ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2022 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

головуючого: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5
представника потерпілого ОСОБА_6
представника служби
у справах дітей ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження відносно:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 червня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000146, -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 06 червня 2021 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.126 КК України та призначено покарання у виді 120 (ста двадцяти) годин громадських робіт.
Вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні.

КП №11-кп/822/264/22 Головуючий у І інстанції: ОСОБА_9
Категорія: ст. 126 КК України Доповідач: ОСОБА_1 .

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_8 02 вересня 2020 року близько 21 год. 30 хв., перебуваючи за попереднім місцем роботи, що за адресою АДРЕСА_2 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, з метою завдання фізичного болю малолітньому ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , усвідомлюючи кримінально-протиправний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання негативних наслідків, схопив руками малолітнього ОСОБА_10 за обличчя та встромивши пальці рук до рота малолітнього, розтягував щоки та здавлював обличчя з лівої сторони, чим заподіяв фізичного болю малолітньому ОСОБА_10 без спричинення тілесних ушкоджень. Своїми умисними, кримінально-протиправними діянням ОСОБА_8 заподіяв малолітньому потерпілому ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 фізичного болю.
На вказаний вирок обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок та закрити кримінальне провадження за невстановленням достатньої кількості доказів для доведеності винуватості у суді і вичерпання можливості їх отримати.
В апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування з ЧРУП ГУНП в Чернівецькій області інформації, чи притягались раніше свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та потерпілий ОСОБА_10 до адміністративної та кримінальної відповідальності.
Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не врахував того, що потерпілий та вищевказані свідки перебувають у службовій залежності від директора Центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Чернівецької ОДА ОСОБА_6 , а їхні покази, які були надані ними під час досудового розслідування, протилежні показам, наданих в суді першої інстанції, у зв`язку з чим є неправдивими.
Вказує на те, що ОСОБА_6 подала заяву про вчинення кримінального правопорушення лише 19 листопада 2020 року, в той час, як подія мала місце 02 вересня 2020 року.
Посилається на те, що службові документи були штучно створені ОСОБА_6 , оскільки в них відсутні дата та час їх складання.
Апеляційні доводи обґрунтовує і тим, що потерпілий під час допиту жодного разу не вказував на те, що ОСОБА_8 засовував йому пальців до рота та розтягував щоки.
Вважає, що свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 надавали свої покази під тиском ОСОБА_6 .
Вказує на те, що повідомлення про підозру повністю відображає зміст обвинувального акту, що є порушенням ст. 291 КПК України.
На апеляційну скаргу обвинуваченого прокурор ОСОБА_15 подала заперечення, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, наводячи власні доводи на спростування вимог апелянта.
Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник, будучи належним чином повідомлені про дату, місце та час судового засідання не з`явились, що за приписами ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає апеляційному розгляду.
Неповнолітній потерпілий ОСОБА_10 також не з`явився до суду апеляційної інстанції, його законний представник та інші учасники не заперечили проти апеляційного розгляду за його відсутності, оскільки його права не будуть порушені.
Заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст оскаржуваного вироку та доводи, викладені в апеляційній скарзі, думку прокурора, законного представник потерпілого та представника служби у справах дітей, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 за обставин, які вказані у вироку, з наступних підстав.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України полягає у: 1) завданні удару, побоїв; 2) вчиненні інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується лише прямим умислом.

Будучи допитаним в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України не визнав.

Обвинувачений ОСОБА_8 суду першої інстанції пояснив, що перебував в не дружніх відносинах з директором та деякими працівниками Центру. З 02 вересня 2020 року по 03 вересня 2020 він перебував на чергуванні та помітив, що діти почали боротись, проте нічого особливого не відбулось. Він підійшов до їхньої кімнати, привідкрив двері, однак хлопці розбіглися в різні сторони, після чого він зачинив за собою двері та пішов спати. В цей час медсестра в коридорі заповнювала свої документи. Через деякий час він знову почув шум, на що медсестра кілька разів робила їм зауваження, а йому сказала йти далі спати та відпочивати. 04 вересня 2020 року він звернувся до лікаря, оскільки захворів та перебував на лікарняному протягом 3-х тижнів. Після чого перебував у відпустці 2 тижні. Згодом його звільнили. Синців у потерпілого не бачив, а дізнався про синець з висунутої підозри. Ніяких незаконних дій по відношенню до дітей не вчиняв і тілесних ушкоджень не завдавав.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції в присутності законного представника ОСОБА_6 (постановою від 19 листопада 2020 року залучено до участі у кримінальному провадженні як законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.п. 21-22) ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_3 ), малолітній ОСОБА_10 пояснив, що ОСОБА_8 знає як свого колишнього вихователя Центру, який з ним погано поводився. Одного вечора у вересні минулого року він разом із своїми товаришами лежали у ліжку та почали шуміти. На вказаний шум прийшов ОСОБА_8 і в грубій формі сказав «Тихо» та пішов. Однак, через деякий час ОСОБА_8 знову зайшов до них в кімнату, почав говорити «Закрий рот», а згодом напав на ОСОБА_10 та почав рвати і крутити вуха, вставляв пальці до рота і розривав його, щипав за обличчя, здавлював грудну клітину, скручував руку. Потерпілий в цей час кричав про те, що йому боляче та просив його відпустити. Згодом вони всі заснули. На наступний день вихователька виявила у нього синці на обличчі. Після цього випадку обвинувачений підходив до нього і просив нікому про ці обставини не розповідати та згодом подякував за те, що він мовчав. Потерпілий відчував образу та в суді першої інстанції виявив бажання, щоб обвинуваченого покарали.

Неповнолітній свідок ОСОБА_11 суду першої інстанції за участю законних представників та психолога пояснив, що потерпілий ОСОБА_10 є його товаришем, з яким вони проживали в одній кімнаті. Обвинувачений ОСОБА_8 йому знайомий, оскільки останній працював у Центрі черговим вихователем. У вересні 2020 року він з хлопцями перебували в кімнаті, готуючись до сну, однак почали шуміти, на що обвинувачений ОСОБА_8 зробив їм декілька разів зауваження і просив бути тихіше. ОСОБА_10 нецензурно висловився в сторону обвинуваченого ОСОБА_8 , на що останній зайшов до кімнати та напав на ОСОБА_10 Почав крутити ОСОБА_10 руки і вуха, щипав за щоки, засовував пальці до рота і розтягував рот. ОСОБА_10 плакав, кричав і просив припинити. На наступний день у ОСОБА_10 були синці на обличчі.

Неповнолітній свідок ОСОБА_13 суду першої інстанції за участю законних представників та психолога пояснив, що обвинуваченого ОСОБА_8 знає, як вихователя Центру в якому він перебував у зв`язку із сімейними обставинами. У вересні 2020 року він та інші хлопці знаходились ввечері в хлопчачій кімнаті та готувались до сну, проте трохи шуміли. На цей шум ОСОБА_8 неодноразово приходив та просив заспокоїтись. Після чого ОСОБА_10 щось сказав обвинуваченому ОСОБА_8 , на що останній зайшов у кімнату та підійшов до ліжка ОСОБА_10 , коліном вперся в ліжко та почав сунути пальці ОСОБА_10 до рота, роздираючи його. Потерпілий ОСОБА_10 плакав та просив припинити.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що працює в Центрі помічником вихователя. З ОСОБА_8 було дуже важко працювати, оскільки він не реагує на прохання, не міг заспокоїти дітей, кричав на них, в наслідок чого конфліктував з дітьми. Про обставини конфлікту їй стало відомо з розмов дітей.

Свідок ОСОБА_17 суду першої інстанції пояснила, що працює медсестрою в Центрі. ОСОБА_8 характеризується не з позитивної сторони, оскільки діти постійно конфліктують з ним та він агресивно себе поводить. 02 вересня 2020 року вона перебувала на зміні. Ввечері діти почали пустувати та шуміти, не реагували на зауваження ОСОБА_8 . Біля 21 год. 30 хв. вона перебувала в коридорі та заповнювала документи, в той час як до кімнати хлопців зайшов ОСОБА_8 . Після чого почула крик ОСОБА_10 , у зв`язку з чим попрямувала до кімнати хлопців та побачила, що обвинувачений ОСОБА_8 перебував біля ліжка ОСОБА_10 . Через деякий час вона поцікавилась самопочуттям ОСОБА_10 , на що він плакав та відмовився їй відповідати. Доповідну вона написала пізніше, оскільки боялась ОСОБА_8 .

Допитана в судовому засіданні в якості свідка законний представник потерпілого ОСОБА_6 в суді першої інстанції пояснила, що являється директором Центру та у вересні 2020 року до неї звернулась вихователь-методист, яка повідомила про те, що ОСОБА_10 побили, а на його обличчі наявний синець. Вона почала запитувати ОСОБА_10 що трапилось, на що останній повідомив, що ОСОБА_8 роздирав йому рота. Після цього вона телефонувала ОСОБА_8 , щоб останній надав свої пояснення, однак його телефон був відключений. Згодом було розпочате службове розслідування. ОСОБА_10 почував себе засмученим та пригніченим та відчуває страх. ОСОБА_8 через день після випадку відкрив лікарняний, після чого пішов у відпустку, у зв`язку з чим службове розслідування неможливо було вчасно завершити. Однак, після закінчення відпустки, ОСОБА_8 була оголошена догана. Через деякий час стався ще один випадок за участю ОСОБА_8 , внаслідок чого останній був звільнений. Під час роботи ОСОБА_8 у закладі на нього неодноразово надходили скарги від працівників Центру. Звернулася до правоохоронних органів вже після повного завершення службового розслідування.

Судом першої інстанції допит малолітнього потерпілого ОСОБА_10 , неповнолітніх свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 був проведений із дотриманням вимог ст. 354 КПК України в присутності їхніх законних представників та психолога, а також соціального педагога і такі їх показання суд сприймав безпосередньо.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно, об`єктивно і всебічно дослідивши надані сторонами докази, прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, дав вірну юридичну оцінку діям обвинуваченого, при цьому апеляційний суд виходить з наступного.

Винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, повністю доведена показами потерпілого, свідків, які вони надали у суді першої інстанції та які є послідовними та повністю узгоджуються між собою, а також письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, а саме:

- 09 жовтня 2020 року до ЄРДР внесено відомості за правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 126 КК України відносно ОСОБА_8 , кримінальне провадження № 0000146 (т. 1 а.п. 1-2);

- повідомленням про вчинення кримінального правопорушення від 08 жовтня 2020 року, згідно якого ОСОБА_6 повідомила, що в Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Чернівецької ОДА мало місце застосування фізичного насильства по відношенню до вихованця вказаного центру ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 з боку чергового з режиму ОСОБА_8 .

По даному факту була створена комісія з проведення службового розслідування і було розпочате службове розслідування. В ході службового розслідування підтверджено, що 02 вересня 2020 року ввечері черговий режиму ОСОБА_8 зайшов в спальну кімнату, щоб заспокоїти хлопців і застосував фізичне насильство по відношенню до ОСОБА_10 , свідками якого були неповнолітні ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 . У дітей відібрані пояснення та взято пояснення у медичної сестри ОСОБА_17 , яка в цей день була на чергуванні;

- наказом про створення комісії з проведення службового розслідування від 07 вересня 2020 року, відповідно до якого було створено комісію з проведення службового розслідування у складі: ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 . Наказано провести службового розслідування за фактом порушення посадової інструкції п. 5.5. черговим режиму ОСОБА_8 (т. 1 а.п. 9);

- актом службового розслідування (т. 1 а.п. 10) встановлено те, що вихователь-методист ОСОБА_18 вранці, прийшовши на роботу, помітила на обличчі ОСОБА_10 сліди від пальців. 02 вересня 2020 року в розмові з дитиною з`ясувалось, що під час чергування черговий режиму ОСОБА_8 , зайшовши в їхню кімнату, наніс йому тілесні ушкодження а саме: сунув пальці в щелепу та вдарив у грудну клітину (зі слів дитини). В даній кімнаті перебували інші вихованці, а саме: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 .

Опитавши кожну дитину окремо було підтверджено, що черговий режиму ОСОБА_8 наніс ОСОБА_10 тілесні ушкодження, вони просили не бити ОСОБА_10 та повідомили про те, що розкажуть вранці про випадок ОСОБА_6 , на що ОСОБА_8 не зважав.

Вказане службове розслідування проведене у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 13 червня 200 року № 950 «Про затвердження Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України Про запобігання корупції прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування». Акт службового розслідування направлений для приєднання до матеріалів кримінального провадження уповноваженою на те посадовою особою, містить в собі факти та обставини, що мають значення для даного кримінального провадження та підлягають доказуванню, у даному випадку підтверджує факт завдання ОСОБА_10 фізичного болю. А тому висновок службового розслідування є належним доказом у даному кримінальному провадженні.

- доповідною від 03 вересня 2020 року, з якої вбачається, що ОСОБА_13 вказав на те, що 02 вересня 2020 року о 21 год. 40 (45) хв. на зміні чергового режиму ОСОБА_8 , останній почав бити ОСОБА_10 за те, що він шумів в хлопчачій кімнаті та бився з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Коли ОСОБА_8 зайшов до кімнати, він почав роздирати рота ОСОБА_10 та бив долонею по задньому місцю (т. 1 а.п. 11);

- доповідною від 03 вересня 2020 року, в якій ОСОБА_11 вказав на те, що на зміні чергового режиму ОСОБА_8 він з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 шуміли. На цей шум прийшов ОСОБА_8 і сказав, щоб вони не шуміли. Пізніше ОСОБА_8 зайшов до кімнати та почав бити ОСОБА_10 по задньому місцю, роздирати рота та бити в грудну клітину (т. 1 а.п. 12);

- доповідною від 03 вересня 2020 року, в якій ОСОБА_10 вказав на те, що 02 вересня 2020 року о 21 год. хлопці шуміли, а він лежав на ліжку. Пізніше зайшов ОСОБА_8 почав його бити в грудну клітину та обличчя (т. 1 а.п. 13);

- доповідною від 03 вересня 2020 року, з якої вбачається, що ОСОБА_12 бачив, як ОСОБА_10 бив черговий режиму ОСОБА_8 , хлопці просили зупинитись, але він швидко бив та роздирав рот ОСОБА_10 . Вранці ОСОБА_8 сказав нікому про це не розповідати (т. 1 а.п. 14);

- доповідною від 03 вересня 2020 року, з якої вбачається, що ОСОБА_18 вказала на те, що в цей день в ранці вона прийшла на роботу та помітила у ОСОБА_10 синці. Під час бесіди, ОСОБА_10 зізнався, що ввечері, коли вони лягали спати, між ним та ще одним вихованцем сталась суперечка. Черговий режиму, який чергував 02 вересня 2020 року, ОСОБА_8 зайшов до спальні та почав бити ОСОБА_10 . На прохання ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 припинити бити ОСОБА_10 . ОСОБА_8 не реагував.

Провела бесіду та відібрала пояснення у вихованців центру. Телефонувала ОСОБА_8 для відібрання пояснень, однак він не бере трубку (т. 1 а.п. 15);

- даними протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення та іншу подію від 19 листопада 2020 року (т. 1 а.п. 17) підтверджується, що ОСОБА_6 заявила про те, що 02 вересня 2020 року приблизно 21 год. 30 хв., черговий з режиму ОСОБА_8 застосував фізичне насильство по відношенню до ОСОБА_10 , яке виразилося у завданні декількох ударів руками по різних частинах тіла, чим завдав фізичного болю останньому;

Показання потерпілого та свідків, щодо фактичних обставин встановлених апеляційним судом, механізму та локації спричинення потерпілому ОСОБА_10 фізичного болю узгоджуються між собою, з огляду на що підстав вважати їх такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження, у колегії суддів не має.

Крім цього, апеляційним судом не встановлено розбіжностей у показах потерпілих та свідків, які б викликали сумнів у їх достовірності та правдивості та вплинули б на правильність висновків суду першої інстанції.

Кримінальний процесуальний закон передбачає, що у рішенні суду має бути з достатньою повнотою передано суть показань, наданих учасниками судового провадження під час судового засідання та не передбачає дослівного їх відтворення у судовому рішенні. При цьому, як вбачається з матеріалів провадження, ні потерпілі, ні свідки не заперечували, що саме обвинувачений ОСОБА_8 є тією особою, яка вчинила протиправні дії по відношенню до малолітнього потерпілого.

Отже, наведені вище докази отримані у порядку, встановленому КПК України, підтверджують існування обставин, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема, подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, наслідки вчинення кримінального правопорушення) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, взаємоузгоджуються між собою, у зв`язку з чим відповідно до положень ст.ст. 84, 85, 86 КПК України є належними, допустимими, достовірними та у своїй сукупності, поза розумним сумнівом, доводять, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КК України.

Твердження обвинуваченого та його захисника в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_10 під час допиту в ході досудового розслідування та в суді першої інстанції не заявляв про те, що саме ОСОБА_8 сунув йому пальці до рота, не заслуговують на увагу, оскільки такі твердження спростовуються вищенаведеними доказами.

Посилання апелента про те, що потерпілий та свідки надавали свої покази під тиском ОСОБА_6 апеляційним судом відхиляються, оскільки про це потерпілий та свідки як під час досудового розслідування, так і під час допиту в суді першої інстанції не заявляли.

Доводи обвинуваченого про неприязні відносини з ОСОБА_6 не заслуговують на увагу суду, оскільки не спростовують факту вчинення ним насильницьких дій, які завдали фізичного болю потерпілому ОСОБА_10 .

Посилання апеляційної скарги на те, що потерпілий та свідки перебувають у матеріальній та моральній залежності від ОСОБА_6 колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи є лише припущеннями обвинуваченого та його захисника і

не знайшли свого підтвердження під час перегляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

Положення ст. 94 КПК України визначають, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як засвідчує судова практика, доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи.

Вказане також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, зазначеною у постанові суду від 09 листопада 2021 року (справа №281/128/19, провадження № 51-4536км19).

Враховуюче вищенаведене колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту та необ`єктивність дослідження судом матеріалів кримінального провадження.

Доводи обвинуваченого та захисника про те, що деякі обставини справи всебічно не досліджені: зокрема, не задоволено клопотання та не перевірено чи потерпілий та свідки раніше притягались до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є безпідставними, оскільки на підставі тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку кримінального правопорушення.

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_6 звернулась із заявою про вчинення кримінального правопорушення не в день його вчинення апеляційний суд зазначає наступне.

Наказом від 07 вересня 2020 року було створено комісію з проведення службового розслідування у складі: ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 . Наказано провести службового розслідування за фактом порушення посадової інструкції п. 5.5. черговим режиму ОСОБА_8 (т. 1 а.п. 9).

19 листопада 2020 року ОСОБА_6 звернулась до органу досудового розслідування із заявою про вчинення відносно ОСОБА_10 черговим з режиму ОСОБА_8 фізичного насильства, яке виразилось у завданні декількох ударів руками по різних частинах тіла ОСОБА_10 , чим завдав фізичного болю останньому.

Як встановлено колегією суддів, в суді першої інстанції ОСОБА_6 особисто визнала, що звернулась із заявою про вчинення кримінального правопорушення після завершення службового розслідування, яке довго не могла закінчити, оскільки ОСОБА_8 перебував на лікарняному, після чого пішов у відпустку, про що вказував самий обвинувачений.

Згідно ч. 1 ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Кримінальний процесуальний кодекс України не містить конкретного проміжку часу для подачі заяви про вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, пунктом 6 Розділу ІІ Інструкції про порядок ведення єдиного обліку в органах поліції заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1377 від 06 листопада 2015 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2015 року за № 1498/27943 визначено, що заяви або повідомлення фізичних або юридичних осіб про вчинене кримінальне правопорушення та іншу подію можуть бути усними або письмовими. Усні заяви про вчинення кримінального правопорушення заносяться до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, форма якого наведена в додатку 3 до цієї Інструкції, який підписують заявник та посадова особа, яка прийняла заяву.

Вимоги вищенаведеної Інструкції, при прийнятті органом досудового розслідування заяви від ОСОБА_6 про вчинення відносно ОСОБА_10 . ОСОБА_8 кримінального правопорушення дотримані в повному обсязі.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 України, розпочате відповідно до вимог КПК України, на підставі відповідної заяви.

Твердження апелянта про те, що повідомлення про підозру має аналогічний зміст обвинувального акту, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому ст. 278 КПК України, у випадках: 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного із передбачених КПК України запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчинені кримінального правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 277 КПК України, повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором, яке має містити такі відомості як: 1) прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення; 2) анкетні відомості особи (прізвище, ім`я по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру; 3) найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення; 4) зміст підозри; 5) правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру; 7) права підозрюваного; 8) підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення.

Як вбачається з матеріалів провадження, повідомлення ОСОБА_8 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, відповідає в повному обсязі зазначеним вимогам ч. 1 ст. 277 КПК України.

З матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_8 розписався про отримання копії письмового повідомлення про підозру, а також про роз`яснення йому прав та обов`язків, будь-яких зауважень щодо порядку, процедури та змісту письмового повідомлення ОСОБА_8 не вказував.

Крім того, згідно протоколу про відмову від отримання копій матеріалів дізнання вбачається, що ОСОБА_8 отримав копію матеріалів дізнання та копію обвинувального акту з реєстром матеріалів досудового розслідування лише 27 листопада 2020 року, мотивуючи це відсутністю часу.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 126 КК України відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і ґрунтуються на зібраних у провадженні доказах, які відповідають вимогам закону щодо їх допустимості, достатності й достовірності.

Відповідно до ст. 65 КК України та роз`яснень п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку мають дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Зазначених вимог закону суд першої інстанції при винесенні вироку дотримався в повному обсязі.

При обранні ОСОБА_8 виду та міри покарання суд, у відповідності до положень ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до кримінального проступку, дані про особу винного, який за місцем проживання позитивно характеризується, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках в закладах з надання психіатричної або наркологічної допомоги не перебуває, має подяки та підвищує свою професійну діяльність, що підтверджується відповідними документами (т. 1 а.п. 195-197).

Суд першої інстанції вірно встановив відсуніть обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що для досягнення цілей покарання, а саме виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів обвинуваченим, необхідним і достатнім буде покарання у виді 120 (ста двадцяти) громадських робіт, яке за своїм видом і розміром відповідає вимогами ст.ст. 50, 65 КК України.

Висновки суду, щодо призначеного ОСОБА_8 покарання узгоджуються і з правовими позиціями Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

З огляду на фактичні обставини справи, положення кримінального закону, мету покарання, призначене судом покарання ОСОБА_8 за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення.

Усі інші доводи, на які посилається апелянт, не дають апеляційному суду підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Істотних порушень норм кримінального та кримінального процесуального закону які б могли стати підставою для скасування або зміни вироку суду, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи викладені вище обставини, в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, у зв`язку з чим його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 370-372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 червня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000146 - без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня її проголошення до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду.

Головуючий, суддя [підпис] ОСОБА_1

Судді: [підпис] ОСОБА_2

[підпис] ОСОБА_3