ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/266/22 Справа № 211/3120/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
в режимі відеоконференції:
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанці, на вирок Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 вересня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002068, щодо

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Макіївка Донецької області, який
проживає за адресою:
АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 вересня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження, за наступних обставин.
22 листопада 2019 року приблизно о 21.45 год. в темний час доби при увімкненому в повному обсязі зовнішньому вуличному освітленні водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем DAEWOO NEXIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , слідував у крайній правій смузі проїзної частини дороги пр. Гагаріна з боку вул. О.Васякіна в напрямку вул.Дніпровське шосе м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, наближаючись до регульованого пішохідного переходу, розташованого перед зупинкою громадського транспорту «ТРК Рудана» вказаної вулиці і позначеного відповідними дорожньою розміткою та дорожніми знаками, видимість яких для водія ОСОБА_7 була необмеженою. При наближенні до вказаного пішохідного переходу на світлофорі для автомобілів був увімкнений червоний сигнал.
В цей час попереду по ходу руху автомобіля DAEWOO NEXIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з лівого краю дороги пр. Гагаріна при увімкненому зеленому сигналі пішохідного світлофора на пішохідний перехід вийшов пішохід ОСОБА_9 та почав перетинати проїзну частину в напрямку смуги руху вказаного автомобіля.
В процесі подальшого руху пішохода ОСОБА_9 по пішохідному переходу в момент, коли він вже знаходився на проїзній частині, призначеній для руху в напрямку вул. Дніпровське шосе, в безпосередній близькості від смуги руху автомобіля DAEWOO NEXIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , відбулася зміна сигналів світлофорів (пішоходам на забороняючий, а транспортним засобам на сигнал, що дозволяє рух).
При цьому, водій ОСОБА_7 мав об`єктивну можливість своєчасно виявити як вихід пішохода ОСОБА_9 на проїзну частину, так і його рух по проїзній частині після увімкнення сигналу світлофора, що дозволяв рух транспортним засобам, та в свою чергу повинен був дати дорогу пішоходу ОСОБА_9 , що завершував перехід проїзної частини відповідного напрямку руху, але проявив неуважність до дорожньої обстановки та продовжив рух в напрямку пішохідного переходу, чим порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме вимоги п.п. 1.5, 1.7, 2.3б, 18.2 Правил дорожнього руху України.
В даній дорожній обстановці в результаті порушення вказаних правил безпеки дорожнього руху водій ОСОБА_7 , продовжуючи рух, виїхав на пішохідний перехід, розташований на проїзній частині пр. Гагаріна перед зупинкою громадського транспорту «ТРК Рудана» м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, та вчинив наїзд керованого ним автомобіля DAEWOO NEXIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_9 , внаслідок чого останньому були спричинені тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
В діях водія ОСОБА_7 по керуванню автомобілем DAEWOO NEXIA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вбачаються невідповідності вимогам п. 18.2 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з наїздом на пішохода ОСОБА_9 .

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі обвинувачени й заявляв вимоги про скасування вироку суду через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
У судовому засіданні 03 серпня 2022 року обвинувачений змінив свої апеляційні вимоги, відмовився від апеляційної скарги в частині скасування вироку суду, просив вирок суду змінити в частині призначення покарання та застосувати щодо нього вимоги ст.ст. 75, 76 КК України. В іншій частині залишити без зміни.
Обгрунтовуючи свої вимоги зазначав, що вину визнає в повному обсязі, щиро кається, примирився з потерпілим, відшкодував завдану кримінальним правопорушенням шкоду, має на утриманні неповнолітню дитину, хворіє на хронічний комбінований геморой 4 ступеня, папилому периональної області.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В іншій частині просить вирок суду залишити без зміни.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що суд не в повній мірі врахував обставини вчинення правопорушення, а саме що внаслідок ДТП потерпілому завдано тяжкі тілесні ушкодження. Вказує, що обвинувачений вину не визнав, завдану правопорушенням шкоду не відшкодував.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали змінену апеляційну скаргу обвинуваченого та просили її задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
Прокурор у судовому засіданні не підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, заперечував проти задоволення зміненої апеляційної скарги обвинуваченого та просив вирок суду залишити без зміни.
Потерпілий ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються, у зв`язку з чим в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України апеляційний суд виходить з фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.
Що стосується доводів апеляційних скарг про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого, слід зазначити наступне.
За змістом ст.ст. 409, 414 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції зокрема може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто такого покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до тяжких необережних злочинів, обставини його вчинення та наслідки ДТП, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він раніше не судимий, перебуває на обліку у лікаря психіатра, звертався за медичною допомогою до лікаря нарколога з грудня 1986 року по січень 1995 року з приводу психічних поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому, а такождумку потерпілого з приводу призначення обвинуваченому покарання та досудову доповідь уповноваженого органу пробації.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі за відсутності підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України, та з урахуванням особи обвинуваченого й обставин кримінального правопорушення покарання може бути призначено у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

З даним висновком суду першої інстанції в частині необхідності застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами саме на строк 2 роки апеляційний суд цілком погоджується, оскільки дійсно не застосування додаткового покарання створить уяву безкарності у водіїв, які, порушуючи правила дорожнього руху, наражають громадян на небезпеку.

При цьому посилання прокурора про те, що суд при призначенні додаткового покарання не взяв до уваги ступінь тяжкості кримінального правопорушення, обставини його вчинення та наслідки, що настали, а також дані про особу обвинуваченого, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.
Разом з цим доводи обвинуваченогощодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 покарання, а саме не застосування судом першої інстанції ст. 75 КК України, що потягло призначення занадто суворого покарання, є обґрунтованими, з огляду на таке.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вибачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Однак суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи ОСОБА_7 захід примусу у виді позбавлення волі на певний строк, суд першої інстанції дав оцінку ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення, які не вказували на наявність будь-яких перешкод для обвинуваченого для виконання вимог п.п. 1.5, 1,7, 2.3б, 18.2 ПДР України. Також суд узяв до уваги відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, і те, що обвинувачений, знехтувавши вимогами ПДР України, вчинив необережний тяжкий злочин, в результаті якого настали наслідки у вигляді заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому. Також суд зважив на думку потерпілого, який залишив вирішення питання про призначення ОСОБА_7 покарання на розсуд суду, та досудову доповідь уповноваженого органу пробації, відповідно до якої можливе виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк. Крім того, не залишив поза увагою суд і змісту допущених обвинуваченим порушень ПДР України, адже саме з огляду на їх характер ОСОБА_7 було позбавлено права керування транспортними засобами.

Разом з цим, як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив та дав оцінку особі обвинуваченого ОСОБА_7 .
Під час апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дослідив матеріали кримінального провадження в частині характеристики особи обвинуваченого, зокрема, обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення кримінально-караного діяння, індивідуальні властивості особи, а також докази, що були надані суду апеляційної інстанції, враховуючи його похилий вік, дані про те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, є законослухняним громадянином та має стійкі соціальні зв`язки, вперше вчинив необережне кримінальне правопорушення, не перебуваючи у стані алкогольного, наркотичного сп`яніння чи під дією лікарських препаратів, перебуває на обліку у лікаря психіатра, звертався за медичною допомогою до лікаря нарколога з грудня 1986 року по січень 1995 року з приводу психічних поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності.
Відповідно до досудової доповіді, складеної Довгинцівським районним відділом філії ДУ "Центр пробації" у Дніпропетровській області, на думку органу пробації, аналіз інформації свідчить про низький рівень ризику вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення та низький рівень ймовірної небезпеки для суспільства. Виправлення ОСОБА_7 можливе без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк та не становить небезпеки для суспільства.

Для підтвердження факту часткового відшкодування обвинуваченим завданої потерпілому моральної шкоди під час апеляційного перегляду стороною захисту було надано розписку потерпілого ОСОБА_9 про отримання ним від обвинуваченого грошових коштів у сумі 10 000 грн. в якості частини відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, що свідчить про усвідомлення обвинуваченим глибини пережитого потерпілим горя та невідворотності наслідків дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, суд апеляційної інстанції при врахуванні можливості відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди враховує, що обвинувачений пенсіонер, має на утриманні неповнолітню дитину, хворіє на хронічні захворювання, які потребують постійного лікування, продовжує відшкодувати потерпілому завдану кримінальним правопорушенням шкоду й на час апеляційного перегляду вже відшкодував 17 500 грн., та вважає за необхідне визнати обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, часткове відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди.

Крім того, суд першої інстанції формально вказав, що враховує дані про особу обвинуваченого, однак фактично не врахував стан здоров`я самого ОСОБА_7 , який має ряд хронічних захворювань, про що свідчать наявні у матеріалах провадження медичні документи, а також вік обвинуваченого.
Окрім викладеного, апеляційний суд враховує й обставини, що характеризують поведінку ОСОБА_7 після вчинення кримінально-протиправного діяння, який повністю визнав свою вину, в повному обсязі визнав свою винуватість у кримінальному правопорушенні, виражав щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки, цілком усвідомив протиправність вчиненого ним діяння, зобов`язався в подальшому дотримуватися бездоганної поведінки.

Апеляційний суд в даному випадку не може не зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».
У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до висновку про те, що конкретні обставини провадження та дані про особу ОСОБА_7 вказують на формування в обвинуваченого позитивних установок, що свідчить про недоцільність відбування ним покарання у виді позбавлення волі, а виправлення останнього та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень в даному випадку можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Цей захід примусу відповідає меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого. Також стимулюванням правослухняної поведінки ОСОБА_7 в даному випадку буде визначений апеляційним судом контроль за поведінкою обвинуваченого і можливість його направлення для відбування призначеного покарання у разі невиконання покладених на нього обов`язків або систематичного вчинення правопорушень, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення.

Крім того, при вирішення питання про застосування до обвинуваченого вимог ст. 75 КК України суд апеляційної інстанції відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21 лютого 2019 року у справі № 742/584/18, враховує думку потерпілого щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування. Так потерпілий ОСОБА_9 під час апеляційного перегляду прохав призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, а також вказував, що примирився з ним.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає за необхідне вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок суворості.
У зв`язку з викладеним змінена апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню, апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначення ОСОБА_7 покарання.

Інших порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно та всебічно розглянути провадження і постановити законне та обгрунтоване рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Змінену апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанці, залишити без задоволення.
Вирок Довгинцівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 вересня 2021 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.
На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4