Справа № 464/4104/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/58/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 10 грудня 2021 року,
з участю прокурора ОСОБА_9 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

встановила:
цим вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.1 ст. 122 КК України до одного року обмеження волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 постановлено рахувати з моменту набрання вироком законної сили та звернення такого до виконання.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1138,05 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 25 000 грн., а всього 26 138,05 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 22 травня 2020 року приблизно о 23.00 год., перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, керуючись умислом на спричинення тілесних ушкоджень, що виник раптово, з метою заподіяння фізичного болю, в ході конфлікту з ОСОБА_8 , умисно наніс потерпілій удар кулаком правої руки в ділянку обличчя, в подальшому, схопив потерпілу руками за шию та стиснув її. Після цього, в той час, коли потерпіла перебувала на ліжку, умисно вдарив її кулаком в спину та сильно штовхнув її ногою, від чого потерпіла впала на землю. В результаті протиправних дій ОСОБА_6 , потерпілій ОСОБА_8 заподіяно тілесні ушкодження у виді синців на обличчі, на шиї, на руках, синець на правій сідниці, які відносяться до легкого тілесного ушкодження та закриту травму лівої половини грудної клітки, що супроводжувалось накопиченням повітря в плевральній порожнині, що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 покликається на те, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що суд всупереч вимогам ст. 104 КПК України не визнав протокол слідчого експерименту недопустимим доказом та поклав такий в основу вироку.

Акцентує, що протокол слідчого експерименту від 28 липня 2020 року, підписано ОСОБА_6 на перших трьох аркушах, що не є обов`язковим, проте, на останньому аркуші протоколу, де особа, яка приймала участь у слідчій дії повинна засвідчити своїм підписом відсутність зауважень, правильність складення протоколу, тощо відсутній підпис ОСОБА_6 , також, його не вказано серед учасників на останньому аркуші протоколу і не вказано, що особа відмовилась від підпису.

Крім цього, покликається на те, що відеозапису слідчої дії суд надає оцінку в сукупності із протоколом слідчого експерименту, однак вважає, що за недопустимості самого протоколу, відеозапис не може бути самостійним доказом, який за змістом вироку, заміняє протокол слідчого експерименту і доводить певні обставини.

На думку апелянта, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки наведені у вироку докази, ні окремо, ні в сукупності поза розумним сумнівом не доводять умислу обвинуваченого ОСОБА_6 на завдання потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Звертає увагу на пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що в ході конфлікту він лише відштовхнув ОСОБА_8 , яка перешкоджала йому вийти з квартири. Окрім цього обвинувачений ствердив, що у потерпілої ще до конфлікту були наявні синці на тілі.

Наголошує, що первинно дії ОСОБА_6 було кваліфіковано за ст. 125 КК України, санкція якої не передбачає покарання більшого, ніж штраф, а тому, під час проведення досудового розслідування обвинувачений, бажаючи швидкого завершення даної справи, при допиті та під час проведення слідчого експерименту надав ті показання, які від нього вимагав дізнавач.

Також зазначає, що у висновку експерта не відображено механізму нанесення тілесних ушкоджень, причинно-наслідкового зв`язку між місцем прикладення сили та отриманою травмою або причинно-наслідковим зв`язком між середньої тяжкості тілесним ушкодженням та легким тілесним ушкодженням.

Наголошує, показання обвинуваченого ОСОБА_6 надані в суді абсолютно різняться із тими, які надані ним під час слідчого експерименту.

Вважає, що суд без належного обґрунтування вказав, що обвинувачений спотворює фактичні обставини справи для уникнення відповідальності за вчинене.

Крім цього, покликається на те, що не відповідають засадам розумності та справедливості, а також принципу доказовості та доведення завдання шкоди належними та допустимим доказами висновки суду в частині вирішення цивільного позову.

На думку апелянта, належними є докази, що підтверджують суму 637,54 грн., проте решта суми 500,51 грн. не є доведеною, так як придбані за ці кошти ОСОБА_8 товари, не були призначені лікарем, а відтак, не мали відношення до лікування.

Просить скасувати вирок Сихівського районного суду м. Львова від 10 грудня 2021 року та постановити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_6 на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, а цивільний позов ОСОБА_8 залишити без розгляду.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 покликається на те, що не погоджується з вироком в частині обрання судом міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 та в частині часткового задоволення цивільного позову.

Вважає призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання занадто м`яким та таким, що не відповідає у повній мірі ступеню суспільної небезпеки скоєного ним кримінального правопорушення і його наслідкам, а відтак, таке не сприятиме перевихованню обвинуваченого, який не розкаявся у вчиненому, не попросив у неї вибачення, давав суперечливі показання, щоб уникнути відповідальності за злочин, цивільний позов визнав лише частково у розмірі 637,54 грн. і добровільно не відшкодував їй матеріальної шкоди.

Зазначає, що судом першої інстанції вірно кваліфіковано дії ОСОБА_6 за ч.1 ст. 122 КК України, надано об`єктивну оцінку протоколу проведення слідчого експерименту від 28 липня 2020 року з відеозаписом такого, за участю підозрюваного, на той час, ОСОБА_6 , де він детально розповів та показав на місці обставини за фактом спричинення саме ним їй тілесних ушкоджень.

Наголошує, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні збільшеного цивільного позову, оскільки вона перебувала на стаціонарному лікуванні з приводу отриманих тілесних ушкоджень в період з 23 травня 2020 року по 29 травня 2020 року, а в подальшому, була виписана з лікарні для продовження лікування амбулаторно із списком рекомендацій.

Акцентує, що внаслідок післяопераційних ускладнень їй знову було призначено комплекс медичних препаратів, обезболюючі та протизапальні, антикоагулянти, пробіотики, ентерсорбенти.

Покликається на те, що до позовної заяви були долучені фіскальні чеки на придбання вищеперелічених препаратів, але суд не надав таким належної та об`єктивної оцінки.

Також звертає увагу на те, що судом не в повній мірі було враховано тривалості її моральних страждань та тривале порушення звичного способу життя.

Окрім цього зазначає, що обвинувачений ОСОБА_6 систематично після виписки з лікарні та під час досудового слідства погрожував їй розправою, залякував її і вона була змушена неодноразово звертатися в органи поліції із відповідними заявами.

Просить скасувати вирок Сихівського районного суду м. Львова від 10 грудня 2021 року в частині міри покарання ОСОБА_6 , призначити останньому покарання у вигляді трьох років обмеження волі та задоволити цивільний позов в повному обсязі і стягнути з відповідача ОСОБА_6 на її користь матеріальну шкоду в повному обсязі та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

На апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подала заперечення, в яких покликається на те, що апеляційна скарга потерпілої є необґрунтованою і її доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції, яким надано оцінку.

Зазначає про відсутність у ОСОБА_6 умислу на вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Вважає безпідставним покликання потерпілої про те, що судом першої інстанції обрано надто м`яку міру покарання обвинуваченому, оскільки судом призначено ОСОБА_6 реальне покарання у виді обмеження волі.

Також безпідставними, на думку захисника обвинуваченого є доводи потерпілої, як цивільного позивача щодо занадто малої суми матеріальних збитків, які постановлено стягнути з цивільного відповідача, так як суд повинен враховувати лише належні та допустимі докази, а такі, наявні у матеріалах справи лише на суму 637,54 грн.

Наголошує, що стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. суперечить правовому висновку викладеному у постанові Великої Палати ВС від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14-ц.

Акцентує, що доказ наданий потерпілою разом з апеляційною скаргою не може прийматись судом апеляційної інстанції до уваги та досліджуватись, оскільки такий не надавався суду першої інстанції і про нього суду не було відомо, так як відповідь «4-ю МКЛ м. Львова» на адвокатський запит надано лише 29 грудня 2022 року, тобто після ухвалення вироку.

Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_11 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 10 грудня 2021 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 .

Заслухавши суддю-доповідача, виступ захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_10 та пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту і заперечили апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 , думку прокурора про заперечення апеляційних скарг та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 задоволити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За правилами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону місцевим судом при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_6 були дотримані.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, за яке його засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, дослідженими й перевіреними в судовому засіданні, яким дана об`єктивна оцінка. Будь-яких підстав не довіряти таким, колегія суддів не вбачає.
Доводи захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи та відсутність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України є безпідставними, оскільки вони спростовуються доказами, які визнані судом достовірними і належними.

Зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_8 про те, що у травні 2020 року у неї вдома, в ході конфлікту ОСОБА_6 хапав її за зап`ястя та обличчя, на прохання покинути помешкання не реагував. В подальшому, наніс їй удар в ліве підребер`я і вона впала з ліжка, також вдарив її ногою, внаслідок чого відчула різкий біль, не могла самостійно встати та попросила викликати швидку медичну допомогу. Із завданих ОСОБА_6 ударів один був сильним, а інші спричинили синці.
Зазначила, що в лікарні у неї встановили забій лівого ребра, пробиття лівої легені та можливе утворення тріщини. Також наголосила, що після виписки зі стаціонару ще певний час лікувалась амбулаторно, їй було важко ходити та продовжувався запальний процес.
Рядом письмових доказів, а саме: протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 31 травня 2020 року, відповідно до якого ОСОБА_8 просила притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 , який 22 травня 2020 року приблизно о 23 год. на АДРЕСА_3 заподіяв їй тілесні ушкодження (Т. 1 а.с. 103-104); медичними документами та висновками судово-медичних експертиз №758 від 02 липня 2020 року та №908-додатковим від 17 липня 2020 року (Т. 1 а.с. 105-111); медичною документацією та оптичним диском з рентгенограмами (Т. 1 а.с. 59-72, 165-167).
Згідно з висновком додаткової судово-медичної експертизи №303 від 22 березня 2021 року, ОСОБА_8 перебувала на стаціонарному лікуванні в період з 23 травня по 29 травня 2020 року в 1 хірургічному відділенні КНП «КЛШМД м. Львова» з діагнозом: «Забій грудної клітки. Травматичний лівобічний пневмоторакс», з приводу чого їй було проведене оперативне лікування дренування плевральної порожнини, що підтверджено результатами рентгенообстеження органів грудної клітки за 23 травня 2020 року. Під час проведення первинної судово-медичної експертизи в червні 2020 року у ОСОБА_8 були виявлені синці: на обличчі, шиї, руках, правій сідниці. Вказані тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів та тупих предметів з обмеженою поверхнею, могли виникнути 22 травня 2020 року, як вказує ОСОБА_8 , і не були небезпечними для життя в момент їх спричинення. Закрита травма лівої половини грудної клітки, що супроводжувалось накопиченням повітря в плевральній порожнині, відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Синці відносяться до легкого тілесного ушкодження. Судово-медичних даних про утворення тілесних ушкоджень у потерпілої внаслідок падіння з висоти власного зросту немає. На тілі ОСОБА_8 не відобразились характерні індивідуальні ознаки предметів, якими були заподіяні ушкодження (Т. 1 а.с. 142-145).
Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, а саме із протоколу проведення слідчого експерименту від 28 липня 2020 року (Т. 1 а.с. 126-130) та відеозапису,ОСОБА_6 під час проведення слідчої дії із потерпілою ОСОБА_8 відтворив обставини вчинення ним злочину, зокрема, механізм своїх насильницьких дій та нанесення ударів потерпілій, а також їх спрямованість.

Так, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, даючи оцінку формі складеного за результатами відповідної слідчої дії процесуального документу, прийшов до вірного висновку, що відсутність на останньому аркуші протоколу слідчого експерименту підпису ОСОБА_6 не є достатньою підставою для визнання такого доказу недопустимим, враховуючи наявність відеозапису, згідно з яким жодних зауважень в ході цієї слідчої дії ОСОБА_6 не висловлював.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що порушення кримінально-процесуального закону, на яке покликається захисник, не змінює зафіксованих у протоколі відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення та не може бути підставою для визнання цього доказу очевидно недопустимим, оскільки доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України (ч.1 ст. 86 КПК України).

Відтак, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що досудове розслідування та судовий розгляд були проведені належним чином з дотриманням вимог КПК України, що, на переконання колегія суддів, свідчить про те, що докази по справі зібрані у законний спосіб.

З огляду на вищенаведене, на переконання колегії суддів, безпідставним є клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_10 про необхідність повторного дослідження висновку експерта №303 від 22 березня 2021 року, виходячи з положень ч.3 ст. 404 КПК України, оскільки такий повно та без порушень досліджений судом першої інстанції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (Постанови Верховного Суду у провадженнях №51-1208км18, № 51-297км19, № 51-1139км18).

Інші доводи апеляційної скарги захисника повторюють лінію захисту, обрану у суді першої інстанції та наведені на їх обґрунтування аргументи були предметом дослідження і обговорення у місцевому суді та в результаті, знайшли належну оцінку у вироку, правильність якої не спростована під час апеляційного розгляду.
Таким чином, колегія суддів вважає, що показання потерпілої ОСОБА_8 послідовні, логічно пов`язані між собою, узгоджуються з висновком додаткової судово-медичної експертизи та іншими письмовими доказами, правильно покладеними місцевим судом в основу обвинувального вироку.
Що стосується показань обвинуваченого ОСОБА_6 про невизнання винуватості у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, то, на переконання колегії суддів, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що такі спрямовані на спотворення фактичних обставин справи для уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, реалізувавши принципи законності, справедливості та обґрунтованості, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і визначив таке в межах санкції ч.1 ст. 122 КК України, що відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданих злочином збитків або усунення заподіяної шкоди.

Згідно із ч.1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому (ч.1 ст. 129 КПК України).

Так, зокрема, моральна шкода, відповідно до ст. 1167 ЦК України, заподіяна фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її заподіяла, при наявності вини вказаної особи.

Із роз`яснень, які містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», вбачається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Оцінюючи правильність вирішення судом першої інстанції цивільного позову ОСОБА_8 про стягнення із ОСОБА_6 відшкодування заподіяної шкоди, колегія суддів вважає законним і належним чином обґрунтованим у вироку суду визначення суми відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1138,05 грн., однак, що стосується відшкодування моральної шкоди, то, на переконання колегії суддів, місцевим судом не в повній мірі проаналізовано і оцінено обсяг моральних та фізичних страждань ОСОБА_8 , порушення її звичайного способу життя, укладу та побутуу зв`язку з тривалим лікуванням і реабілітацією, також, не враховано посттравматичний емоційно-психологічний стан потерпілої, про що слушно зазначено в апеляційній скарзі останньої.

Відповідно п.3 ч.1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі збільшення сум, які підлягають стягненню, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає за доцільне стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 35 000 грн. моральної шкоди, що, в даному конкретному випадку, за своїм розміром є достатньою компенсацією для потерпілої і відповідає вимогам розумності та справедливості цивільного судочинства та ступеню вини обвинуваченого.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, які були б підставою для скасування постановленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
постановила:
апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 задоволити частково.
Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 10 грудня 2021 року відносно ОСОБА_6 змінити в частині вирішення цивільного позову.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 35 000 грн. моральної шкоди.
В решті вирок залишити без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4