ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
7 червня 2022 року
м. Київ
справа № 461/4421/18
провадження № 51-2847км21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 березня 2021 року щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Львова,
виправданого у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 384 Кримінального кодексу України (далі КК).
Обставини справи

1. Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він у ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000650 за фактом дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), відомості про яке внесено до ЄРДР за частиною 2 статті 286 КК, 19 серпня, 25 та 27 жовтня 2017 року під час допиту як свідка, дав завідомо неправдиві показання щодо ролі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у зазначеній ДТП. Зокрема, він повідомив про те, що за кермом автомобіля, причетного до ДТП, перебував ОСОБА_8 , а не ОСОБА_7 , як було встановлено досудовим розслідуванням.
2. Галицький районний суд м. Львова вироком від 9 грудня 2020 року виправдав ОСОБА_6 у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.
3. Львівський апеляційний суд ухвалою від 23 березня 2021 року залишив без змін виправдувальний вирок суду першої інстанції.
Вимоги і доводи касаційної скарги
4. У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржену ухвалу у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Він зазначає, що апеляційний суд не обґрунтував належним чином своїх висновків та не перевірив твердження прокурора щодо незаконності рішення суду першої інстанції. На думку прокурора, апеляційний суд, погодившись із суперечливими висновками суду першої інстанції, не здійснивши відповідного аналізу таких на відповідність обставинам справи, а також не надавши своєї оцінки доказам, постановив незаконне рішення.
5. Захисник ОСОБА_9 направив до Суду письмові заперечення, у яких, наводячи відповідні аргументи, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
6. Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
7. У судовому засіданні прокурор підтримав доводи касаційної скарги, просив її задовольнити.
Оцінка Суду
8. Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, Суд дійшов висновку, що у задоволенні касаційної скарги належить відмовити.
9. Як передбачено частиною 1 статті 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
10. Зі змісту статті 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
11. Згідно з частиною 3 статті 62 Конституції України, положень статті 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
12. Цих вимог закону суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися.
13. ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що дав завідомо неправдиві показання стосовно обставин ДТП, яка сталася у с. Ямельня Яворівського району Львівської області за участю автомобілів «Mercedes» та «Opel», внаслідок якої водій останнього загинув. Неправдивість показань полягала в тому, що під час допитів у якості свідка ОСОБА_6 повідомив обставини, з яких випливало, що автомобілем «Mercedes» на момент ДТП керував ОСОБА_8 , а не ОСОБА_7 , як вважали органи досудового розслідування.
14. Суд зазначає, що для визнання винуватим у вчиненні злочину, передбаченого статтею 384 КК, сторона обвинувачення має довести, що показання свідка (1) недостовірні, тобто містять хибну інформацію про подію, яка є предметом розслідування та/або судового розгляду, і (2) свідок надав таку інформацію, усвідомлюючи її неправдивість.
15. На обґрунтування винуватості ОСОБА_6 сторона обвинувачення надала докази, які стосуються кримінального провадження № 0000650 за фактомсмертельного ДТП, обґрунтовуючи, що інші докази, отримані під час цього розслідування, суперечать показанням ОСОБА_6 .
16. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що обвинувачення проти ОСОБА_6 ґрунтується на переконанні сторони обвинувачення у тому, що у ДТП, про обставини якого допитувався свідок, винним є ОСОБА_7 , а не ОСОБА_8 Суди зазначили, що версія сторони обвинувачення щодо винуватості ОСОБА_7 не була предметом судового розгляду. Тому суди у цьому провадженні виходили з того, що за відсутності вироку, що набрав законної сили, яким встановлені обставини ДТП на підставі доказів, наданих сторонами, і зроблено висновок про доведеність версії обвинувачення, у тому числі щодо винуватості особи у вчиненні злочину, неможливо встановити, чи є недостовірними ті показання ОСОБА_6 , які стали причиною обвинувачення проти нього.
17. Ці показання мають бути надані суду під час розгляду по суті обвинувачення у провадженні № 0000650, аби суд мав змогу їх оцінити у сукупності з іншими наданими сторонами доказами. Лише за наявності висновку суду щодо недостовірності цих показань може бути доведений другий елемент складу злочину, тобто завідомість їх неправдивості для свідка під час надання доказів.
18. Суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 6 § 3(d) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.
19. Висновок суду за обвинуваченням у завідомо неправдивому показанні свідка до того, як достовірність показань цього свідка стане предметом розгляду й оцінки у провадженні, у якому він дає показання, порушить право обвинуваченого у цьому провадженні, оскільки зведе нанівець його право на перехресний допит свідка.
20. Більше того, стаття 94 КПК передбачає, що суд, який приймає рішення за обвинуваченням, вирішує справу за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження і за умови, що жоден доказ не має наперед встановленої сили.
21. Якщо суд вирішує справу за обвинуваченням свідка у наданні завідомо неправдивих показань за відсутності вироку у справі, в якій такі показання надавалися, він таким чином обмежує можливість суду у тій справі повно і всебічно дослідити всі надані сторонами докази і прийняти рішення за своїм внутрішнім переконанням. Крім того, досліджуючи питання достовірності доказів свідка, суд змушений досліджувати докази, які є предметом оцінки в іншому кримінальному провадженні, а за обставин цієї справи також питання, хто саме є винуватим у тому провадженні.
22. Таким чином, Суд погоджується з судами попередніх інстанцій, що за відсутності встановленої вироком суду, який розглядає справу, у якій свідок дає показання, недостовірності його показань, неможливо встановити обов`язковий елемент складу злочину, передбаченого статтею 384 КК.
23. Суд вже розглядав кримінальне провадження щодо обвинувачення свідка у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 384 КК, за аналогічних обставин і дійшов висновку, що надання судами оцінки доказам, що стосуються винуватості чи невинуватості особи в іншому кримінальному провадженні, суперечить зазначеній у статті 17 КПК засаді презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини[1]. Суд не вбачає підстав відступати від цього висновку у цій справі.
24. Враховуючи наведене, Суд не вважає за необхідне розглядати доводи сторони обвинувачення, що ґрунтуються на висновку судово-психологічної експертизи від 26 квітня 2018 року та показаннях експерта ОСОБА_10 , оскільки вони не можуть вплинути на висновки Суду.
25. Апеляційний суд провів судовий розгляд відповідно до вимог кримінального процесуального закону і надав умотивовані відповіді на всі аргументи, наведені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, які переважно повторюються в касаційній скарзі. Зміст ухвали не суперечить вимогам статті 419 КПК.
26. Таким чином, Суд не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, а тому вважає, що касаційну скаргу прокурора належить залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 березня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] Постанова Верховного Суду від 7 грудня 2021 року (справа № 461/4425/18, провадження № 51-2424км21): ОСОБА_11