Справа № 204/1269/22
Провадження № 1-в/204/212/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2022 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року та ухвали Верховного Суду України від 30 травня 2000 року у відповідність з чинним законодавством,
за участю прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

16 лютого 2022 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 , про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року та ухвали Верховного Суду України від 30 травня 2000 року у відповідність з чинним законодавством. В обґрунтування свого клопотання зазначив, що 15 квітня 2008 року Верховною Радою України було прийнято Закон «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності», який набув чинності 07 травня 2008 року. Цим законом ст. 5 КК України була доповнена ч. 4 наступного змісту «Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотню дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становише особи». Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 березня 1999 року смертну кару, як вид покарання було визнано неконституційною. І відповідно до ст. 152 Конституції України та частина альтернативної санкції ст. 93 (смертна кара) Особливої частини Кримінального кодексу України редакції 1960 року втратила законну силу. Таким чином і вирок смертної кари, винесений йому, залишився без міри покарання. Відповідно до ст. 6 КК України в редакції 1960 року, що діяла у період з 29 березня 1999 року до 29 березня 2000 року, без покарання у виді смертної кари було найвище покарання у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі, у зв`язку з цим він отримав можливість отримати пом`якшення вироку у відповідності ст. 54 КК України в редакції 1960 року. Порядок пом`якшення покарання чітко встановлювався ст. 405-1 КПК України, що діяв у той період. Звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках передбачених частинами 2 і 3 ст. 54 КК України провадиться судом за заявою засудженого або за поданням прокурора чи органу, що відає виконанням покарання. Тобто, Дніпропетровський обласний суд зобов`язаний був за його заявою або за поданням прокурора чи начальника Дніпропетровського слідчого ізолятора, де він утримувався в той час пом`якшити йому вирок смертної кари на п`ятнадцять років позбавлення волі. Однак, а ні начальник СІЗО, ані прокурор з відповідним поданням до суду не зверталися. Його продовжували утримувати в одиночній камері «смертників» на неіснуючій мірі покарання. Всього його утримували без міри покарання від 29 грудня 1999 року до 30 травня 2000 року. Всього п`ять місяців. І це при тому, що стаття 404 КПК України зобов`язує звернення до виконання вироку не пізніше як через три доби. Отже, у 2000 році щодо його прав мало місце істотне порушення вимог ст. 405-1 КПК України та порушення норм Кримінального закону, статей 6, 54, 93 КК України в редакції 1960 року, які істотно вплинули на правильність відповідного рішення. 29 березня 2000 року набрав чинності Закон України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально процесуального а Виправно-трудового кодексів України». Розділом ІІ вказаного Закону чітко визначено «Перегляд вироків щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки, щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок». Відповідно Закон України від 22 лютого 2000 року зобов`язував суди переглянути вироки, а не здійснювати будь-які інші заходи. Як зазначено у п. 5 Прикінцевих положень «Зменшити відповідно до частини третьої ст. 74 КК України міри покарання призначені до набрання чинності цим Законом, якщо вони перевищують санкції, встановлені цим Законом, до максимальних меж покарання, встановлених цим Законом». У ч. 3 ст. 74 КК України зазначено «Призначена міра покарання засудженому, що перевищує санкцію нового Закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. У разі, якщо такою межею передбачено більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу». Пленум Верховного Суду України (постанова від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання, п. 1) звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації. У період 1999-2000 роки санкція ст. 93 КК України 1960 року змінювалася декілька разів. Виходячи з нової редакції ч. 4 ст. 5 КК України, зворотну дію має закон, який діяв у період з 29 грудня 1999 року по 04 квітня 2000 року, оскільки він максимально пом`якшує покарання. Відповідно до вищевказаного Закону, покарання стосовно осіб, які були засуджені до смертної кари або до довічного позбавлення волі за злочини вчинені до 04 квітня 2000 року, мало бути пом`якшено до п`ятнадцяти років позбавлення волі. Враховуючи вище наведене, слід зробити категоричний висновок, що особам, які вчинили злочин до 29 грудня 1999 року не може бути призначена міра покарання довічне позбавлення волі. Такий висновок підтверджується незаперечним доказом: Науково-правовою експертизою при Інституті Держави і Права ім. В.М. Корецького. Крім того, відповідь на це питання дають і вчені. Відносно нього суд неправильно застосував кримінальний закон, а саме: безпідставно надав зворотної дії в часі Закону України від 22 лютого 2000 року, який посилював покарання у порівнянні до кримінального закону, що діяв до 22 лютого 2000 року. Висновок експертизи і вчених також підтверджують, що остаточно смертна кара була скасована з 29 грудня 1999 року і з цього часу такого виду покарання в Кримінальному кодексі України не існувало. На підставі ст. 404 КПК України в триденний термін суд, який виніс вирок йому щодо смертної кари, повинен був переглянути і замінити йому міру покарання на п`ятнадцять років позбавлення волі, але цього зроблено не було. З 29 грудня 1999 року йому вже не могли продовжувати виконувати вирок смертної кари, а повинні були застосувати Кримінальний кодекс України, який передбачав максимальну міру покарання від восьми до п`ятнадцяти років позбавлення волі. Також просив врахувати практику Верховного Суду України, а саме ухвали Верховного Суду України, якими довічне ув`язнення було змінено, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років.
На підтвердження свого клопотання надав в копіях документи: відповідь на запит судді Верховного Суду України ОСОБА_6 наданої професором кафедри кримінального права та кримінології Київського національного університету імені Тараса Шевченка кандидата юридичних наук, професора ОСОБА_7 ; відповідь на запит судді Верховного Суду України ОСОБА_6 наданої членом Науково-консультативної ради При Верховному Суді України доцента ОСОБА_8 ; відповідь на лист від 13 жовтня 2019 року, наданої асистентом кафедри кримінального права та кримінології ОСОБА_9 ; висновок науково-правової експертизи Ради науково-правових експертиз при Інституті держави і права ім. В.М. Корецького НАН України від 17 грудня 2009 року.
30 березня 2022 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська засуджений ОСОБА_3 надав доповнення до раніше поданої заяви, в якій зазначив, що він не просить суд застосувати до нього помилування. Просив звільнити його з під варти. Він відсидів вже дуже великий строк. До своїх доповнень додав в копіях: ухвалу Верховного Суду України від 13 лютого 2009 року; ухвалу Верховного Суду України від 11 грудня 2009 року; ухвалу Верховного Суду України від 29 січня 2010 року.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 своє клопотання підтримав та просив його задовольнити. Суду зазначив, що при вирішенні його клопотання суду необхідно спиратись на рішення Верховного Суду України, яким було змінено покарання у виді смертної кари на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років. Підставою задоволення його заяви є ч. 4 ст. 5 КК України, оскільки якщо після вчинення кримінального діяння передбаченого Кримінальним кодексом України змінювався Законом про кримінальну відповідальність декілька разів то застосуванню підлягає той Закон, який скасовує кримінальну відповідальність або пом`якшує покарання. Чому він прохає суд застосувати до нього саме п`ятнадцять років позбавлення волі тому, що коли 25 грудня 1999 року було скасовано смертну кару, то було визначено покарання у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі до осіб, які були засуджені до смертної кари, однак його покарання ніким не було приведено у відповідність. В подальшому після скасування смертної кари він півроку був без вироку, оскільки вносились зміни до кодексів. А Верховний Суд України на протязі шести місяців не виносив ніякого рішення, оскільки змінювався закон декілька разів, а саме тричі. Коли виключили смертну кару то повинні були змінити йому покарання, а саме призначити йому п`ятнадцять років позбавлення волі.
В судовому засіданні захисник засудженого ОСОБА_3 ОСОБА_5 підтримала заяву свого підзахисного та просила її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_4 просиві відмовити в задоволенні заяви засудженого, оскільки вона є безпідставною. Засуджений ОСОБА_3 відбуває покарання згідно вироку суду, який відповідає чинному законодавству підчас винесення його і на теперішній час. І тому на даний час відсутні будь-які механізми заміни невідбутої частини покарання, окрім цього відсутні законні підстави для такої заміни.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали клопотання, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року ОСОБА_3 був засуджений за ст. ст. 93 п.п. «а», «г», «е», «з», «і», 86 ч. 2, 140 ч. 2, 193 ч. 3, 142 ч. 3, 208 КК України до виключної міри покарання - розстрілу.
Ухвалою Верховного Суду України від 30 травня 2000 року покарання у вигляді смертної кари призначеного вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року - розстрілу, замінили на довічне позбавлення волі.
Вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року набрав законної сили 30 травня 2000 року.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2017 року, засудженому ОСОБА_3 зараховано у строк відбування покарання за вироком Дніпропетровського обласного суду від 19 грудня 1999 року покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення у межах даного провадження за період з 25 березня 1999 року по 30 травня 2000 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
На даний час засуджений ОСОБА_3 відбуває покарання за вищевказаним вироком суду.
При вирішенні клопотання засудженого суд керується рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 та виходить з того, що рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), які передбачали смертну кару, як вид покарання та запроваджено мараторій на її застосування.
В подальшому, 22 лютого 2000 року до ст. 93 КК України були внесені зміни відповідно до Закону України № 1483-11 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України в часині зміни виду покарання з смертної кари на довічне позбавлення волі».
Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом України № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.
Згідно рішення Конституційного суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).
За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Крім того, Конституційний Суд України зазначає, що після Рішення від 29 грудня 1999 року КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Таким чином, зіставлення положень ст.ст. 8, 58, 92, 152, п. 1 розділу ХV Перехідні положення Конституції України та ст. 5 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.
Крім того, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.
Таким чином, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення ОСОБА_3 особливо тяжких злочинів. Положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище ОСОБА_3 , а його посилання на те, що він в даний час отримав право на пом`якшення йому міри покарання на 15 років позбавлення волі є необґрунтованими.
Суд при постановленні вироку щодо ОСОБА_3 призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року та ухвали Верховного Суду України від 30 травня 2000 року у відповідність з чинним законодавством, слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року та ухвали Верховного Суду України від 30 травня 2000 року у відповідність з чинним законодавством відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи днів з дня її оголошення в Дніпровський апеляційний суд через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1