Номер провадження: 11-сс/813/896/22
Справа № 495/4468/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської обл. від 01.07.2022, якою в межах кримінального провадження №0000628 від 13.06.2022 стосовно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Долинка, Саратського р-ну, Одеської обл., громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

- підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді в межах кримінального провадження №0000628 від 13.06.2022 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України задоволено клопотання слідчого відділення №1 СВ Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_8 та застосовано стосовно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із утриманням в ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» строком на 60 днів до 29.08.2022 включно, без визначення розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу.
Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя послався на те, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України та в зазначеному кримінальному провадженні органом досудового розслідування доведено існування ризиків переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, впливу на потерпілу та свідків, знищення або зміни на свою користь речових доказів, а також вчинення іншого кримінального правопорушення з огляду на тяжкість покарання, що загрожує останньому у разі визнання винуватим, відсутність постійного джерела доходу у підозрюваного, факт проживання ОСОБА_7 в одному населеному пункті з потерпілою, воєнний стан на території України та можливість останнього, маючи паспорт громадянина України для виїзду за кордон, покинути територію країни.

Врахувавши те, що злочин вчинений із застосуванням насильства, слідчий суддя, скориставшись правом, передбаченим ч. 4 ст. 183 КПК України, вирішив не визначати підозрюваному ОСОБА_7 розмір застави в якості альтернативного запобіжного заходу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою з огляду на наступне:
- поза увагою слідчого судді залишилось те, що в органу досудового розслідування відсутні докази того, що саме підозрюваний вчинив інкримінований йому злочин, натомість, відповідно до його пояснень, статевий акт між ним та потерпілою відбувався за взаємною згодою;
- слідчим суддею не було враховано того, що прокурором не було доведено ризиків, на які він посилався, натомість, ОСОБА_7 має постійне місце проживання, за яким позитивно характеризується, раніше не судимий, в період з часу вчинення злочину до часу застосування стосовно нього запобіжного заходу з 13.06.2022 по 30.06.2022 не здійснював спроб переховування від органів досудового розслідування та суду, не має змоги покинути територію України, оскільки підпадає під категорію чоловіків віком від 18 до 60 років, які не можуть перетнути кордон України, перебуває на обліку у лікаря-психіатра Саратської ЦЛ;
- слідчий суддя при визначенні строку застосування тримання під вартою вийшов за межі строків досудового розслідування кримінального провадження, оскільки такий двомісячний строк досудового розслідування спливає 13.08.2022.
Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити підозрюваному ОСОБА_7 запобіжний захід із тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт або домашній арешт у нічний час доби з 22 до 06 год. із покладенням на нього відповідних обов`язків.

В судове засідання апеляційного суду, призначене на 12.07.2022 учасники провадження не з`явились, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, при цьому, захисник просила розгляд апеляційної скарги проводити за її відсутності у зв`язку із введенням на території України воєнного стану, а прокурор подав клопотання про відкладення судового засідання, яке було задоволено та апеляційний розгляд відкладено на 15.07.2022.
В подальшому, в судове засідання на 15.07.2022 прокурор повторно не з`явився, хоча був своєчасно та належним чином сповіщений про дату, час та місце апеляційного розгляду, жодних клопотань на адресу суду не подавав.
Враховуючи неявку учасників провадження в судове засідання, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405 та ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд за відсутності учасників процесу та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.
Разом з тим, ч. 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Системний аналіз оскаржуваної ухвали свідчить про те, що слідчий суддя зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на таке.
У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
Згідно з приписами п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Так, на підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що 30.06.2022 ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, а санкція зазначеної статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7-ми до 12-ти років.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий і прокурор; недостатність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.
Так, відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21.04.2011, заява №42310/04, суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.
Органами досудового розслідування ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, а саме у тому, що він 12.06.2022 о 14 год., знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи в центрі с. Долинка, Білгород-Дністровського р-ну, Одеської обл., побачив неповнолітню ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де під час словесного конфлікту з останньою у ОСОБА_7 виник прямий злочинний умисел, направлений на задоволення своєї статевої пристрасті шляхом вступу у природний статевий акт з неповнолітньою ОСОБА_9 , реалізуючи який та достовірно знаючи про її вік, оскільки вони являються мешканцями одного населеного пункту та остання проживає поблизу будинку бабусі ОСОБА_7 , розуміючи свою фізичну перевагу, відтягнувши ОСОБА_9 за одяг біля шиї на відстань 20 м від приміщення будинку культури в лісосмугу, закривши потерпілій рот рукою та штовхнувши її на землю, ліг зверху на неї, та однією рукою почав душити її за шию, тим самим продовжуючи придушувати волю та супротив ОСОБА_9 , а іншою рукою стягнув її нижній одяг й, приспустивши свій нижній одяг, перебуваючи у збудженому стані, вступив із нею проти її волі в природній (гетеросексуальний) статевий акт, тим самим вчинивши зґвалтування.
Зазначена підозра обґрунтовується матеріалами провадження, долученими органом досудового розслідування до клопотання.
Апеляційний суд критично оцінює посилання захисника на те, що в матеріалах провадження відсутні докази вчинення саме підозрюваним інкримінованого йому злочину та статевий акт між ним та потерпілою відбувався за взаємною згодою, оскільки на теперішній час досудове розслідування зазначеного кримінального провадження триває, здійснюється збирання доказів та встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, при цьому, відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК України, оцінка доказів з точки зору допустимості, належності та достовірності та їх сукупності з точки зору взаємозв`язку та достатності надається судом 1-ої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, а на теперішній час вирішується лише питання щодо наявності правових підстав для застосування стосовно підозрюваної особи запобіжного захисту.
На переконання колегії суддів, зібраних органом досудового розслідування на даній стадії кримінального провадження доказів достатньо для переконання стороннього спостерігача у тому, що ОСОБА_7 причетний до вчинення інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України.
Окрім того, колегія суддів також враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.
Відповідно до п.п. 34-36 рішення ЄСПЛ «Москаленко проти України», обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла бути підставою для його першого взяття під вартою.
Частиною 1 ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Водночас, колегія суддів не погоджується із доводами сторони захисту про недоведеність органом досудового розслідування наявності в зазначеному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, натомість, на переконання апеляційного суду, в даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування було доведено існування ризиків можливого переховування ОСОБА_7 від органів досудового розслідування чи суду, незаконного впливу на потерпілу та свідків, знищення або зміни речей, які мають істотне значення для встановлення обставин провадження, а також вчинення іншого кримінального правопорушення, обумовлені тим, що: останній обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, вчиненого стосовно неповнолітньої особи, відповідальність за який передбачена лише у виді позбавлення волі на строк від 7-ми до 12-ти років; не працевлаштований, тобто у останнього відсутнє постійне джерело доходів; не одружений, на утриманні дітей не має, тобто не має міцних соціальних зв`язків; останній є односельцем потерпілої особи та має процесуальну можливість ознайомлюватись із матеріалами провадження та, як наслідок, анкетними даними свідків, які підлягають безпосередньому допиту судом 1-ої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Водночас, апеляційний суд приймає до уваги твердження захисника про те, що підозрюваний має постійне місце проживання, за яким позитивно характеризується, раніше не судимий, не має змоги покинути територію України, оскільки підпадає під категорію чоловіків віком від 18 до 60 років, перебуває на обліку у лікаря-психіатра Саратської ЦЛ, проте наголошує на тому, що вказані обставини не зменшують ризики, встановлені апеляційним судом вище та не можуть бути підставою для обрання більш м`якого запобіжного заходу, враховуючи повну характеристику особи підозрюваного ОСОБА_7 та обставини вчинення злочину, в якому він обґрунтовано підозрюється.
Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, що виключають можливість застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ні слідчим суддею, ні апеляційним судом під час апеляційного розгляду скарги не встановлено.
Таким чином, враховуючи викладені вищи обставини, колегія суддів доходить переконання, що органом досудового розслідування була доведена неможливість застосування на даному етапі досудового розслідування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу для запобігання названим вище ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного.
Що стосується посилань сторони захисту на те, що слідчий суддя при визначенні строку застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_7 тримання під вартою вийшов за межі строків досудового розслідування, апеляційний суд такі твердження вважає вочевидь помилковими з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 219 КПК України, строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР або винесення постанови про початок досудового розслідування у порядку, встановленому ст. 615 цього Кодексу, до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.
В свою чергу, п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України передбачає, що з дня повідомлення особі про підозру досудове розслідування повинно бути закінчене протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.
На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 був повідомлений про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України 30.06.2022, що свідчить про те, що строк досудового розслідування в зазначеному кримінальному провадженні №0000628, з огляду на вищевикладені положення п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України, спливає 30.08.2022 (а не 13.08.2022, як про це стверджує сторона захисту), у разі, якщо не буде продовжений відповідно до вимог ч. 4 ст. 219, ст. 294 КПК України.
Підсумовуючи викладене, апеляційний суд в даному випадку доходить висновку про те, що, застосувавши стосовно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 29.08.2022 включно, слідчим суддею не було допущено порушень вимог кримінального процесуального закону та строк був визначений в межах строку досудового розслідування кримінального провадження.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги захисника немає, оскільки слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що стосовно підозрюваного ОСОБА_7 необхідно застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, який, на відміну від інших більш м`яких запобіжних заходів, зможе запобігти названим вище ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, тому ухвала слідчого судді підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 24, 177, 183, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника захисника ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської обл. від 01.07.2022, якою стосовно ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 29.08.2022 включно, без визначення розміру застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4