Провадження № 1-і/554/99/22
У Х В А Л А

01 червня 2022 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1
за участі:
секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
захисника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 в кримінальному провадженні № 0006408 від 19 листопада 2018 року у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 309 КК України,

в с т а н о в и в :

До провадження Октябрського районного суду м. Полтави надійшло клопотання прокурора Салтівської окружної прокуратури м. Харкова про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 в кримінальному провадженні № 0006408 від 19 листопада 2018 року у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 309 КК України.

Згідно матеріалів, що містяться в розпорядженні суду, встановлено, що 19 липня 2018 року, приблизно об 11 годині, ОСОБА_5 перебуваючи в м. Харкові, проспект Ювілейний, 50, діючи умисно, маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи при цьому корисливу мету, усвідомлюючи протиправність своєї поведінки та бажаючи діяти саме таким чином, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, через відчинене вікно автомобіля ВАЗ 2115 дістав мобільний телефон Samsung Galaxy S4 I9500 Black Mist, який належав потерпілому ОСОБА_6 та розпорядився ним на власний розсуд, спричинивши останньому матеріальну шкоду на загальну суму 1385 грн. Своїми діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185 КК України, а саме - таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

21 липня 2018 року, приблизно о 13 годині, ОСОБА_5 перебуваючи в АДРЕСА_1 , з кишені брюк ОСОБА_7 шляхом вільного доступу вчинив крадіжку мобільного телефону Samsung Galaxy J3 SM-J320H, спричинивши останньому матеріальну шкоду на загальну суму 2277 грн, тим самим вчинивши кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

Крім того, 27 листопада 2018 року, близько 19 год 00 хв, ОСОБА_5 , перебуваючи на території кафе в АДРЕСА_2 , таємно, повторно з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу заволодів мобільними телефонами марки NOKIA 1101, який належить потерпілому ОСОБА_8 , SAMSUNG GT-E 1080I, який належить ОСОБА_9 , SIGMА, який належить ОСОБА_10 , NOKIA 112, який належить ОСОБА_11 та NOKIA 944, який належить ОСОБА_12 , тим самим спричинивши потерпілим матеріального збитку на загальну суму близько 1400 грн. Таким чином дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України.

18 листопада 2018 року, близько 15 години, ОСОБА_5 , перебуваючи в АДРЕСА_3 , звернувся до ОСОБА_13 з вимогою надати йому мобільний телефон для здійснення дзвінка, не маючи на меті в подальшому повернути вказане майно власнику, на що останній, помиляючись в дійсних намірах обвинуваченого, добровільно надав для здійснення дзвінка мобільний телефон ТМ «Huawei» модель Y6. Надалі ОСОБА_5 , продовжуючи свої злочинні дії, направлені на протиправне заволодіння чужим майном ОСОБА_13 , почав відходити від останнього для того, щоб зникнути з місця злочину з його майном та суб`єктивно усвідомлюючи, що його злочинний задум став очевидним для останнього, зник у невідомому напрямку, тим самим спричинивши ОСОБА_13 матеріальну шкоду на загальну суму 3999 грн. Дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

Крім того, 27 листопада 2018 року, о 17 год 30 хв, ОСОБА_5 придбав у малознайомого чоловіка на ім`я ОСОБА_14 паперовий пакет з речовиною зеленого кольору рослинного походження, яка згідно висновку експерта є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено канабісом, масою в перерахунку на суху речовину 8,455 г для особистого вживання, без мети збуту, тим самим вчинивши кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 309 КК України, а саме незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

Відносно обвинуваченого на стадії досудового розслідування було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово був продовжений відповідними ухвалами Московського районного суду м. Харкова під час розгляду кримінального провадження та востаннє на підставі положень ч. 6 ст. 615 КПК України його було продовжено до 02 червня 2022 року, строк дії якого закінчується, у зв`язку з чим на цей час виникла необхідність у вирішенні питання щодо продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 .

В судовому засіданні прокурор оголосила вищезазначене клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , яке вона мотивувала тим, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які існували як під час досудового розслідування, так і на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу, на цей час не зникли та не зменшилися, у зв`язку з чим, зважаючи, що на цей час закінчити судовий розгляд вказаного кримінального провадження неможливо, просила задовольнити клопотання та продовжити строк тримання ОСОБА_5 під вартою. При цьому посилалася на характер вчинених обвинуваченим злочинних діянь, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим інкримінованих кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що йому загрожує в разі визнання винуватим в скоєному. Виходячи з цього, зазначила, що в сторони обвинувачення є достатні підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків в цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім цього, посилалася на особу обвинуваченого, який не має міцних соціальних зв`язків та до затримання не працював, що дає всі підстави вважати, що злочинна діяльність була чи не єдиним джерелом його доходу, у зв`язку з чим вважала, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вищевказаним ризикам та забезпечити належну поведінку обвинуваченого.

Захисник обвинуваченого заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зазначивши при цьому, що ризики, визначені прокурором, є недоведеними, а саме клопотання необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення. В судовому засіданні зазначив, що обвинувачений утримується під вартою вже досить тривалий час, у зв`язку з чим посилання прокурора на той факт, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу не втратили актуальності і продовжують існувати, є сумнівним, у зв`язку з чим вважав за необхідне змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 на такий, що не пов`язаний з ізоляцією його від суспільства.

В силу об`єктивних та незалежних від суду причин, обвинувачений ОСОБА_5 до суду для участі в судовому засіданні доставлений не був. В матеріалах справи міститься довідка начальника Державної установи «Харківський слідчий ізолятор», де він утримується в даний час, про те, що з 05 березня 2022 року в установі відсутній доступ до глобальної мережі інтернет у зв`язку з пошкодженням кабельної мережі, тому проведення судового засідання в режимі відеоконференції з обвинуваченим не є можливим. З урахуванням цих обставин суд позбавлений можливості заслухати думку обвинуваченого щодо заявленого в судовому засіданні клопотання прокурора. Враховуючи запровадження в Україні воєнного стану, а також перебування обвинуваченого ОСОБА_5 в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор», що в м. Харкові, де на цей час проводяться активні бойові дії, суд вважає за необхідне розглянути питання про продовження строку тримання його під вартою за участі захисника за відсутності самого обвинуваченого.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження та дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов таких висновків.

У відповідності до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити перелічені вище дії.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

При цьому суд враховує, що відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, вимоги пунктів 3 та 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише у передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При вирішенні питання про обрання (продовження) запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, вказані в ст. 178 КПК України. Зокрема, необхідно провести оцінку в сукупності всіх обставин, а саме: вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини, ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

З метою повного, об`єктивного та всебічного з`ясування всіх обставин справи в їх сукупності, у відповідності до вимог ст. 178 КПК України судом було досліджено матеріали кримінального провадження, які перебувають в його розпорядженні та передані до Октябрського районного суду м. Полтави на виконання вимог Розпорядження Голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» від 08 березня 2022 року № 2/0/9-22, винесеного на підставі ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», враховуючи неможливість здійснювати правосуддя під час воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року (зі змінами) та зміною територіальної підсудності судових справ Московського районного суду м. Харкова за Октябрським районним судом м. Полтави.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в клопотанні прокурора не наведено достатнього обґрунтування необхідності продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме клопотання щоразу містить ознаки формалізму та посилання лише на ті обставини, на підставі яких останньому було обрано такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою. При цьому, клопотання хоча й містить виклад фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, оскільки до нього додано копії обвинувальних актів відносно останнього, однак жодного додатку на підтвердження цих обставин до нього не додано, так само як і не зазначено підстав, які б виправдовували тривале тримання обвинуваченого під вартою, з огляду також на триваючу агресію рф проти України, внаслідок чого м. Харків зазнає частих бомбардувань та відповідно потребує захисту.

Так, клопотання прокурора здебільшого обґрунтоване тяжкістю покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, що на думку прокурора підтверджує наявність ризику переховуватися від суду, однак суд критично відноситься до таких доводів прокурора з огляду на практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка є джерелом права в Україні та яку суд враховує при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 .

Зокрема, відповідно до правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12 січня 2012 року у справі «Тодоров проти України», тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачення не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою. Крім того, в рішенні ЄСПЛ «Клішин проти України» у справі № 30671/04 від 23 лютого 2012 року вказано, що підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами.

З огляду на практику ЄСПЛ, ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (у справі «Панченко проти Росії»). Відповідно до рішення у справі «Пічугін проти України» від 23 жовтня 2012 року, ЄСПЛ констатував порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенції) через невмотивованість у рішенні суду продовження існування ризиків втечі обвинуваченого і чи виправдовують вони позбавлення волі протягом усього часу кримінального провадження.

Крім того, суд зазначає, що кваліфікація дій обвинуваченого за відповідною статтею Кримінального кодексу України не тягне за собою автоматичне визнання його вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Обвинувачений користується презумпцією невинуватості, а тому обставини, викладені прокурором щодо його провини й правильність кваліфікації дій, підлягають доведенню в установленому законом порядку в суді.

Відповідно до пункту 51 Рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Виходячи з положень Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» та «Лабіта проти Італії», обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися у кожній справі з урахуванням конкретних обставин.

Принцип пропорційності передбачає необхідність встановлення рівноваги між важливістю забезпечити негайне виконання зобов`язання та важливістю права на свободу в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ Сааді проти Сполученого Королівства), а також конституційного обов`язку захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (ст. 65 Конституції України).

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ у справах «Яблонський проти Польщі», «I.A. проти Франції», «Іловецький проти Польщі»). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі «Вренчев проти Сербії»).

У справах «Цигоній проти України» від 24 листопада 2011 року, «Третьяков проти України» від 29 вересня 2011 року, «Дейнеко проти України» від 21 травня 2019 року ЄСПЛ констатував порушення Україною п. 3 ст. 5 Конвенції у зв`язку з тим, що рішення суду про продовження строку тримання під вартою не містило належних і достатніх підстав для такого тривалого тримання та національні суди не розглянули жодних альтернативних запобіжних заходів. В рішенні ЄСПЛ у справі «Ходорковський проти Росії», зазначається, що арешт буде прийнятним в світлі положень Конвенції тільки, якщо «обов`язок, передбачений законом» не може бути виконано більш м`якими засобами.

З огляду на зміст клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 , з яким звертається прокурор щоразу до суду, воно не містить обґрунтованих доказів необхідності продовження строку тримання обвинуваченого під вартою та наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а лише констатує сам факт наявності таких ризиків та посилання на ті обставини, на підставі яких обвинуваченому було обрано такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, при цьому не наведено доказів, що заявлені ризики на цей час не зменшилися та які обставини дійсно підтверджують їх існування.

Вирішуючи питання про застосування, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу суд щоразу зобов`язаний здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час судового розгляду, діяти відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

При цьому, суд звертає увагу, що у відповідності до ст. 131 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження, які застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Тобто застосування запобіжних заходів не повинно розцінюватися як міра покарання, а вважається тільки певними обмеженнями особи, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та застосовуються з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

При розгляді клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», в якій зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі. Проте згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі сплином певного часу лише наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші аргументи для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами ).

Крім того, в рішенні по справі «Осипенко проти України» № 4634/04 від 09 листопада 2010 року у п. п. 77, 79 вказано, що з плином часу для тривалого тримання заявника під вартою потрібне додаткове обґрунтування, але суди не надали жодних додаткових аргументів. Крім того, на жодному з етапів національні суди не розглянули будь-які інші превентивні заходи в якості альтернативи тримання під вартою, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку, що мало місце порушення п. 3 ст. 5 Конвенції.

Таким чином, на підставі викладеного, суд не погоджується з доводами прокурора щодо наявності ризику переховуватися від суду, враховуючи також, що матеріали клопотання, як і справи в цілому, не містять доказів переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування чи суду та вчинення ним дій, які б вказували на можливість порушення його процесуальної поведінки, а відтак вважає, що посилання прокурора на вказаний ризик ґрунтуються лише на припущеннях сторони обвинувачення, у зв`язку з чим не може бути прийнятим до уваги суду як беззаперечний доказ щодо можливої поведінки обвинуваченого в разі обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Саме лише посилання прокурора на відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, як на фактор ризику, не є достатнім для переконання, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не буде здатний забезпечити дотримання обвинуваченим належної процесуальної поведінки.

Суд не приймає до уваги доводи прокурора щодо ризику незаконного впливу на свідків та потерпілих в цьому кримінальному провадженні, оскільки в матеріалах справи наявні заяви потерпілих в усіх кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 про розгляд справи без їх участі, які при цьому зазначили, що не заперечують проти розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, згідно з якою суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Крім того, зазначили, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не мають та цивільний позов заявляти не будуть, а при визначенні міри покарання покладаються на розсуд суду.

Вивченням реєстрів, долучених до обвинувальних актів по матеріалах даного кримінального провадження, встановлено, що стороною обвинувачення в якості доказів не зазначаються і свідки, вплив на яких, як один із ризиків існування необхідності тримання обвинуваченого під вартою, констатується в клопотанні про продовження строку дії обраного запобіжного заходу.

Доцільність продовження строків тримання під вартою впродовж судового розгляду повинна ґрунтуватися на презумпції того, що з перебігом розгляду справи, зменшуються ризики, які стали підставою для взяття під варту на початковій стадії розслідування, тому продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються. Чим більше обвинувачений знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження запобіжного заходу, про що має бути зазначено в судовому рішенні. Визначаючи доцільність тримання під вартою або звільнення, суд зобов`язаний розглянути й альтернативні заходи забезпечення явки обвинуваченого до суду.

Дослідивши матеріали клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , суд вважає, що клопотання прокурора не містить обґрунтованих доказів того, що вказані ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу обвинуваченому існують і на даний час, а жодного нового ризику ним не наведено, так само як і не наведено підстав, які б виправдовували подальше тривале тримання обвинуваченого під вартою, у зв`язку з чим суд констатує, що на початковому етапі досудового розслідування можливо й була необхідність у триманні обвинуваченого під вартою, однак на даному етапі судового розгляду, докази продовження застосування найбільш суворого запобіжного заходу суду не надані.

На підставі викладеного, враховуючи пояснення учасників кримінального провадження, матеріали справи, що перебувають в розпорядженні суду, характеристику особи обвинуваченого, який є не судимим та вже тривалий час утримується під вартою, викладені обставини справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою за відсутності для цього процесуальних підстав, однак вважає за можливе змінити йому запобіжний захід на особисте зобов`язання та вважає за необхідне покласти на обвинуваченого процесуальні обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 194, 331, 372 КПК України, суд,

у х в а л и в:

У задовленні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 - відмовити.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_5 з-під варти негайно.

Клопотання захисника обвинуваченого про зміну запобіжного заходу - задовольнити.

Обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, поклавши строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 30 липня 2022 року обовязки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України: прибувати за кожною вимогою до суду, не відлучатися за межі України без дозволу суду та повідомляти суд про зміну свого місця проживання чи роботи.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню.

Роз`яснити обвинуваченому, що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення.

Копію ухвали негайно вручити учасникам кримінального провадження та направити до Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та оголошено 02 червня 2022 року о 09 годині.

Суддя ОСОБА_1