ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 676/7137/19

Провадження № 11-кп/4820/279/22

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001072 від 03 жовтня 2019 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 грудня 2021 року,
в с т а н о в и л а :
Цим вироком

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Степанівка Чемеровецького району Хмельницької області, житель АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, пенсіонер, інвалід І ї групи, розлучений, раніше судимий:
-вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 липня 2019 року за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, покарання відбуте 21 листопада 2019 року,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.
На підставі ч.5 ст.74, п.1 ч.1 ст.49 КК України звільнено ОСОБА_6 від покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 6 000 (шість тисяч) грн на відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні решти вимог цивільного позову ОСОБА_7 відмовлено.
Документи: матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесені 03 жовтня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001072, ДВД-диски із відеозаписами слідчих та процесуальних дій, після набрання вироком законної сили ухвалено зберігати в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.
За вироком суду, ОСОБА_6 02 жовтня 2019 року близько 18 год, знаходячись поряд із входом на територію домоволодіння АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту із потерпілою ОСОБА_7 на ґрунті довготривалих неприязних відносин, з метою спричинення останній тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи можливість настання шкідливих наслідків щодо спричинення шкоди здоров`ю потерпілої та свідомо бажаючи їх метання, підняв правою рукою із поверхні землі каміння та умисно кинув його у потерпілу ОСОБА_7 , влучивши в зовнішню поверхню кисті її правої руки, в результаті чого спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді 3 садин на тильній поверхні основної фаланги 1-го пальця, 2-го міжфалангового суглобу 4-го і 5-го пальців правої кисті, які за ступенем тяжкості відносяться до легкого тілесного ушкодження.
Зазначеними вище умисними діями, які виразились в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просив скасувати обвинувальний вирок щодо нього і закрити кримінальне провадження за п.1 ч.1 ст.284 КПК України, тобто, за відсутності події кримінального правопорушення.
Уважав, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.
Зазначав, що він не визнав своєї вини у вчиненні діяння, передбаченого ч.1 ст.125 КК України у виді злочину та проступку, а тому дізнання мало б провести усі слідчі дії для зібрання доказів його вини у скоєному.
Із матеріалів кримінального провадження №0001072 вбачається, що ні прокурор, ні суд в порядку ст.ст.217, 334 КПК України не вирішували питання про об`єднання кримінальних проваджень, яких, на його думку, мало б бути два.
Звертав увагу на те, що згідно правил ч.2 ст.217 КПК України «…не можуть бути об`єднані в одне провадження матеріали досудових розслідувань щодо кримінального проступку та щодо злочину».
Стверджував, що судом не виконано вимог ст.ст.94, 370, 373, 374 КПК України, бо обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Крім того, посилався на недопустимість доказів зібраних слідчим ОСОБА_8 та неуповноважність прокурора у кримінальному провадженні.
На його думку, відсутня подія злочину, як того вимагає п.1 ч.1 ст.91 КПК України, і у справі достовірно підтверджено лише факт наявності в ОСОБА_7 тілесних ушкоджень у виді 3-х саден та 1 синяка на правій руці.
Часу, місця, способу та інших обставин вчинення кримінального правопорушення достовірно не встановлено, всі докази надані прокурором з приводу цього є неналежними і недопустимими, а судом першої інстанції інших не здобуто.
Тому суд першої інстанції мав ухвалити виправдувальний вирок у порядку й на умовах, передбачених ч.1 ст.373 КПК України.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з викладом змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги; прокурора ОСОБА_5 в заперечення доводів апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Умотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до усталеної судової практики з питань судового розгляду кримінальних проваджень і ухвалення вироку, висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути належно мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто, вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст.370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений, і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши в судовому засіданні докази, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні (кримінальному проступку), передбаченого ч.1 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується наведеними у вироку доказами, які суд всебічно, повно та об`єктивно дослідив, дав їм належну правову оцінку.

Незважаючи на невизнання свої вини обвинуваченим ОСОБА_6 , його винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується сукупністю доказів, наданих стороною обвинувачення та досліджених судом безпосередньо в ході судового розгляду.

Зокрема, такий висновок місцевий суд зробив на підставі аналізу досліджених у судовому засіданні доказів, а саме:

-показань допитаної в судовому засіданні суду першої інстанції потерпілої ОСОБА_7 , яка вказала на те, що в день події вона прийшла до свого будинку. Близько 17-18 год до домоволодіння під`їхав ОСОБА_6 із невідомою жінкою. Тоді ж у неї з ним виникла сварка, оскільки вона запитала в нього, скільки він буде привозити нових жінок. Коли вона стояла на відстані близько 2 метрів від нього, ОСОБА_6 , під час сварки зігнувся та, взявши у руку декілька каменів із щебеневого покриття, кинув його в неї. Каміння влучило їй у руку. Внаслідок ушкодження в неї з руки потекла кров. Тоді ж поряд йшли свідки (чоловік та жінка), яким вона показала ушкодження на руці. Побачивши свідків, ОСОБА_6 поїхав з місця події. Після цього вона викликала поліцію та звернулася до травмпункту. Внаслідок вчинення відносно неї правопорушення їй було спричинено моральну шкоду, у зв`язку з чим вона просила також задовольнити цивільний позов у повному обсязі;

-показань допитаних у судовому засіданні суду першої інстанції свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які розповіли про обставини, за яких ОСОБА_7 були спричинені тілесні ушкодження. При цьому свідки підтвердили, що бачили як на АДРЕСА_3 школи невідомий чоловік похилого віку під час сварки із жінкою підняв щось (ймовірно камінь) та кинув у неї. Згодом сів у автомобіль і поїхав. Після цього в жінки на руці вони бачили кров. Жінка на їх запитання відповіла, що посварилася з чоловіком.

Крім того, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, підтверджується також письмовими доказами, а саме:

-відомостями протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 02 жовтня 2019 року;

-відомостями довідки №6694 від 02 жовтня 2019 року, що ОСОБА_7 того ж дня звернулася до Кам`янець-Подільського травмпункту, та в неї було виявлені садна правої кисті, забій правого передпліччя.

Окрім того, відповідно до висновку експерта №348 від 09 жовтня 2019 року в ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синяка на задньо-зовнішній поверхні верхньої третини правого передпліччя, яке могло утворитися внаслідок дії тупого твердого предмету з обмеженою травмуючою поверхнею, можливо пальця руки при стисканні, а також 3 садна на тильній поверхні основної фаланги 1-го пальця, 2-го міжфалангового суглобу 4-го і 5-го пальців правої кисті, які могли утворитися від дії тупих твердих предметів з ребристою та шорохуватою травмуючою поверхнею, можливо каміння. Всі вищеописані тілесні ушкодження у ОСОБА_7 могли утворитися за умов і в термін, вказаних в обставинах справи, в день звернення до травмпункту Кам`янець-Подільської міської лікарні №1, тобто 02 жовтня 2019 року, і за ступенем тяжкості відносяться до легкого тілесного ушкодження (згідно із п.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України №6 від 17 січня 1995 року).

Допитаний в порядку ст.356 КПК України судово-медичний експерт ОСОБА_11 в судовому засіданні суду першої інстанції надав роз`яснення зазначеного вище висновку та підтвердив ту обставину, що виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження могли бути отримані останньою в день та час події та за викладених у обвинуваченні обставин.

Із протоколу проведення слідчого експерименту від 07 жовтня 2019 року, а також відеозапису зазначеної слідчої дії, підтверджується те, що потерпіла ОСОБА_7 розповіла та показала, яким саме чином їй були спричинені тілесні ушкодження ОСОБА_6 .

Крім того, із відомостей протоколів проведення слідчого експерименту від 29 жовтня 2019 року та долучених до нього відеозаписів, підтверджується те, що свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 розповіли та показали, яким саме чином було спричинено ОСОБА_7 тілесні ушкодження.

Згідно протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 29 жовтня 2019 року встановлено, що свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за фотознімками впізнали ОСОБА_6 як особу, яка спричинила ОСОБА_7 тілесні ушкодження.

Із протоколу огляду місця події від 30 жовтня 2019 року встановлено, що місцем події є територія, що поруч із входом на домоволодіння АДРЕСА_2 , на місці події виявлено значна кількість каменів різної форми.

Ураховуючи сукупність наведених доказів та обставин, судом першої інстанції обґрунтовано не враховано показання обвинуваченого ОСОБА_6 про непричетність до спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 .

Зазначені показання обвинуваченого ОСОБА_6 судом першої інстанції обґрунтовано оцінено як спосіб захисту з метою уникнути кримінальної відповідальності.

Такі показання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він не кидав у потерпілу ОСОБА_7 камінням, а тілесні ушкодження потерпіла могла отримати від ударів у лобове скло автомобіля чи при розбиванні віконного скла в будинку, спростовуються сукупністю безпосередньо досліджених доказів, які доповнюють один одного та підтверджують пред`явлене обвинувачення.

Крім того, належним чином враховано показання судово-медичного експерта ОСОБА_11 про те, що характер та морфологія виявлених ушкоджень у потерпілої ОСОБА_7 свідчить про те, що вони утворились від травматичної дії тупих предметів з ребристою та шорохуватою травмуючою поверхнею, можливо каміння, виключається утворення (як зазначав обвинувачений) від ударів в лобове скло автомобіля, чи розбивання рукою віконного скла, оскільки від ударів в лобове скло не утворюються садна, а характер пошкоджень від різаних ран інший, ніж той, що був зафіксований в ході судово-медичної експертизи.

Зокрема, потерпіла ОСОБА_7 в ході судового розгляду провадження в суді першої інстанції підтвердила ту обставину, що саме ОСОБА_6 їй були спричинені тілесні ушкодження.

Ці показання потерпілої підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

На переконання колегії суддів, показання потерпілої та свідків оцінені як належні докази, оскільки вони прямо підтверджують подію кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_6 .

Колегія суддів також уважає вказані показання допустимими доказами, оскільки вони були отримані в порядку, встановленому КПК України.

Більш того, ці показання обґрунтовано оцінено судом першої інстанції як достовірні, оскільки підстав сумніватися в їх правдивості ні судом першої, ні апеляційної інстанції не встановлено.

При цьому незначні розбіжності в показаннях свідків не є істотними та їх можна пояснити допитом свідків через значний проміжок часу після події та різним сприйняттям самих обставин події.

Більш того, показання потерпілої і свідків щодо отримання потерпілою тілесних ушкоджень за обставин, які вона зазначає, об`єктивно підтверджується висновком судово-медичної експертизи №348 від 09 жовтня 2019 року.

Указаний висновок експерта прямо підтверджує подію кримінального правопорушення, зокрема визначає наслідки кримінального правопорушення у виді отриманих потерпілою тілесних ушкоджень спричинених діями обвинуваченого ОСОБА_14 , а також спосіб його вчинення.

Зазначені у висновку тілесні ушкодження експерт сприймав особисто на підставі огляду потерпілої.

При цьому не беруться до уваги доводи сторони захисту про те, що висновки судово-медичної експертизи є неналежними та недопустимими доказами.

Суд першої інстанції належно мотивував це тим, що відповідно до п.1.1 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затвердженого Наказом МОЗ України №6 від 17 січня 1995 року, судово-медичне визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться згідно з Кримінальним та Кримінально-процесуальним кодексами України і цими Правилами.

Згідно із п.2.3.5 Правил легке тілесне ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності, - це ушкодження, що має незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більш як шість днів.

Відповідно до п.4.1. Правил судово-медична експертиза з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться судово-медичним експертом шляхом медичного обстеження потерпілих.

За приписами п.4.6 Правил судово-медичний експерт, оцінюючи строки порушення анатомічної цілості тканини і органів та їх функцій, виходить із звичайної їх тривалості, навіть у тих випадках, коли потерпілий не звертався за медичною допомогою. Якщо тривалість цього порушення, що зазначена в наявних медичних документах, не відповідає характеру тілесного ушкодження і не підтверджується об`єктивними відомостями, судово-медичний експерт відзначає цю обставину і встановлює ступінь тяжкості, виходячи із звичних термінів.

При цьому у висновку №348 від 09 жовтня 2019 року судово-медичним експертом ОСОБА_11 однозначно встановлено, що в потерпілої ОСОБА_7 було виявлено три садна крапкової та невизначеної форми розміром 0,2х0,3 см, вкриті щільними коричневими скоринками, та експерт прийшов до висновку, що зазначені тілесні ушкодження могли бути отримані потерпілою 02 жовтня 2019 року.

При цьому, як встановлено та зазначено, садно поверхневе - ушкодження поверхневих шарів шкіри (епідермісу), глибоке, якщо захоплена власне шкіра. Для утворення садна необхідний великий тиск і ковзання по шкірі дотично, тобто тангенціальна дія травматичного предмету. Садна утворюються внаслідок дії тупими предметами із шорсткою поверхнею (цегла, камені тощо). Гострі предмети спричиняють утворення подряпини лінійне садно. Мікроскопічно визначають початок садна (епідерміс рівно чи звивисто обірваний) та кінець садна (епідерміс вивернутий до неушкодженої шкіри або припіднятий над нею). Розміри садна корелюють з розмірами дотичної поверхні предмету і пройденого ним шляху. Спочатку свіже садно завжди нижче неушкодженої шкіри, згодом кров, злущений епітелій, лімфа підсихають і наприкінці першої доби на його поверхні утворюється кірка. Тривалість загоєння садна відбувається у чотири етапи: 1) початковий підсихання поверхні протягом першої доби; 2) утворення кірочки від 12 годин до 3-4 діб; 3) репаративна регенерація (епітелізація) 4-12 доба з відшаруванням кірочки; 4) рожева пляма зникає на 9-15 добу. Дрібні садна загоюються протягом 10-15 діб, великі 20 діб.

Таким чином, твердження сторони захисту про те, що експертом методично неправильно були визначені строки отримання тілесних ушкоджень не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та методичних джерелах, адже період епітелізації міг відбуватися до 12 діб в залежності від обставин справи.

Крім того, судом першої інстанції мотивовано не взяті до уваги доводи сторони захисту про те, що висновок експерта не відповідає вимогам КПК та підзаконним нормативним документам, а також, що експерт не був попереджений про кримінальну відповідальність, адже у клопотанні слідчий перед слідчим суддею не клопотав про таке, а також, що ОСОБА_7 не мала статусу потерпілої на час проведення експертизи.

Зазначені доводи перевірені та не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Також колегія суддів визнає належними доказами фактичні відомості, що містяться у протоколах проведення слідчих експериментів та відеозаписах вказаних слідчих дій, оскільки вони прямо підтверджують обставини події кримінального правопорушення, зокрема, час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину.

Також ці докази визнані допустимими, оскільки слідчі дії проведені з дотриманням вимог ст.240 КПК України. При цьому, хоча й слідчі дії не були проведені на місці вчинення кримінального правопорушення, проте і потерпіла, і свідки розповіли та показали наочно механізм спричинення тілесних ушкоджень.

Окрім того, визнано належними та допустимими доказами відомості протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 29 жовтня 2019 року, огляду місця події від 30 жовтня 2019 року, оскільки зазначені слідчі дії проведені з дотриманням вимог КПК України.

Колегія суддів приходить до висновку, що мотивовано не взято до уваги доводи захисника про те, що слідчий, процесуальні прокурори, дізнавач у кримінальному провадженні не мали процесуальних повноважень та були визначені з порушенням вимог КПК України, оскільки в кримінальному провадженні наявне лише доручення керівника органу досудового розслідування, а не відповідне процесуальне рішення постанова, а також постанову про визначення групи прокурорів винесла заступник керівника місцевої прокуратури, а не її керівник, а дізнавач після повернення обвинувального акту прокурору без об`єднання кримінальних проваджень всупереч вимогам кримінального процесуального закону використав докази, здобуті слідчим, не маючи на це права, оскільки вказані вище доводи захисника є надуманими та не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального законодавства.

Зокрема, у ст.110 КПК України, на яку посилався захисник ОСОБА_15 , дійсно зазначено, що рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови.

Проте, за змістом п.п.8, 17 ч.1 ст.3 цього Кодексу керівник органу досудового розслідування і слідчий є самостійними суб`єктами, повноваження яких визначені в окремих ст.ст.39 та 40. Положення ст.110 КПК України не містять імперативних приписів про те, що керівник органу досудового розслідування приймає своє рішення у формі постанов.

Повноваження керівника органу досудового розслідування визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, у формі письмового «доручення» не суперечить вимогам ст.39 КПК України і є достатнім документом для наділення такого слідчого повноваженнями здійснювати досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні.

Прийняття рішення саме в такій письмовій формі (а не у формі постанови) не свідчить, що досудове розслідування здійснювалося неуповноваженою особою і що отримані під час такого розслідування докази в цілому є недопустимими.

На обґрунтування такої позиції слід зазначити, що відповідно до усталеної судової практики сформульовано правовий висновок відповідно до якого, схожість нормативного регулювання порядку визначення прокурора і слідчого, не є лише способом закріплення нормативних приписів, які регламентують різні за своїм змістом правовідносини, а тому спосіб правової регламентації не є свідченням однаковості процесуальних статусів та повноважень.

Так, повноваження керівника органу досудового розслідування визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, у формі письмового «доручення», яке містить ті самі реквізити, що й постанова, зокрема: посада особи керівника органу досудового розслідування, час і місце складання доручення, підстави для його винесення (ст.ст.39, 214 КПК України), номер кримінального провадження, внесеного до ЄРДР, попередню правову кваліфікацію та вказівки щодо проведення якісного, ефективного і оперативного досудового розслідування, не суперечить вимогам ст.39 КПК України і є достатнім документом для наділення такого слідчого повноваженнями здійснювати досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні.

Прийняття рішення саме в такій письмовій формі (а не у формі постанови) не свідчить, що досудове розслідування здійснювалося неуповноваженою особою і що отримані під час такого розслідування докази є недопустимими на цих підставах.

На підставах наведеного не вважається істотним порушенням вимог процесуального закону (ст.412 КПК України) визначення керівником органу досудового розслідування слідчого на підставі процесуального документа - доручення, а тому вказані доводи сторони захисту відхиляються.

Крім того, необґрунтованими є доводи захисника про те, що заступник керівника місцевої прокуратури неправомірно винесла постанову про визначення групи прокурорів. Так, згідно із п.9 ч.1 ст.3 КПК України керівник органу прокуратури - Генеральний прокурор, керівник обласної прокуратури, керівник окружної прокуратури та їх перші заступники і заступники, які діють у межах своїх повноважень, а відповідно до ч.1 ст.37 КПК України прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування, а у разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів. Таким чином, заступник керівника місцевої прокуратури відноситься до керівників органів прокуратури. Будь-яких підстав вважати, що заступник керівник діяла поза межами своїх повноважень в ході судового розгляду не було здобуто, не надав таких доказів і захисник, який не позбавлений був права витребувати відповідну інформацію у місцевій прокуратурі.

Є також необґрунтованими доводи захисника ОСОБА_15 , що дізнавач повинен був об`єднати кримінальні провадження після повернення обвинувального акту прокурору та у дізнавача були відсутні повноваження на використання доказів, здобутих під час досудового слідства, оскільки таких вимог кримінальний процесуальний закон не містить, а також у провадженні слідчого, а згодом після повернення прокурору обвинувального акту у провадженні дізнавача перебувало одне й те ж провадження, відомості про яке внесені 03 жовтня 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001072.

Факт проведення спочатку досудового слідства, а згодом після набрання чинності змін до КПК України дізнання, не свідчить про те, що докази, здобуті під час досудового слідства, не можуть бути підставою для прийняття процесуальних рішень у провадженні, де в подальшому проводилося дізнання.

Крім того, не беруться до уваги й доводи про те, що прокурором не доведено умисний характер спричинення потерпілій тілесних ушкоджень внаслідок кидання камінням, оскільки в ході судового розгляду в суді першої інстанції встановлено, що обвинувачений цілеспрямовано, зі значною силою кинув каміння у потерпілу, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи чи допускаючи їх настання.

Наведені показання свідків, потерпілої та відповідні висновки суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку, дослідив, надав їм правову оцінку та визнав їх достовірними, підстав ставити їх під сумнів не вбачається, оскільки вони підтверджують обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, узгоджуються між собою та підтверджуються також іншими доказами, зібраними у вказаному кримінальному провадженні.

Проаналізувавши всі докази з точки зору їх достатності та допустимості, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що вказані показання та письмові докази є належними, вони підтверджують вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Наведені докази судом першої інстанції серед іншого оцінені як допустимі докази, оскільки слідчі та процесуальні дії проведені з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства.

Докази узгоджуються між собою та є належними, підстав визнати їх недопустимими у колегії суддів немає.

На думку колегії суддів, місцевим судом досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження по суті та прийняття відповідного рішення.

Наведене переконливо свідчить про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненому і обґрунтованість кваліфікації його дій за ч.1 ст.125 КК України.

Колегія суддів уважає, що висновки місцевого суду щодо оцінки доказів належним чином обґрунтовані та вмотивовані в ухваленому вироку.

На переконання колегії суддів, докази взаємодоповнюють один одного і в сукупності підтверджують вину обвинуваченого у інкримінованому кримінальному правопорушенні та одночасно спростовують доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про його невинуватість.

Вирок місцевого суду відповідає вимогам ст.370, 374 КПК України.

Порушень кримінального процесуального закону щодо збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їх допустимість у цій частині.

Отже, в контексті зазначеного, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про відсутність у матеріалах кримінального провадження належних доказів події кримінального правопорушення, є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Тому не беруться до уваги доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про непричетність до вчинення кримінального правопорушення.

Належно встановлено фактичні обставини, які в повному обсязі відтворюють події та підтверджують участь у них обвинуваченого ОСОБА_6 та вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення.

Будь-яких підстав сумніватися в правдивості показань допитаних учасників провадження не встановлено та не наведено.

Інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого, на думку колегії суддів, не спростовують висновку місцевого суду про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Зокрема, не встановлено апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування вказаного вироку щодо обвинуваченого.

Підстав закрити кримінальне провадження на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України за відсутності події кримінального правопорушення не вбачається.

Суд першої інстанції відповідно до положень ст. 94 КПК України оцінив за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення та дав обґрунтовані, належні висновки на всі заперечення обвинуваченого і сторони його захисту щодо інкримінованого обвинувачення.

Відповідно до усталеної судової практики при призначенні покарання в кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.50 КК України метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Зокрема, враховано, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно із ч.2 ст.12 КК України відноситься до кримінальних проступків.

Крім того, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, будучи раніше судимим, не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, за місцем проживання характеризується позитивно, є інвалідом І-ї групи.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого визнано вчинення кримінального правопорушення щодо колишнього подружжя.

З урахуванням викладеного, на переконання колегії суддів ОСОБА_6 належно призначено покарання у виді штрафу в межах санкції ч.1 ст.125 КК України.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 місцевим судом призначено відповідно до положень ст.65 КК України з наведенням обґрунтувань такого рішення.

Таке покарання колегією суддів визнано необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Указане покарання є пропорційним до вчинених кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , враховано фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявність обставини, що обтяжує покарання обвинуваченому.

З урахуванням наведеного, місцевий суд, призначаючи покарання, повною мірою врахував всі належні обставини.

Ураховано, що з часу вчинення кримінального правопорушення пройшло два роки, тому ОСОБА_6 слід звільнити від покарання відповідно до ч.5 ст.74, п.1 ч.1 ст.49 КК України.

Колегія суддів уважає, що з урахуванням характерних обставин вчинених кримінальних правопорушень, керуючись вимогами розумності та справедливості, саме таке покарання є обґрунтованим.
Покарання призначене обвинуваченому ОСОБА_6 відповідає загальним засадам призначення покарання, зокрема, досягнення мети покарання принципам справедливості, обґрунтованості та особі обвинуваченого та буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнову або моральну шкоду, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.
В силу ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).
Розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Так, взято до уваги, що згідно із висновком судово-медичної експертизи обвинуваченим ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_7 спричинено легкі тілесні ушкодження.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, місцевим судом надано оцінку характеру діяння; кількості та локалізації тілесних ушкоджень, спричинених ОСОБА_6 ; глибини фізичних та душевних страждань; те що тілесні ушкодження не призвели до короткочасного розладу здоров`я; що діями обвинуваченої було завдано фізичного болю потерпілій; а також враховано душевні страждання потерпілої; враховано матеріальне становище обвинуваченого, який є інвалідом І-ї групи, та потерпілої.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції врахував, а суд апеляційної інстанції перевірив суть позовних вимог, характер діяння особи, що заподіяла шкоду, фізичні та душевні страждання потерпілої, яка у зв`язку з даною подією перенесла стрес, вимушена була змінити звичний спосіб життя, докладати додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності. Крім того, потерпіла отримала тілесні ушкодження, перенесла фізичний біль, змушена була вживати додаткових заходів щодо відновлення стану свого здоров`я.

Колегія суддів уважає, що з урахуванням обставин скоєного злочину, керуючись вимогами розумності і справедливості, суд першої інстанції належним чином мотивував розмір відшкодування моральної шкоди та визначив його в достатньому розмірі.

Отже, висновок суду в частині часткового задоволення судом першої інстанції цивільного позову є належним чином обґрунтованим та відповідає вимогам закону є співрозмірним, розумним і справедливим.

За таких обставин підстав для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :
Вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 грудня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3