ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 136/1199/20

провадження № 51-1200 км 22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_11,

суддів ОСОБА_12, ОСОБА_13,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_14,

прокурора ОСОБА_15,

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_16,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_16 на вирок Вінницького апеляційного суду від 4 квітня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000100, за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився в с. Журавлівка Тульчинського району Вінницької області, проживає на АДРЕСА_1 , раніше судимий, останнього разу - 2 березня 2015 року Старокостянтинівським районним судом Хмельницької області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 263, ст. 395 Кримінального кодексу України (далі - КК), на підставі ч. 1 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 13 грудня 2021 року ОСОБА_1 засудженого за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 289 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

Прийнято рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він вранці 25 квітня 2020 року, перебуваючи на території домогосподарства, що на АДРЕСА_2 , в якому проживає ОСОБА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, шляхом зловживання довірою останнього, під приводом поїздки до сестри, попросив у ОСОБА_2 у тимчасове користування скутер марки «HondaDIO», 1988 року випуску, без державного номерного знаку. Потерпілий ОСОБА_2 через довірчі стосунки між ним та ОСОБА_1 добровільно передав останньому вказаний скутер із ключами та талоном, що знаходився у багажнику, після чого ОСОБА_1 залишив домогосподарство та поїхав у невідомому напрямку.

Надалі ОСОБА_1 незаконно продав вказаний скутер ОСОБА_3 , чим заподіяв потерпілому ОСОБА_2 матеріальної шкоди на загальну суму 1941,54 грн.

Крім того, 24 квітня 2020 року ОСОБА_1 , перебуваючи за місцем свого тимчасового проживання, що на АДРЕСА_1 , помітивши в одній із кімнат на столі мобільний телефон «Xiaomi Redmi» моделі «7А», який належить ОСОБА_4 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в присутності малолітнього ОСОБА_5 , 2010 року народження, достовірно розуміючи, що в силу малолітства останній не розуміє, що вчиняється кримінальне правопорушення, таємно викрав вказаний мобільний телефон, чим завдав потерпілій ОСОБА_4 матеріальну шкоду на загальну суму 1938,83 грн.

4 квітня 2022 року Вінницький апеляційний суд скасував вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 13 грудня 2021 року щодо ОСОБА_1 в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, за яким ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 289 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з конфіскацією усього належного йому майна. На підставі ч. 1 ст. 70 ККза сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з конфіскацією усього належного йому майна.

У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_16, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_1 та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. Вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано ухвалив обвинувальний вирок, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК. Зазначенні обставини не отримали належної оцінки суду апеляційної інстанції, який в порушення вимог ст. 420 КПК всіх доводів апеляційних скарг сторони захисту належним чином не перевірив, не дав вмотивованих відповідей на них та залишив вирок щодо ОСОБА_1 в цій частині без зміни. Крім того, на думку захисника, апеляційний суд необґрунтовано призначив ОСОБА_1 більш суворий розмір покарання, ніж той, який було призначено останньому судом першої інстанції.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_15 вказала на необґрунтованість доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_16, просила залишити її без задоволення, а вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Залишаючи без задоволення апеляційні скарги ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_16, в яких порушувалися питання невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, відсутності у матеріалах кримінального провадження достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, апеляційний суд, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу, та навівши докладні мотиви прийнятого рішення, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду в цій частині без зміни.

При цьому суд апеляційної інстанції частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, в якій порушувалося питання невідповідності призначеного ОСОБА_1 покарання ступеню тяжкості скоєних злочині та особі винного через м`якість, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, за яким ОСОБА_1 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 289 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з конфіскацією усього належного йому майна, та на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з конфіскацією усього належного йому майна.

Переглянувши вирок в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши в апеляційному порядку обставини, встановлені судом першої інстанції, а також обговоривши доводи сторони захисту, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що дії засудженого ОСОБА_1 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК, а досліджені судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 94 КПК та покладені в основу вироку докази, а саме: показання потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , самого ОСОБА_1 , дані протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз та інших письмових документів, підтверджують винуватість ОСОБА_1 у вчиненні вказаних злочинів.

Такий висновок суду апеляційної інстанції достатньо мотивований й ґрунтується на даних, які були належним чином перевірені апеляційним судом та змістовно наведені у вироку.

Доводи захисника ОСОБА_16 щодо безпідставного визнання ОСОБА_1 винуватим у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК, оскільки останній не мав умислу на заволодіння транспортним засобом та викрадення телефону, також були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та вмотивовано визнані необґрунтованими.

Відповідно до положень ст. 289 КК під незаконним заволодінням транспортним засобом необхідно розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом (таємним, відкритим, обманом тощо) транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

При цьому, мета незаконного заволодіння транспортним засобом законодавцем не конкретизована, а тому намір особи, яка незаконно заволоділа чужим транспортним засобом, може бути, зокрема, ніколи не повертати його власникові (законному володільцю), використати його для проїзду чи отримати грошову вигоду.

Об`єктивна сторона вказаного злочину полягає у вчиненні відповідних дій, спрямованих на незаконне заволодіння транспортним засобом. При цьому воля потерпілого або ігнорується (таємне заволодіння транспортним засобом), або подавляється (застосування насильства чи погрози його застосування), або фальсифікується (заволодіння шляхом обману).

При заволодінні транспортним засобом шляхом обману особа, якій він належить, добровільно, за власною згодою передає транспортний засіб у тимчасове користування, однак є впевненою у тому, що їй його буде повернуто.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час допиту в суді першої інстанції ОСОБА_1 не заперечував, що він взяв у потерпілого ОСОБА_2 скутер, а у потерпілої ОСОБА_4 попросив телефон, однак наполягав, що він їх не крав, а взяв покористуватися і хотів повернути.

Разом з тим, під час розгляду кримінального провадження місцевим та апеляційним судами встановлено, що твердження ОСОБА_1 про його намір з`їздити до хворої сестри і потім повернути скутер спростовуються встановленими судом обставинами та матеріалами кримінального провадження.

Зокрема, після того як ОСОБА_1 взяв транспортний засіб, він відразу поїхав в інше село до знайомих вживати спиртні напої, де й продав скутер, при цьому він не заперечував, що продав скутера з метою отримання грошових коштів.

Вказане також підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_2 , його дружини - свідка ОСОБА_8 , наданими у судовому засіданні суду першої інстанції, котрі зазначили, що ОСОБА_1 не повернув транспортний засіб і перестав відповідати на дзвінки, а також свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які надали пояснення щодо обставин продажу скутера.

Також, як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_4 сама дала йому телефон, який він хотів потім повернути, спростовуються показаннями потерпілої та свідка ОСОБА_5 , допитаних в місцевому суді, котрі заперечили добровільну передачу телефона ОСОБА_1 , а також свідка ОСОБА_7 , з яким ОСОБА_1 разом вживав спиртні напої та якому потім віддав мобільний телефон.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок в апеляційному порядку, перевірив всі доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_16, які є аналогічними тим, що зазначені захисником у касаційній скарзі, проаналізував докази, надавши їм оцінку на предмет допустимості, а сукупності зібраних доказів - на предмет достатності для підтвердження обвинувачення, та навівши підстави прийнятого рішення, обґрунтовано погодився з висновком суду першої інстанції щодо правильності кваліфікації дій ОСОБА_1 за 2 ст. 185, ч. 2 ст. 286 КК і доведеності його винуватості у вчиненні цих злочинів, за обставин, вказаних у вироку.

Вирок апеляційного суду належним чином вмотивований та відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

Призначене судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 покарання за ч. 2 ст. 185 КК - у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 2 ст. 289 КК -у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з конфіскацією усього належного йому майна, та на підставі ч. 1 ст. 70 КК - у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з конфіскацією усього належного йому майна, є співмірним характеру вчинених дій та даним про особу винного, оскільки ОСОБА_1 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі й за вчинення корисливих злочинів, однак належних висновків не зробив, натомість знову скоїв нові кримінальні правопорушення, що вказує на стійку антисоціальну поведінку ОСОБА_1 , його небажання ставати на шлях виправлення та прагнення вести злочинний спосіб життя.

На думку колегії суддів, у даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає. Переконливі аргументи, які би ставили під сумнів наведений висновок апеляційного суду і доводили би необхідність зміни судового рішень в цій частині, в касаційній скарзі захисника відсутні.

За таких обставин, касаційна скарга захисника ОСОБА_16 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Вінницького апеляційного суду від 4 квітня 2022 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13