Справа № 450/289/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/721/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 10 червня 2021 року,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
встановила:
цим вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Кротошин, Пустомитівського району, Львівської області, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст. 192 та ч.4 ст. 190 КК України.

Призначено ОСОБА_6 за ч.2 ст. 192 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 1 700 грн. та звільнено її від такого, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

За ч.4 ст. 190 КК України призначено ОСОБА_6 покарання у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією всього особисто належного їй майна.

Початок строку відбування покарання постановлено рахувати з часу звернення вироку до виконання.

Цивільний позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду завдану кримінальним правопорушенням в сумі 24 189 грн. 35 коп.

Також, постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду задану кримінальними правопорушеннями в сумі 21 282 грн. 75 коп. та 119 500 доларів США, що на день ухвалення рішення, згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 3 237 326 грн. 70 коп. та моральну шкоду в сумі 20 000 грн.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, діючи з корисливих мотивів, шляхом обману, що полягав в умисному прихованні від працівників відділення поштового зв`язку Зубра Поштамт-Центру поштового зв`язку №1 м. Львів Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відомостей про перебування її батьків ОСОБА_13 та ОСОБА_10 на території Сполучених Штатів Америки, а також неповідомленні відомостей щодо факту відсутності у ОСОБА_6 будь-яких довіреностей та інших домовленостей, укладених з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на отримання та розпоряджання їхніми пенсійними коштами, в період часу з вересня 2004 року по липень 2010 року, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , незаконно отримала від вказаних працівників відділення поштового зв`язку пенсійні кошти, призначенні для ОСОБА_9 в розмірі 37 137 грн. 92 коп. та ОСОБА_10 в розмірі 40 515 грн. 16 коп., достовірно знаючи, що вказані пенсійні кошти їй не належать, та які мала передати останнім, однак цього не зробила, чим спричинила потерпілим матеріальну шкоду на загальну суму 77 653 грн. 08 коп., що згідно з приміткою до ст. 192 КК України у 100 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян та становить матеріальну шкоду у великих розмірах.

Окрім цього, ОСОБА_14 , маючи злочинний намір на заволодіння чужим майном, зловживаючи довірою ОСОБА_9 , яка виникла в силу родинних зв`язків між потерпілою та ОСОБА_6 , оскільки остання є донькою ОСОБА_9 , достовірно знаючи про те, що потерпіла продала будинок в Сполучених Штатах Америки за адресою: АДРЕСА_3 , за що виручила грошові кошти в сумі 389 736,15 доларів США, діючи з корисливих мотивів, а саме шляхом повідомлення, в ході телефонних розмов на початку липня 2010 року з ОСОБА_9 , завідомо неправдивих відомостей про вигідність та необхідність якнайшвидшої передачі ОСОБА_9 валютних цінностей (доларів США) з метою запобігання їх втраті, під приводом їх зберігання до повернення ОСОБА_9 на територію України, заволоділа грошовими коштами ОСОБА_9 в сумі 119 500 доларів США.

Так, 13 та 26 липня 2010 року ОСОБА_9 , довіряючи та усвідомлюючи правдивість та вигідність пропозиції своєї доньки ОСОБА_14 про переказ їй готівкових коштів для зберігання, перебуваючи в м. Чикаго Сполучених Штатів Америки, без укладення будь-яких цивільно-правових угод з ОСОБА_14 щодо передачі та розпорядження даними грошовими коштами, переказала грошові кошти через міжнародну платіжну систему «Meest Money transfer» двома траншами на ім`я ОСОБА_6 та ОСОБА_15 по 50 000 доларів США, кожному.

В подальшому, вказаним вище особам за допомогою кур`єра вручено за адресою: АДРЕСА_2 , дані грошові кошти, а саме: 23 липня 2010 року 50 000 доларів США, що згідно курсу НБУ становило 394 500 грн. вручено обвинуваченій ОСОБА_6 та 04 серпня 2010 року 50 000 доларів США, що згідно курсу НБУ становило 394 500,00 грн. вручено ОСОБА_15 , які останній в подальшому, передав за невстановлених слідством обставин обвинуваченій ОСОБА_14 .

Окрім цього, 02 серпня 2010 року у невстановлений слідством час, ОСОБА_6 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, зловживаючи довірою ОСОБА_9 , яка виникла в силу родинних зв`язків між потерпілою та ОСОБА_14 , оскільки вона є донькою ОСОБА_9 , діючи з корисливих мотивів, достовірно знаючи про те, що потерпіла продала будинок в Сполучених Штатах Америки за адресою: АДРЕСА_3 , за що виручила грошові кошти в сумі 389 736 доларів США, та має при собі частину виручки за продаж вказаного вище будинку готівкою в сумі 19 500 доларів США, що згідно курсу НБУ становило 153 855 грн., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , з метою викликати у ОСОБА_9 впевненість про вигідність та необхідність передачі частини отриманої ОСОБА_9 спадщини у вигляді валютних цінностей, переконала останню передати їй 19 500 доларів США, що згідно курсу НБУ становило 153 855 грн., під приводом зберігання всіх грошових коштів разом, на що ОСОБА_9 , довіряючи ОСОБА_6 , погодилася та без укладення будь-яких цивільно-правових угод передала їй вказані грошові кошти.

Після цього, ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел до кінця, 04 серпня 2010 року, перебуваючи в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , відмовилась повернути на прохання ОСОБА_9 переказані та передані нею грошові кошти, таким чином, заволодівши ними.

В результаті своїх протиправних дій ОСОБА_6 заволоділа грошовими коштами ОСОБА_9 в сумі 119 500 доларів США, що згідно курсу НБУ на час вчинення становило 942 855 грн. та згідно з п.4 примітки до ст. 185 КК України в 600 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що є матеріальною шкодою в особливо великих розмірах.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 покликається на те, що вирок є необґрунтованим та невмотивованим, докази по справі невірно оцінені, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Вважає, що показання свідка ОСОБА_16 по епізоду вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 192 КК України, не підтверджують, а спростовують її вину, оскільки свідчать про те, що потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 добровільно надали згоду на передачу їй коштів в розмірі 37 137,92 грн. та 40 515,16 грн., відтак, при отриманні коштів вона нікого не обманювала.

На думку апелянта, суд першої інстанції невірно оцінив показання свідка ОСОБА_17 (листоноші у с. Кротошин), так як остання підтвердила, що пенсійні кошти нею їй ОСОБА_6 передавались за усною домовленістю із потерпілими і вони надали на це згоду, оскільки перебували за межами України.

Наголошує, що не відповідають дійсності та нічим не підтверджуються покликання суду у вироку про притягнення свідка ОСОБА_12 до відповідальності за дії, щодо передачі їй пенсійних коштів потерпілих.

Зазначає, що показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 не підтверджують, а спростовують її вину, оскільки в судовому засіданні останні повідомили, що потерпілі надали їй ОСОБА_6 дозвіл на отримання пенсійних коштів та розпорядження ними, однак, суд не вказав це у вироку.

Акцентує, що її показання в частині надання їй потерпілими дозволу на розпорядження коштами є логічними та послідовними, відповідають обставинам справи та показанням інших свідків, однак, натомість, показання потерпілих, жодним чином не підтверджені, є непослідовними та суперечливими, а тому не могли бути покладені в основу обвинувального вироку.

Вважає недоведеною її вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 192 КК України, у зв`язку з чим, цивільний позов в частині вказаного епізоду, не підлягає до задоволення. Також, звертає увагу на те, що потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 протягом тривалого часу із такими вимогами до неї не звертались і подали позовну заяву поза межами позовної давності.

Крім цього вважає, що по епізоду заволодіння нею грошовими коштами ОСОБА_9 в сумі 119 500 доларів США, показання потерпілої, з огляду на відсутність інших належних та допустимих доказів у справі, не можуть самостійно бути покладені в основу обвинувачення за ч.4 ст. 190 КК України, оскільки такі є непослідовними і суперечать показанням свідків та іншого потерпілого по справі.

Наголошує, що потерпіла вказала, що нібито передала їй ОСОБА_6 кошти в сумі 369 100 доларів США, вказані кошти просить стягнути в межах цивільного позову. Однак, органом досудового розслідування їй ставиться в провину лише частина коштів, тобто інша частина коштів не підпадає під ознаки шахрайства, що свідчить про відсутність ознак шахрайства та про наявність цивільно-правових відносини. Також, ОСОБА_9 зазначила, що саме від потерпілих виходила ініціатива передачі коштів готівкою через фінансові установи, що свідчить про відсутність у неї злочинного умислу на отримання коштів. Окрім цього, потерпіла наголосила, що не спілкувалась із нею по телефону та не обговорювала способів передачі коштів, що в свою чергу, також свідчить про відсутність події та факту переконання нею ОСОБА_6 потерпілої ОСОБА_9 .

Покликається на те, що показання потерпілого ОСОБА_10 не можна вважати доказом її вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки саме він проводив телефонні розмови із нею і після продажу будинку був їх ініціатором та ініціатором передачі коштів через фінансові компанії, зазначивши в судовому засіданні, що вказані кошти передавались таким способом задля страховки, щоб не пропали гроші. Факт передачі коштів добровільно, свідчить про відсутність обману з її боку.

Акцентує, що показання потерпілих по даному епізоду є нелогічними, оскільки останні ствердили, що кошти в сумі 389 000 доларів США були отримані ними 04 липня 2010 року, а передано та привезено в сумі 169 500 доларів США. Всі інші кошти, були переказані по 2500 доларів окремими платежами, однак фізично, провести залишкову суму по 2500 доларів, за 29 днів (включно із вихідними) неможливо.

Зазначає, що також і показання свідка ОСОБА_15 не можуть підтверджувати її вину у вчиненні злочину, оскільки останній ствердив, що потерпілі дійсно добровільно передавали кошти трьом членам їх родини на рівних умовах, а кошти, які були передані йому особисто, він вважав своїми, тому і розпорядився ними, віддавши матері. Підтвердив, що після приїзду діда та баби відносини з ними були нормальні, а погіршились лише через певний період часу.

На думку апелянта, показання свідка ОСОБА_18 спростовують її вину за даним епізодом протиправних діянь, оскільки він підтвердив, що кошти потерпілі передавали своїм дітям (та йому в тому числі) добровільно, кожен із одержувачів коштів розпоряджався ними на власний розсуд.

Вважає, що дана обставина свідчить про відсутність у неї умислу на вчинення обману відносно потерпілих чи зловживання їх довірою.

Окрім цього, звертає увагу, що судом невірно відображено показання свідка ОСОБА_18 в частині зазначення дати прибуття потерпілих в Україну та свідомо не вказано, що в своїх поясненнях суду свідок зазначав про те, що відносини між потерпілими та дітьми були нормальні, як на момент перебування ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за межами України, так і після їх приїзду, певний період часу.

Наголошує, що показання свідка ОСОБА_19 , аналогічно, як і вищенаведених свідків, не підтверджують її вини у вчиненні інкримінованого їй за ч.4 ст. 190 КК України кримінального правопорушення, так як з її пояснень вбачається, що кошти батьками передавались добровільно, без будь-яких зобов`язань на їх зберігання, при цьому, кошти передавались всім членам родини, які розпоряджались ними на власний розсуд, жодних застережень чи обмежень у використанні коштів не було. Зазначила, що вона ОСОБА_6 коштів в себе не зберігала та не отримувала від інших родичів на зберігання.

Покликається на відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України у зв`язку з недоведеністю її умислу на заволодіння коштами, факту зловживання довірою та обману чи інших її неправомірних дій відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , так як потерпілі добровільно, без жодного тиску чи обману передали грошові кошти як допомогу дітям та онукові в рівних частинах кожному.

Просить скасувати вирок Сихівського районного суду м. Львова від 10 червня 2021 року та ухвалити відносно неї виправдувальний вирок, у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 192 та ч.4 ст. 190 КК України.

На апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 представник потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 подав заперечення, в яких просить відхилити таку, а вирок Сихівського районного суду м. Львова від 10 червня 2021 року залишити без змін, оскільки вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу обвинуваченої такою, що не відповідає дійсним обставинам справи, які підтверджені доказами і дослідженими у порядку, встановленому кримінальним процесуальним кодексом України.

Зазначає, що доводи обвинуваченої ОСОБА_6 про недоведеність її вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 192 КК України спростовуються матеріалами справи, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_21 , ОСОБА_19 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та самої обвинуваченої і відсутністю письмових довіреностей чи доручень на отримання та розпорядження пенсійними коштами під час перебування потерпілих в США, а також категоричною відмовою обвинуваченої повернути ці кошти своїм батькам після повернення з-за кордону, у зв`язку з чим, останні були позбавлені засобів для існування, що свідчить про прямий умисел, спрямований на незаконне заволодіння чужим майном.

Вважає підставним звільнення обвинуваченої ОСОБА_6 від покарання за ч.2 ст. 192 КК України у відповідності до вимого ст. 49 КК України.

Крім цього, на переконання представника потерпілих, надуманими є доводи апеляційної скарги обвинуваченої про відсутність у ОСОБА_6 умислу на заволодіння шахрайським способом шляхом обману або довірою валютними коштами потерпілої ОСОБА_9 і цивільно-правовий характер відносин між обвинуваченою та потерпілою, а також про добровільнісь передачі валютних коштів ОСОБА_9 ОСОБА_6 , адже жодних обов`язкових для таких випадків цивільних угод щодо даних коштів потерпілі не укладали і наміру укладати такі угоди не мали, а тому обвинувачена могла заволодіти цими коштами не інакше, як шляхом обману і зловживання довірою близьких людей.

Наголошує, що досліджені в суді письмові докази та показання допитаних свідків і самої обвинуваченої вказують на те, що ОСОБА_6 , переслідуючи мету збагачення з корисливих мотивів, свідомо вводила потерпілих в оману, повідомляючи їм неправдиву і вигідну для неї інформацію щодо нестабільності та ненадійності банківської системи України, недоцільності переведення коштів на свій рахунок в банку, надавала неправильні реквізити відкритого в «Приватбанку» рахунку і в кінцевому результаті схилила потерпілих переслати їй та її близьким валютні кошти готівкою через фінансові компанії, усвідомлювала, що вказані кошти їй не належать, однак привласнила ці кошти та розпоряджалась ними як власними на свій розсуд.

Так, кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 10 червня 2021 року надійшло в провадження апеляційного суду 19 липня 2021 року та з цього часу було призначено п`ять судових засідань, в жодне з яких обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник адвокат ОСОБА_22 не з`явились, однак чотири рази подавали клопотання про відкладення розгляду, у двох випадках у зв`язку з хворобою захисника та двічі через введення в Україні воєнного стану.

Разом з тим, згідно практики Європейського суду з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Отже, на думку апеляційного суду, така процесуальна поведінка обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника адвоката ОСОБА_22 свідчить про затягування розгляду справи, оскільки під час воєнного стану суди, зокрема, Львівський апеляційний суд, працює у штатному режимі і відвідування суду не заборонено.

А відтак, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності обвинуваченої та її захисника.

При цьому, про обов`язковість дотримання розумного строку розгляду кримінальних справ неодноразово наголошував та встановлював порушення і Європейський суд з прав людини (справи «Смірнова проти Росії» від 24 липня 2003 року, «Вітрук проти України» від 16 вересня 2010 року, «Юртаєв проти України» від 31 січня 2006 року та інші).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , виступ їх представника адвоката ОСОБА_8 і думку прокурора про заперечення апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За правилами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_6 були дотримані.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 192 та ч.4 ст. 190 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованим, підтверджується дослідженими й перевіреними в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, яким дана об`єктивна оцінка, з чим погоджується і колегія суддів.

Зокрема, вина обвинуваченої ОСОБА_6 за ч.2 ст. 192 КК України по епізоду заподіяння останньою майнової шкоди потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на загальну суму 77 653 грн. 08 коп., шляхом обману, а саме отримання без відповідної довіреності належних їм коштів пенсії за період з вересня 2004 року по липень 2010 року включно, за відсутності достовірних даних про надання потерпілими дозволу на їх отримання та розпорядження ними, доведена показаннями свідка ОСОБА_16 листоноші, про те, що в період з 2004 по 2008 роки за усною вказівкою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які у 2004 році поїхали за кордон, зазначивши, що приблизно на два-три місяці, віддавала пенсію їх доньці ОСОБА_6 , яка розписувалася у відомостях про отримання коштів. Ствердила, що не перевіряла наявності у ОСОБА_6 довіреності на отримання за батьків пенсії і віддавала кошти останній, оскільки їй повністю довіряла. Також повідомила, що в подальшому, вона була засуджена вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 липня 2018 року за розтрату на користь третьої особи ОСОБА_6 чужого майна, яке було їй ввірене, а саме пенсійних виплат ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за період з вересня 2004 року по грудень 2007 року на загальну суму 32 180 грн. 98 коп. (копія вироку т.2 а.с. 67-73).

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що з 2008 року працює листоношею у с. Кротошин, за наявною інформацією про усну домовленість з потерпілими, віддавала пенсію останніх їх доньці ОСОБА_6 , оскільки вони були за межами України, наявність довіреності на передачу коштів не перевіряла. Зазначила, що домовленість потерпілих була з її мамою, оскільки до 2008 року саме остання працювала листоношею у селі. В подальшому, вона продовжила віддавати пенсію ОСОБА_6 , за що, як і її мати була притягнута до відповідальності.

Свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які є близькими родичами обвинуваченої в судовому засіданні ствердили, що за час перебування потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за кордоном, належні їм пенсійні виплати від листоноші отримувала ОСОБА_6 та здійснювала розпорядження ними.

Із даних довідок УПФ у Пустомитівському районі Львівської області №2296 від 28 серпня 2014 року, №2297 від 28 серпня 2014 року, №2304 від 28 серпня 2014 року та №2303 від 28 серпня 2014 року вбачається, що за період з вересня 2004 року по липень 2010 року включно, потерпілим була нарахована пенсія в сумі: ОСОБА_9 37 137 грн. 92 коп., а ОСОБА_10 40 515 грн. 16 коп.

Факт отримання вищезазначених сум пенсій потерпілих не заперечувався і самою обвинуваченою ОСОБА_14 .

На думку колегії суддів, всупереч доводам апелянта, суд першої інстанції дав вірну оцінку показанням обвинуваченої і не взяв до уваги покликання останньої про те, що вона здійснювала розпорядження коштами за усною вказівкою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з огляду на категоричне заперечення потерпілими зазначеної обставини під час їх допиту в ході судового розгляду.

Також, з цього приводу проаналізовано показання свідка ОСОБА_16 , згідно яких, потерпілі повідомляли їй про можливість виплати пенсії ОСОБА_6 лише на час їх виїзду на кілька місяців за кордон, натомість, обвинувачена отримувала такі виплати близько шести років та здійснювала розпорядження отриманими коштами на власний розсуд, без належних на це підстав.

Відтак, доводи обвинуваченої про невідповідність з цього приводу висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи є безпідставними, оскільки вони спростовуються доказами, які визнані судом достовірними і належними.

Також, колегія суддів вважає, що місцевий суд, у відповідності до вимог ст. 49 КК України обґрунтовано звільнив обвинувачену ОСОБА_6 від покарання, призначеного за ч.2 ст. 192 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Крім цього, не викликає сумніву у колегії суддів і висновок місцевого суду про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, що підтверджується проаналізованими і правильно покладеними місцевим судом в основу обвинувального вироку доказами по епізоду заволодіння останньою коштами потерпілої ОСОБА_9 в сумі 119 500 доларів США, шляхом зловживання довірою.

Так, потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні в суді першої інстанції ствердила, що є матір`ю обвинуваченої. Зазначила, що у 2004 році поїхали з чоловіком до США і будучи за кордоном, добровільно, протягом шести років допомагали дітям ОСОБА_6 та ОСОБА_19 , пересилали їм кошти кожного місяця не менше як по 500 доларів США. Після смерті батька, продала успадкований будинок та отримала за нього кошти в сумі 389 000 доларів США і планувала з чоловіком залишатись проживати у США, однак, їх переконали повернутись, тому звернулись до ОСОБА_6 з проханням відкрити рахунки в Україні для переведення коштів. На наданий останньою номер рахунку було перераховано 20 000 доларів США, однак ці кошти були повернуті через неправильний рахунок. ОСОБА_6 у телефонних розмовах переконувала, що банки в Україні банкрутують тому перераховувати кошти в банк ризиковано. Після чого, перераховували кошти через фінансові установи по 2 500 доларів США одноразовими переказами. Коли придбали квитки на повернення до України то потрібно було терміново перерахувати залишок коштів і тоді було переказано через фінансові установи на ім`я ОСОБА_6 , ОСОБА_19 та ОСОБА_15 по 50 000 доларів США кожному. Ствердила, що жодного дозволу на розпорядження цими коштами вона не надавала, оскільки планувала після повернення до України самостійно розподілити ці кошти між всіма. 02 серпня 2010 року вона та її чоловік ОСОБА_10 повернулись на Україну, із собою привезли кошти в сумі 19 500 доларів США, які вона віддала ОСОБА_14 . В подальшому, поведінка доньки та родичів змінилась, кошти повертати їм категорично відмовились, почали застосовувати фізичну силу та ображати їх, через що вони були змушені звернутись в правоохоронні органи. Також наголосила, що за час відсутності в Україні, належні їй та чоловіку пенсійні кошти, від листоноші отримувала ОСОБА_14 . Оформлених довіреностей на відповідні дії не було і жодних вказівок щодо такої передачі ними коштів не надавалось.
Потерпілий ОСОБА_10 батько обвинуваченої ОСОБА_6 в судовому засіданні місцевого суду надав аналогічні потерпілій ОСОБА_9 показання, окрім цього, також однозначно ствердив, що жодного дозволу на розпорядження коштами ні він, ні дружина нікому не давали, оскільки планували після повернення до України розподілити їх самостійно. Зазначив, що повернувшись додому, деякий час разом із дружиною проживав у своєму будинку з ОСОБА_6 та її сім`єю, а коли вони звернулись до доньки щоб отримати переслані гроші, то остання грубо відмовилась віддати такі та почала їх ображати, а родичі застосовувати фізичну силу.
Свідок ОСОБА_15 син обвинуваченої ОСОБА_6 пояснив, що потерпілі є його дідом та бабою, які у 2004 році виїхали за кордон. Після отримання бабцею спадку, йому стало відомо, що останні будуть пересилати кошти на його рахунок. Зазначив, що всі отримані кошти він віддавав ОСОБА_6 , зі слів якої дізнався, що від ОСОБА_10 та ОСОБА_9 були вказівки, щоб за отримані кошти, вони купили автомобіль та квартиру для тітки. Повідомив, що в 2010 році він придбав квартиру, яку, в подальшому, подарував тітці. Ще кошти витрачалися на утримання господарства. Ствердив, що після повернення ОСОБА_10 та ОСОБА_9 в Україну, їх зустріли належно та жодних конфліктів не було. Однак в подальшому, потерпілі почали вимагати повернення коштів.
Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що ОСОБА_6 є його дружиною, а потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 батьки дружини, які протягом шести років перебували за кордоном та добровільно пересилали кошти на його ім`я, на ім`я дружини, сина та сестри дружини. Зазначив, що отримані кошти витрачали на власні потреби, утримання господарства потерпілих, зробили ремонт в будинку та квартирі. Зі слів дружини йому відомо про розпорядження ОСОБА_10 та ОСОБА_9 купити за вказані кошти автомобіль і квартиру для ОСОБА_19 сестри ОСОБА_6 , що і було зроблено. Про передачу коштів в сумі 19 500 доларів США потерпілими після приїзду до України йому не відомо.
Свідок ОСОБА_19 рідна сестра обвинуваченої ОСОБА_6 в судовому засіданні місцевого суду пояснила, що батьки, перебуваючи за кордоном, добровільно переказували кошти їй та обвинуваченій, а також надавали дозвіл на розпорядження цими коштами. Зазначила, що точних сум, які були передані не пригадує, оскільки пройшло багато часу, однак, кожен розпоряджався отриманими коштами на свій розсуд. Їй особисто було переказано батьками 50 000 доларів США на придбання квартири. Ствердила, що після повернення батьків до України, останніми у її присутності добровільно, без жодних зобов`язань було передано ОСОБА_6 близько 20 000 доларів США.
Копіями платіжних документів «Міст корпорейшн» від 13 липня 2010 року та 26 липня 2010 року і розписками від 23 липня 2010 року та 04 серпня 2010 року підтверджується факт здійснення грошових переказів потерпілою ОСОБА_9 на ім`я ОСОБА_6 та ОСОБА_15 на суму по 50 000 доларів США кожному, а також факт отримання зазначених коштів обвинуваченою та її сином.
Так, відповідно до диспозиції ст. 190 КК України шахрайство це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Таке ж визначення наведено у п.17 Постанови Пленуму ВСУ №10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності».
Обов`язковою ознакою шахрайства є саме добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.
Із змісту зазначених вище доказів вбачається, що відносини між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 будувалися на довірі один до одного, що не заперечили ні потерпіла, ні обвинувачена, ні жоден допитаний свідок.
З огляду на матеріали справи, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції достовірно встановлено, що у даному випадку, ОСОБА_6 реалізувавши свій злочинний умисел, заволоділа коштами ОСОБА_9 в сумі 119 500 доларів США (у особливо великому розмірі) шляхом зловживання довірою, оскільки не повернула останній такі по її приїзді в Україну, при цьому знаючи про відповідну домовленість та відсутність вказівок власниці щодо розпорядження грошима.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції дав вірну критичну оцінку показанням обвинуваченої ОСОБА_6 про заперечення вини, зазначивши, що такі є обраною формою захисту і спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.
Безпідставними, на переконання колегії суддів, є доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 про те, що невиконання вимоги про повернення коштів особою свідчить про наявність між сторонами цивільно-правових відносин, оскільки як при шахрайстві, так і при звичайних цивільно-правових відносинах, які виникають внаслідок договірних зобов`язань, відбувається перехід майна чи права на нього, при цьому добровільно зі сторони власника, разом з тим, суттєвою ознакою, яка відрізняє шахрайство від цивільно-правових відносин, є те, що при шахрайстві такий перехід права є наслідком, зокрема, зловживання довірою потерпілого, що доведено під час судового розгляду даного кримінального провадження відносно обвинуваченої ОСОБА_14 .
Також, не знайшли свого підтвердження покликання обвинуваченої ОСОБА_6 щодо подання цивільного позову поза межами позовної давності, виходячи з наступного.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Ч.1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, має свої особливості, які полягають у тому, що згідно зі ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні може бути пред`явлено не до будь-якої особи, а виключно до підозрюваного чи обвинуваченого, що у свою чергу, вказує на початок перебігу в такому випадку строку позовної давності саме з моменту повідомлення особі про підозру.
З огляду на те, що перебіг позовної давності для позивачів розпочався із 25 жовтня 2017 року, тобто з моменту набуття відповідачем ОСОБА_6 статусу підозрюваної у кримінальному провадженні, а також з урахуванням того, що позивачі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 пред`явили цивільний позов до початку судового розгляду у підготовчому судовому засіданні 27 березня 2018 року, а відтак, строк позовної давності ними не пропущено.

Таким чином, наведене повністю спростовує доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_14 .

Що стосується призначеного покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , то місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, особу обвинуваченої, відсутність пом`якшуючих обставин та обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину щодо особи похилого віку, і визначив таке, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, що, на думку колегії суддів, є необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Окрім цього, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
постановила:
апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Сихівського районного суду м. Львова від 10 червня 2021 року відносно ОСОБА_6 без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4