В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" вересня 2022 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі Суд)

у складі головуючої судді ОСОБА_1 одноособово,

за участю

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 31.05.2018 за № 0005263 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Піски Лохвицького району Полтавської області, громадянки України, з вищою освітою, не заміжньої, не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимої в т.ч. в останнє за вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року за ч. 2 ст. 186 Кримінального Кодексу (далі КК) України до позбавлення волі строком на чотири роки,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України,
у с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_5 30.05.2018 перебувала на території ПКіВ «Гідропарк», а саме на пляжі, де познайомилась з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , з якими стала вживати алкогольні напої.

Після вживання спиртного ОСОБА_7 пішов купатись, а ОСОБА_6 заснула, залишивши біля себе мобільний телефон.

В цей час ОСОБА_5 керуючись корисливим мотивом, з метою незаконного збагачення вирішила таємним шляхом заволодіти майном ОСОБА_6 , а саме мобільним телефон марки «Leagoo М8», та ювелірними виробами, як-то: двома золотими каблучками та парою сережок.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_5 підійшла до ОСОБА_6 та взяла мобільний телефон марки «Leagoo М8», але її дії при знятті ювелірних виробів, в т.ч. золотих каблучок та сережок були помічені потерпілою, яка прокинулась та почала кричати, й вимагати повернення її речей.

У той же час ОСОБА_5 розуміючи, що її викрито, й ОСОБА_6 усвідомлює факт вчинення крадіжки останньою від вчинення злочину не відмовилась, а схопивши майно рушила з місця діяння, однак на виході з ПКіВ «Гідропарк» була затримана ОСОБА_7 , перехожими та працівниками поліції.

Тим самим, ОСОБА_5 учинила закінчений замах направлений на відкрите викрадення майна потерпілої ОСОБА_6 на загальну суму 10 828 гривень 00 копійок, однак свій злочинний умисел до кінця не довела з причин, що не залежали від її волі.

Вказаних висновків Суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Будучи допитаною, у порядку ст. 351 Кримінального процесуального Кодексу (далі - КПК) України, обвинувачена ОСОБА_5 указала, що дійсно за наведеного у вироку алгоритму дій учинила 30.05.2018 грабіж.

Тим самим, Суд констатує, що обвинувачена надала суду показання в яких підтвердила в повній мірі обставини скоєння кримінального правопорушення викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу їх вчинення.

Указані показання обвинуваченої Суд сприймає, як дійсні та такі, що заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову ККС ВС від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

В цій ситуації, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, в їх системному зв`язку, а саме згідно з даними відображеними у:

? протоколі слідчої дії від 30.05.2018 із ілюстрованою таблицею, з яких витікає, що на території ПКіВ «Гідропарк» було виявлено обвинувачену та на ділянці місцевості речі, котрі належать потерпілій;

? протоколі огляду предметів від 06.06.2018 із фотознімками з яких витікає, що було оглянуто майно вилучене під час слідчої дії від 30.05.2018 на території ПКіВ «Гідропарк» та в т.ч. з`ясовано, що пристрій марки Leagoo, чорного кольору, імеі1: НОМЕР_1 , імеі2: НОМЕР_2 . На телефоні розбите скло.

Установлено, що сережки з жовтого металу у вигляді «каплі» з застібкою. Каблучка з жовтого металу з вставками «полосами» білого кольору з лицевої сторони;

? протоколі перегляду відеозапису від 06.06.2018 слідує, що було переглянуто відеозапис з камер спостереження на будівлі на території ПКіВ «Гідропарк» та установлено, що на відео зафіксовано, як о 18:27 год. жінка дістає з сумки мобільний телефон викидає його, потім її зупиняє чоловік, між ним виникає комунікації в ході якої жінка в чергове щось дістає з сумки та викидає.

У подальшому дану жінку було затримано, установлено, що це ОСОБА_5 ;

? товарних чеків, з яких витікає, що вартість сережок 4 980 грн., кільця 3 848 грн., телефону 2 000 грн., судовим слідством встановлено , що доведеними у провадженні є обставини визначені ст. 91 КПК з дотриманням стандарту доказування «поза розумним сумнівом», щодо часу, місця, способу вчинення грабежу.

Тим самим, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, Суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

Обставин визначених ст. 87 КПК у відношенні досліджених доказів судом не установлено.

У т.ч. указані вище відеозаписи, на підставі яких установлювалися фактичні дані під час відображених слідчих дій відображених у наведених протоколах перегляду цифрових записів, були переглянуті судом, у порядку ст. 359 КПК України, та за наслідками таких переглядів істотних суттєвих невідповідностей з самими протоколами не установлено.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в постанова від 24 жовтня 2018 року в справі № 733/249/16-к указав, що після огляду предмет визнається речовим доказом і долучається до кримінальної справи мотивованою постановою (ухвалою), яким завершується формування даного виду доказу. Цією постановою створюється особливий правовий режим поводження з предметом в кримінальній справі. Джерелом фактичних даних (відомостей) стосовно речових доказів виступає протокол огляду предмета.

У цій ситуації, джерело фактичних даних, прямо доводить собою, обставини, які у розумінні ст. 91 КПК України підлягають доказуванню в цій справі, щодо дати, часу, місця та способу вчинення кримінального правопорушення.

Також слід відмітити, що усі ці протоколи є за своєю суттю є протоколами огляду, тобто являються слідчими діями у розумінні норм КПК України.

Слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні (ч. 1 ст. 223 КПК України).

Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети (ч. 2 ст. 223 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів. Особи, у присутності яких здійснюється огляд, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу огляду. При огляді слідчий має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, згідно ч. 2 ст. 99 КПК України, можуть належати: 1) матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні).

Тобто, у цій ситуації, вимоги ст. 237 КПК України дотримано, адже у всіх випадках слідчим проводився з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення огляд документів, які містили у собі відомості, які власне підлягають доказуванню, та у ході такого огляду здійснено відповідну фіксацію їх змісту, що прямо кореспондується з нормами ст. 223 КПК України, адже такі слідчі (розшукові) дії є діями, які були спрямовані на отримання (збирання) доказів та перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

З постанов про визнання указаних речових доказів випливає, що вони (відеозаписи) були надані на запит в т.ч. в ключі норм ст. 93 КПК.

При цьому необхідно зважати на те, що згідно з ч. 4 ст. 132 КПК для оцінки потреб досудового розслідування варто враховувати можливість отримати речі й документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, без застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Отримання тимчасового доступу до речей, документів і, за наявності підстав для того, розпорядження про надання можливості вилучення речей і документів, обумовлене, за приписами ст. 163 КПК, необхідністю доведення стороною кримінального провадження наявності достатніх підстав вважати, що без такого доступу та вилучення існує реальна загроза зміни або знищення речей чи документів, або таке вилучення необхідне для досягнення мети отримання доступу до речей і документів.

За відсутності таких обставин, тим більше за умови добровільного надання особою, у володінні якої перебувають певні речі, не виникає підстав та умов до звернення з клопотанням до слідчого судді стосовно застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до документів і речей.

Тобто, огляди проведено з дотриманням норм КПК України, а тому відсутні підстави уважати дані докази недопустимими.

Самі протоколи відповідають вимогам Кодексу в частині питання їх оформлення.

Вартість майна установлено, як дійсну, у порядку алгоритмів окреслених ОП ККС ВС у справі № 420/1667/18 (постанова від 25.11.2019) та ККС ВС у справі № 335/6360/15-к (постанова від 16.01.2020).

Як наслідок, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 КПК України.

При кваліфікації дій обвинуваченої Суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Згідно пунктів 3-4 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», які віднайшли своє відображення у позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 725/2266/18, слідує, що грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Відповідно до ст. 15 КК замахом на кримінальне правопорушення є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому кримінальне правопорушення не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

У примітці до ст. 185 КК указано, що у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу з урахуванням того, що повторність, згідно постанови Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року в справі № 591/4366/18, має місце лише у разі постановлення щодо особи обвинувального вироку за тотожний чи однорідний злочині в іншому кримінальному провадженні, того, що (2) у цілях кваліфікації дій особи у порядку КК наявність чи відсутність кваліфікуючої ознаки повторності, згідно орієнтирів ККС ВС у справах № 484/3214/17 (постанова від 15.05.2019) та № 520/6591/15-к (постанова від 31.05.2018), необхідно встановлювати, виходячи з тих обставин, які існували на час скоєння діяння, а не на час постановлення вироку.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, в розрізі ухвалення вироку від 16.06.2016 за ст. 187 КК, Суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, так як вона вчинила закінчений замах направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), повторно, однак свій умисел до кінця не довела з причин, що не залежали від її волі.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченій Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

З урахуванням того, що за частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим. Про це свідчить пункт 3 частини першої статті 65 Кодексу, відповідно до якого суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

З огляду на наведене Конституційний Суд України в рішенні від 15.06.2022 № 4-р(II)/2022 зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, наявності обставин, що пом`якшують або обтяжують відповідальність.

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

В цій ситуації, обставиною, що пом`якшує покарання є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення.

Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к).

Обвинувачена висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки.

Обставин, що обтяжують покарання, в розрізі ст. 67 КК, не установлено.

Також, Суд враховує, що обвинувачена на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має місце проживання, стан здоров`я, спосіб життя (див. дані установочної частині цього рішення), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченої до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: класифікацію за ст. 12 КК, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 186 КК України у виді позбавлення волі, із визначенням остаточного покарання, ураховуючи вирок від 10.06.2020, у порядку ст. 70 КК, оскільки Суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченої та попередження нових кримінальних правопорушень.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо Суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винної адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом покарання щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення.

Також, у порядку ч. 4 ст. 70 КК, яка регламентує, що […] в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу, обвинуваченій слід зарахувати відбуте в частині покарання за вироком від 10.06.20, а саме строк відбування покарання рахувати з 10 червня 2020 року, зарахувавши в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 14.03.2020 року до дня набрання вироком законної сили за правилами, визначеними ч. 5 ст. 72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, та, в силу ст. 72 КК, строк попередньо ув`язнення в цій справі, а саме за період з 31.05.2018 по 01.06.2018 та 09.03.2020.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, Суд

у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання призначеного вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 10.06.2020 більш суворим покаранням за цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання в виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 1 (один) місяць.

В силу ч. 4 ст. 70 КК України в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зарахувати покарання, відбуте частково за попереднім вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 10.06.2020, за правилами, передбаченими в статті 72 КК України, та, як наслідок, строк відбування покарання рахувати з 14.03.2020, та у порядку ст. 72 КК України, зарахувати в нього строк попередньо ув`язнення з 31.05.2018 по 01.06.2018 та 09.03.2020 (один день).

Речові докази: мобільний телефон, сережки, каблучку, передані на зберігання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити у її володінні; диск з відеозаписом залишити в матеріалах судового провадження.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченій, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я : Оксана БІРСА