Справа №295/5180/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2022 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира
в складі:
головуючого-судді ОСОБА_1
секретаря судового
засідання ОСОБА_2
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ "Житомирська установа виконання покарань (№8)" клопотання засудженого ОСОБА_3 про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, -
з участю:
прокурора ОСОБА_4
засудженого ОСОБА_3
захисника ОСОБА_5
в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_3 звернувся з клопотанням про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку. В обґрунтування зазначив, що судом має бути застосовано правове положення ч.1 ст. 25 КК України (1960), оскільки станом на лютий 1997 року санкція ст. 93 КК України передбачала покарання у виді позбавлення волі від 8 до 15 років або виняткову міру покарання. На час вчинення злочину, за який його було засуджено, КК (1960) не мав інституту невизначених вироків до позбавлення волі, всі покарання мали певний строк, саме строкове покарання повинно було призначено. Такий вид покарання як довічне позбавлення волі можливо було застосовувати до злочинів, вчинених з 29.03.2000 року.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 клопотання підтримав.

Адвокат клопотання підтримала.

Представник установи не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду. Суд, за погодженням з учасниками судового провадження, проводить розгляд клопотання у його відсутність.

Прокурор висловив думку про відмову у задоволенні клопотання.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали особової справи, додатково надані документи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п. 14 ч.1 вимог ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, при цьому, суд має право вирішувати лише ті питання, які не стосуються суті вироку.

Вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 ОСОБА_3 засуджено за ст. 93 п.п. «а», «и», «і», «ж», «з», 143 ч.2, 194 ч.1, 222 ч.1 КК України до довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 25.12.2001 вирок від 14.06.2001 змінено, виключено з обвинувачення кваліфікуючу ознаку, передбачену п. «и» ст. 93 КК України вчинення умисного вбивства на замовлення. Цей же вирок приведено у відповідність з КК 2001 року, а також в частині судових витрат та дати народження ОСОБА_3 , в решті вирок залишено без змін.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст.24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 р., які передбачали смертну кару як вид покарання.

Законом України № 1483 від 22.02.2000 року Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч.1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 справа № 1-5/2011 у пункті четвертому зазначив, що рішення КСУ від 29 грудня 1999 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки КСУ повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. При цьому, виключно кримінальними Законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

В пункті шостому зазначеного рішення КСУ вважає, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, яка була передбачена Кодексом 1960 року та положення цього Кодексу із змінами внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі ч.1 ст. 58 Конституції України, ч.2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч.1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано. Крім того, зазначеним Законом засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша ст. 25 Кодексу 1960 року та частина друга ст. 87 Кодексу 2001 року).

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях визнавав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів не є порушенням ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справі «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Порушені засудженим ОСОБА_3 та його захисника вимоги стосуються суті вироку, а саме на їх думку щодо неправильного застосування Харківським обласним судом при постановленні вироку ст. 25 КК України (1960) щодо визначення виду покарання.

Досліджені в судовому засіданні додатково надані документи, зокрема висновок науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, стосується суті вироку. Експерти прийшли до висновку, що невірно застосовано у якості покарання такий вид як довічне позбавлення волі, невірна кваліфікація діяння, що дає підстави для перегляду вироку Харківського обласного суду від 14.06.2001 року в порядку виключного провадження.

Відповідно до вимог ст. 463 КПК України заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами подається до суду тієї інстанції, який першим допустив помилку.

Згідно з положеннями норм КПК (1960) та чинного кримінального процесуального кодексу перевірку законності судового рішення суду першої інстанції, правильне застосування норм матеріального і процесуального закону, мають виключно апеляційна та касаційна інстанції.

Перевірку законності вироку Харківського обласного суду від 14.06.2001 року проведено колегію суддів палати Верховного Суду України з кримінальних справ 25.12.2001.

Посилання сторони захисту на рішення Європейського Суду з прав людини від 22.07.2021 «Лебедєв та інші проти України» не стосується суті клопотання, а стосується порушення ст. 3 Конвенції у зв`язку з довічним позбавленням волі без перспективи звільнення. Так, вирішення питання звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, відноситься лише до компетенції держави та полягає у становленні нових законодавчих процедур, які на сьогодні не існують.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання, оскільки порушені у клопотанні питання не стосуються питань про всякого роду сумнівів і протиріч, що виникають при виконанні вироку, а стосуються суті вироку.

Керуючись ст. 372,376, 537,539 КПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, застосування положень ч.1 ст. 25 КК України (1960) та звільнення від подальшого відбування покарання - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженому у той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1