визнання експертного дослідження недопустимим доказом, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів.
Така позиція відповідає висновку, викладеному у Постанові об`єднаної палати ККС ВС від 27 січня 2020 року (справа N 754/14281/17, провадження N 51-218 кмо 19).
Слід також зазначити, що змагальність процесу передбачає свободу сторін у висловленні своїх заперечень, у тому числі щодо допустимості тих чи інших доказів. Це, зокрема, прямо випливає зі змісту ч. 3 ст. 89 КПК України, яка передбачає, що сторони кримінального провадження мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими. Цьому праву кореспондує відповідний обов`язок іншої сторони довести допустимість такого доказу (ч. 2 ст. 92 КПК України).
Розумно очікувати сумлінної процесуальної поведінки не тільки від сторони обвинувачення, але й від сторони захисту.
Від вчасного заявленого клопотання залежить обсяг і порядок дослідження доказів. Очевидна недопустимість доказу тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. А визнання недопустимими, це питання є оціночним, суб`єктивним і залишається на розсуд суду, воно вирішується після дослідження доказів у порядку визначеному ч. 1 ст. 89 КПК України.
За наявності сумнівів щодо достовірності медичних документів, які були об`єктом експертного дослідження, сторона захисту, реалізуючи закріплені у статтях 22, 26 КПК України принципи змагальності й диспозитивності, під час відкриття матеріалів та на стадії дослідження доказів мала процесуальну можливість клопотати про надання відповідних документів.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що сторона захисту цього не зробила. Порушень порядку отримання наданих експерту для дослідження медичних документів не встановлено. Тому, посилання про недопустимість висновку експерта є необґрунтованими. Більш того, у судовому засіданні сторона захисту не ставила під сумнів надані потерпілою стороною медичні документи.
Слід звернути увагу, що лише 30 липня 2021 року, на стадії судових дебатів, після дослідження письмових доказів, допиту свідків та обвинуваченого захисник вперше поставив під сумнів допустимість висновку судово-медичної експертизи, який був отриманий ще під час досудового розслідування.
З огляду на викладене, посилання засудженого про недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи через невідкриття на стадії ст. 290 КПК України медичних документів, на яких ґрунтується експертне дослідження, є неприйнятними.
Що стосується доводів засудженого про ненадання апеляційним судом вмотивованих відповідей на доводи його апеляційної скарги, то вони є безпідставними.
Згідно зі ст. 419 КПК України в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції мають зазначатися узагальнені доводи осіб, котрі подали апеляційні скарги, мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, та положення закону якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі вищевказаного суду має бути зазначено підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок місцевого суду, суд апеляційної інстанції належним чином перевірив усі викладені у ній доводи, які аналогічні наведеним у його касаційній скарзі, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, та відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК України, залишаючи її без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими. При цьому, суд не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.
Отже, касаційна скарга засудженого не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваних судових рішень, що відповідають вимогам ст. 370 КПК України, а ухвала апеляційного суду ще й вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 2 серпня 2021 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3