В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 348/168/22

Провадження № 1-кп/348/225/22

23 травня 2022 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

секретарів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора - ОСОБА_4 ,

потерпілої - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Надвірна кримінальне провадження №0000193 від 21.08.2021 року про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, не працює, неодруженого, на утриманні немає нікого, не судимого, українця, громадянина України, у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Обвинувачений ОСОБА_6 керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_5 тяжкі тілесні ушкодження.

Злочин ним вчинено при наступних обставинах:

21.08.2021 року близько 06 год. 12 хв. у світлу пору доби, суху погоду, водій ОСОБА_6 , керуючи мотоциклом марки «Shineray», право власності на який в уповноважених органах не зареєстровано, рухався ділянкою автодороги Н-09 з сполученням «Мукачево-Львів» по вул. Вокзальна у м. Надвірна у напрямку до м. Львів.

На задньому пасажирському сидінні мотоцикла марки «Shineray» перебувала пасажирка ОСОБА_5 .

Дана ділянка дороги має по одній смузі для руху у кожному напрямку, протилежні потоки транспорту поділені дорожньою розміткою 1.1 (вузька суцільна лінія) Правил дорожнього руху України, вкінці з поворотом вліво.

Проїжджаючи заокруглено вліво ділянку дороги зі швидкістю 80 км/год., що перевищує максимально-допустиму швидкість у населених пунктах водій ОСОБА_6 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не обрав в установлених межах безпечної швидкості, внаслідок чого виїхав за межі проїзної частини вправо, де допустив перекидання мотоцикла.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_6 , будучи водієм транспортного засобу, порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме:

п.1.5., згідно якого дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинна створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

п.2.3., в якому зазначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху, водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

п.12.1., який вказує, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п. 12.4., відповідно до якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

В результаті порушення обвинуваченим ОСОБА_6 ПДР України сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пасажирка ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-хребетної травми у вигляді забою головного мозку середнього ступеню тяжкості з крововиливом під тверду мозкову оболонку, переломом потиличної кістки, переломом поперечного відростка першого шийного хребця, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент їх заподіяння.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті визнав повністю та пояснив, що з потерпілою ОСОБА_5 вони знайомі і в них є спільна подруга на ім`я ОСОБА_7 , яка напередодні ввечері, а саме 20.08.2021 року подзвонила до нього та попросила його відвезти ОСОБА_5 зранку з с. Гвізд додому в м. Надвірна. Він в цей час перебував у свого двоюрідного брата в с. Пнів, Надвірнянського району. 21.08.2021 року близько 05 год. 30 хв. ранку він на своєму мотоциклі марки «Shineray» поїхав в с. Гвізд, Надвірнянського району, де біля церкви зустрів потерпілу, яка сіла ззаду на пасажирське сидіння і вони поїхали назад в м. Надвірна. Приїхавши в центр міста, він зупинився, купив сигарет, після чого знову повіз потерпілу по вул. Визволення додому. Навпроти заправки «Окко», що розташована на об`їзній дорозі, на повороті він не впорався з керуванням, з`їхав на обочину та вдарився в дорожній знак. Саме падіння з мотоцикла він не пам`ятає, до свідомості прийшов біля Надвірнянської ЦРЛ, куди його та потерпілу було доставлено каретою швидкої медичної допомоги.

Усвідомлює, що порушивши Правила дорожнього руху, він вчинив тяжкий злочин, що спричинило потерпілій ОСОБА_5 тяжкі тілесні ушкодження. Просить суд його суворо не карати, у вчиненому щиро розкаюється. Зазначає, що потерпіла ОСОБА_5 не має до нього претензій ні матеріального, ні морального характеру. Запевнив суд, що подібного більше не повторить.
Беручи до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_6 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування злочину при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та зважаючи на те, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового процесу, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Дії ОСОБА_6 вірно кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України як дії, які виразились в порушенні Правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_5 тяжкі тілесні ушкодження.

При обранні міри покарання обвинуваченому суд, згідно з вимогами ст.65 КК України, враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, а також роз`яснення, що містяться п.п.20, 21 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», відповідно до яких при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.

Тому при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, обставини вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого: має постійне місце реєстрації та проживання, за яким характеризуються позитивно, на обліку у психіатричному та наркологічному кабінетах не перебуває, його поведінку до і після вчинення злочину, ставлення до скоєного та відповідно до ч.1 ст.66 КК України, обставини, що пом`якшують покарання повне визнання вини у вчиненому на досудовому слідстві та в суді, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність у потерпілої до нього матеріальних та моральних претензій, думка останньої щодо призначення обвинуваченому не суворого покарання, що не пов`язане з позбавленням волі.
Обтяжуючих вину ОСОБА_6 обставин судом не встановлено.

Згідно досудової доповіді Надвірнянського районного сектору філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області у обвинуваченого ОСОБА_6 середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та середній ризик небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб, а тому вважають, що його виправлення можливе без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк та не становить високої небезпеки для суспільства ( в тому числі для окремих осіб) (а.с. 24-26).
Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_6 слід призначити покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, в межах, встановлених в санкції відповідної частини даної статті КК України, а саме у виді позбавлення волі.

Разом з тим, беручи до уваги всі дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 та обставини, що пом`якшують його покарання, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ще можливе без ізоляції від суспільства, і що є підстави звільнити його від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, застосувавши ст.75 КК України, а тому з врахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_6 слід визначити іспитовий строк - 1рік 6 місяців.

Згідно ст.76 КК України на обвинуваченого ОСОБА_6 під час іспитового строку слід покласти обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На думку суду, саме таке основне покарання у виді позбавленняволі, але з іспитовим строком, буде достатнім і необхідним для виправлення ОСОБА_6 та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень, справедливим у співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Суд констатує, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, оскільки справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому кримінальному правопорушенню; категорія справедливості передбачає, що покарання за кримінальне правопорушення повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування, суд сприймає, як діяння, яке б вказувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики, ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Крім того, пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року із наступними змінами звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Пунктом 5 вказаної постанови судам рекомендовано мати на увазі, що наведений у ч.1 ст.66 КК України перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в ч.1 цієї статті (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого, відвернення підсудним шкідливих наслідків злочину, часткове відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди). Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

Також, на переконання суду, до обвинуваченого ОСОБА_6 в даному випадку не доцільно застосовувати додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Враховуючи наведене, обраний обвинуваченому такий вид покарання, відповідатиме не тільки тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину та обставинам провадження, але й особі самого обвинуваченого, є обгрунтованим та буде відповідати меті покарання.

Відносно запобіжного заходу, суд констатує наступне:

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, обвинуваченому 21.01.2022 року було обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком до 21.03.2022 року.

Майнова шкода злочином не завдана.

Також, відповідно до вимог ч.3 ст. 118 КПК України витрати на залучення експертів є процесуальними витратами.

Крім того, ч.2 ст. 124, п.2 ч.4 ст. 374 КПК України визначено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта, рішення про відшкодування процесуальних витрат у разі визнання особи винуватою зазначається у резолютивній частині вироку.

Судові витрати у даному кримінальному провадженні, питання щодо яких має вирішувати суд - відсутні, оскільки сплачені обвинуваченим ОСОБА_6 добровільно.

Також у відповідності до ч.4 ст.174 КПК України, вирішенню підлягає питання щодо скасування арешту, накладеного на майно.

Питання щодо речових доказів належить вирішити керуючись правилами, викладеними в ст.100 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.100, 174, 369, 370, 371, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання 3 (три) роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Застосувати до ОСОБА_6 ст.75 КК України і звільнити його від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1рік 6 місяців.
Згідно п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України під час іспитового строку покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки:
- періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_8 від 27.08.2021 року на мотоцикл марки «Shineray», право власності якого у встановленому законом порядку на території України не зареєстровано, яким на час ДТП керував ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель АДРЕСА_1 у вигляді заборони відчуження, користування і розпорядження даним майном скасувати.
Речовий доказ: мотоцикл марки «Shineray» без реєстраційних номерів, який згідно постанови старшого слідчого СВ Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_9 від 21.08.2021 року визнано речовим доказом і який зберігається на території Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, після набрання вироком законної сили повернути ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителю АДРЕСА_1 .

Речовий доказ: відеозапис ch08_1009 з камер зовнішнього відеоспостереження за 21.08.2021 року, який згідно постанови старшого слідчого СВ Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_9 від 14.09.2021 року визнано речовим доказом і який зберігається при матеріалах справи, після набрання вироком законної сили залишити зберігати при матеріалах справи.

Вирок суду може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_6 в той самий строк з моменту отримання копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1