Справа № 761/1800/21
Провадження №1-кп/761/1508/2022
В И Р О К
іменем України

05 серпня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0007370 від 25.11.2020, відносно

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шостка Шосткинського району Сумської області, громадянина України, з середньою освітою, офіційно непрацюючого, який у зареєстрованому шлюбі не перебуває, має неповнолітнього сина 2014 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 13.02.2004р. Шосткинським міським судом Сумської області за ч. 1 ст. 296 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 1000 грн;

- 13.05.2004р. Шосткинським міським судом Сумської області за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 рік і 6 місяців;

- 25.05.2006р. Шосткинським районним судом Сумської області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки;

- 22.03.2011р. Шосткинським районним судом Сумської області за ч. 2 ст. 186, ст. 69 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік і 6 місяців;

- 08.01.2013р.Середино-Будським районним судом Сумської області за ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ст. 70 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн;

- 06.05.2014р. Шосткинським міськрайонним судом Сумської області за ч. 2 ст. 185, 75 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік;

- 18.05.2015р. Шосткинським міськрайонним судом Сумської області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70, ст. 71 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, звільнений 07.03.2019 по відбуттю строку покарання,

а також засуджений 31.05.2021р. Шосткинським міськрайонним судом Сумської області за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 357, ч.2 ст. 185, ст. 198, ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки,

за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

за участю:

секретарів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 , будучи раніше неодноразово судимим, у тому числі за умисні тяжкі корисливі злочини, судимість за які у встановленому законом порядку не знята і не погашена, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, і повторно вчинив умисний тяжкий корисливий злочин за наступних обставин.

Так, 25.11.2020 близько 20:00 ОСОБА_2 , перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_2 , звернув свою увагу на припаркований автомобіль марки «Mercedes-Benz» моделі «Sprinter 311 CDI» зеленого кольору д.н.з. НОМЕР_1 , який на праві власності належить ОСОБА_11 . Далі, ОСОБА_2 на ґрунті раптово виниклого злочинного умислу, спрямованого на таємне повторне викрадення чужого майна, поєднаного із проникненням у сховище, переконавшись у відсутності осіб в салоні вказаного автомобіля та поруч з ним, розуміючи, що діє непомітно для потерпілих та оточуючих, шляхом відкриття незачинених на ключ бокових дверей, проник у вантажне відділення вказаного автомобіля, і розбивши ліктем правої руки скло перегородки, потрапив до кабіни автомобіля, звідки з корисливих мотивів, діючи умисно, повторно, таємно викрав мобільний телефон марки «Хіаоmі» моделі «Mi А2 Lite» ІМЕI1: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 , вартістю 266 (двісті шістдесят шість) гривень 67 копійок, який належить потерпілому ОСОБА_12 .

Далі, ОСОБА_2 , заволодівши вказаним майном та отримавши його у своє повне розпорядження, із місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись ним на власний розсуд.

Таким чином ОСОБА_2 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане із проникненням у сховище, повторно, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_2 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, не визнав в частині кримінально-правової кваліфікації свого діяння та суду пояснив, що 25 листопада 2020 року, у вечірній час він перебуваючи у мікрорайоні Нивки в м. Києві, зустрівся із своїм знайомим. Прогулюючись по району він помітив вантажний мікроавтобус та двох чоловіків біля нього, які доставили меблі в одну з квартири житлового будинку, що знаходився поруч. Обвинувачений попросив у них сигарету, та в ході розмови дізнався, що вони випадково закрили кабіну мікроавтобусу, всередині якої знаходились ключі від нього, там же знаходились і сигарети. Вони попросили його допомогти відчинити вказане авто, залишили йому брелок від автомобіля, та повідомили, що у разі, якщо у нього вийде відкрити кабіну автомобіля він може забрати звідти сигарети. В той час як ОСОБА_2 намагався відчинити зазначений автомобіль, чоловіки понесли доставлені меблі. При цьому, за словами обвинуваченого, чоловікам зателефонували з роботи і повідомили, що привезуть запасні ключі від автомобіля. Коли ці чоловіки пішли, він зайшовши до вантажного відділення транспортного засобу та перебуваючи всередині побачивши, що між цим відділенням і кабіною є скло, спробував несильно вдарити це скло, однак після удару воно розсипалось при цьому, обвинувачений порізав свою курточку. Після цього він просунувши руку до середини кабіни взяв сигарети, під якими лежав мобільний телефон потерпілого.

Обвинувачений зауважував, що телефон взяв випадково, однак зрозумівши, що сталось, вирішив залишити вказаний пристрій у себе.

Після цього він залишився курити біля під`їзду будинку, біля якого стояв цей автомобіль, оскільки, за його словами, хотів повернути майно власнику.

Під час судового розгляду обвинувачений стверджував, що він не мав наміру тікати чи збагачуватись за рахунок вкраденого, а тому повернув телефон і сигарети, однак товариш потерпілого все одно викликав поліцію.

Також обвинувачений заявив, що коли на місце події приїхали оперативні співробітники поліції, вони забрали телефон у потерпілого і поклали до його кишені, звідки телефон потім вилучив слідчий.

Крім того, під час судового розгляду обвинувачений зазначив, що в той день він вживав метадон, а потім пив пиво, однак на його думку перебував у адекватному стані. При цьому стверджував, що після його затримання під час конвоювання до управління поліції співробітники конвойного підрозділу зупинились біля кафе, та він, з дозволу поліцейських, сам зайшов до кафе, придбав собі сигарети та горілку, випив її, після чого його відвезли до поліції, де зробили тест на алкоголь.

Обвинувачений просив суворо його не карати та врахувати, що він засуджує свій вчинок.

Не дивлячись на часткове визнання вини обвинуваченим, винуватість ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, підтверджується наступними доказами, ретельно дослідженими в судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що 25 листопада 2020 року він разом із потерпілим ОСОБА_12 привіз меблі до житлового будинку по АДРЕСА_2 на автомобілі «Mercedes-Benz» моделі «Sprinter 311 CDI». Він випадково зачинив в кабіні вказаного авто ключи від автомобіля. Вони разом з потерпілим намагались відчинити кабіну автомобіля, однак їм це не вдалось. В цей час до них підійшов обвинувачений зі своїм товаришем та запропонував свою допомогу, однак і йому не вдалось відкрити транспортний засіб. Потім він з потерпілим понесли до квартири меблі, що були у вантажному відділенні автомобіля. Коли вони повернулись до автомобіля, то обвинуваченого поряд вже не було, при цьому вони виявили, що скло між вантажним відділенням та кабіною розбите, а потерпілий повідомив, що з кабіни зник його мобільний телефон.

Свідок ОСОБА_13 зазначив, що він та потерпілий одразу зрозуміли, що вказане вчинив обвинувачений та його товариш, оскільки останні раніше поводили себе надто нав`язливо, при цьому були очевидно п`яні. Свідок побіг наліво від місця події і побачив обвинуваченого разом із його товаришем біля сусіднього під`їзду. Коли до них підійшов потерпілий, то побачив, що в руках обвинуваченого знаходиться викрадений телефон. Вказаний телефон, за словами свідка, потерпілий відібрав назад, а обвинувачений пообіцяв згодом віддати гроші за розбите скло, однак власник автомобіля по телефону сказав свідкові, щоб той викликав поліцію. Свідок зауважив, що під час того як він намагався викликати працівників поліції, обвинувачений намагався втекти з місця події, однак свідкові вдалось його повернути.

Свідок ОСОБА_13 наголосив, що він не надавав дозволу ОСОБА_2 самостійно відкривати салон автомобіля за його відсутності, а також свідок впевнено стверджував, що обвинувачений не намагався самостійно повернути телефон потерпілому, більш того, коли свідок тільки підійшов до обвинуваченого останній заперечував, що це він розбив скло і забрав телефон.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні повідомив, що працює старшим слідчим Шевченківського УП ГУНП в м. Києві, і саме він проводив затримання ОСОБА_2 . Так, свідок пояснив, що затримав обвинуваченого у дворі будинку, біля якого стояв автомобіль із розбитим склом. Під час затримання у ОСОБА_2 було вилучено особисті речі, а також викрадений мобільний телефон. Також свідок зауважив, що ОСОБА_2 знаходився у стані алкогольного сп`яніння, висловлювався нецензурною лайкою та поводив себе неадекватно.

Також вина ОСОБА_2 підтверджується наступними доказами, дослідженими в судовому засіданні:

- даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 25.11.2020 року, зі змісту якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до поліції із повідомленням про те, що 25.11.2020 року приблизно о 20 год. 10 хв. невстановлена особа проникла до автомобіля марки «Mercedes-Benz» моделі «Sprinter 311 CDI» д.н.з. НОМЕР_1 , та викрала мобільний телефон «Хіаоmі» моделі «Mi А2 Lite» ІМЕI1: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 . При цьому судом звертається увага на те, що вказана заява була складена о 20:50 тобто майже через годину після події, і в цей час потерпілий ще був впевнений, що проти нього вчинено крадіжку, що суперечить показанням обвинуваченого, про те, що він не хотів красти даний телефон, а тому одразу повернув телефон потерпілому;

- даними протоколу огляду місця події від 25.11.2020 року зі змісту якого вбачається, що у 25.11.2020 року, у дворі будинку 42/44 по вул. Щербаківського в м. Києві було виявлено автомобіль марки «Mercedes-Benz» моделі «Sprinter 311 CDI» зеленого кольору д.н.з. НОМЕР_1 , в якого розбито скло між кабіною та багажним відділенням автомобіля, уламки скла розкидані по багажному відділенню. На рукоятці відкриття правих дверей виявлено речовину бурого кольору, схожу на кров.

При цьому судом враховуються твердження захисника про необхідність визнати недопустимим вказаний доказ з огляду на те, що огляд автомобіля проводився без дозволу власника цього транспортного засобу, або ухвали слідчого судді, разом з тим такі твердження відхиляються судом з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

При цьому, щодо визначення особи, яка володіє майном, орган досудового розслідування, суд має виходити з дії презумпції права власності за особою, яка володіє (реально панує, здійснює фактичний контроль над річчю - corpus possessionis), враховуючи, що спростування вказаної презумпції можливе за наявності беззаперечних доказів чи їх сукупності (зокрема, рішення суду щодо визнання права власності зі іншою особою, письмові докази, дата складання яких мала місце до моменту вилучення та не викликає сумнівів, матеріали фото-, відеофіксації, речові докази тощо).

Так реальним володільцем автомобіля на момент проведення огляду визнавалась особа, яка цим автомобілем керувала водій ОСОБА_13 який надав письмову добровільну згоду на проведення огляду в його автомобілі.

За таких умов, враховуючи, що слідчим отримано дозвіл від фактичного володільця майна, при цьому немає жодних відомостей про те, що власник майна заперечував проти проведення такого огляду суд приходить до висновку, що в даному випадку мав місце огляд на підставі добровільної згоди, а тому для його проведення не було потрібно отримувати додатковий дозвіл від слідчого судді, отже підстави для визнання недопустимим доказом - дані, які містяться у протоколі огляду місця події від 25.11.2020 року, у суду відсутні;

- даними протоколу затримання ОСОБА_2 від 25.11.2020 року, згідно з яким 25.11.2020 року о 22 год. 24 хв. старшим слідчим Шевченківського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_14 на підставі ст. 208 КПК України було затримано ОСОБА_2 . При цьому в ході затримання обвинуваченого було проведено його особистий обшук, під час якого з лівої кишені куртки обвинуваченого вилучено мобільний телефон «Хіаоmі». Крім того, в протоколі зазначено, що під час проведення обшуку затриманий ОСОБА_2 повідомив, що вилучений в нього телефон це той телефон, який він викрав з автомобіля. До вказаного протоколу долучено відеозапис проведення даної слідчої дій, який було продемонстровано у судовому засіданні, у якому зафіксовано, що під час обшуку у ОСОБА_2 було вилучено мобільний телефон «Хіаоmі», при цьому обвинувачений спочатку стверджував, що вказаний телефон належить йому. Однак згодом пояснив, що він розбив скло в автомобілі та викрав телефон, у вчиненому злочині вину визнає.

Під час дослідження вказаного відеозапису в судовому засіданні обвинувачений стверджував, що вказаний мобільний телефон поліцейські самі поклали до його кишені.

Водночас, суд звертає увагу на те, що в протоколі затримання ОСОБА_2 жодних відомостей про це не має, разом з тим зазначено, що у учасників немає доповнень чи зауважень до вказаного протоколу, в той же час цей протокол підписано і самим обвинуваченим. Більш того жодних зауважень до протоколу затримання не зафіксовано і на відеозаписі, водночас зафіксовано, що під час обшуку обвинувачений розповів, що він визнає, що цей телефон він не купляв, а викрав з автомобіля.

За таких умов, оцінюючи вказаний доказ у сукупності з іншими наданими у цьому провадженні доказами, зокрема і з показаннями свідка ОСОБА_14 суд критично ставиться до тверджень обвинуваченого ОСОБА_2 про те, що телефон йому підклали поліцейські, а сам він забирати його не хотів оскільки розцінює такі твердження як спробу ухилитись від відповідальності;

- даними висновку експерта №СЕ-19/111-20/58006-ТВ від 30.11.2020 року згідно з яким ринкова вартість станом на 25 листопада 2020 року мобільного телефону марки «Хіаоmі» Mi А2 Lite, 3/32 GB (в постанові про призначення товарознавчої експертизи зазначено: мобільний телефон Хіаоmі моделі «Mi А2 Lite» ІМЕI1: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 ) придбаного у 2018 році, без зарядного пристрою до нього становила 266 (двісті шістдесят шість) грн. 67 коп.

- даними постанови про визнання майна речовим доказом від 25.11.2020 року зі змісту якої вбачається, що 25.11.2020 року в ході проведення обшуку затриманого ОСОБА_2 в порядку ст. 208 КПК України у нього було виявлено та вилучено мобільний телефон марки «Хіаоmі» моделі «Mi А2 Lite» ІМЕI1: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 в середині якого знаходились сім-карти оператора мобільного зв`язку «Київстар», абонентські номери яких НОМЕР_4 та НОМЕР_5 . Вказаний телефон було визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні та передано на зберігання потерпілому ОСОБА_12 ;

- даними протоколу огляду спеціального пакету № SUD 1043899, в середині якого знаходився мобільний телефон Хіаоmі моделі «Mi А2 Lite», з розбитим екраном та подряпаною задньою кришкою. Суд звертає увагу, що відповідно до протоколу огляду на момент огляду телефон був заблокований, спосіб розблокування за допомогою графічного малюнку. При цьому під час огляду потерпілий самостійно застосував правильний графічний малюнок та розблокував зазначений мобільний телефон. У галереї телефону знаходились власні фотознімки потерпілого, датовані 25.11.2020 року о 10 год. 28 хв. та 17.10.2020 року о 22 год. 36 хв. на підтвердження вказаних обставин до протоколу огляду долучено відповідну фототаблицю. Отже у суду немає сумнівів, що вилучений при затриманні у ОСОБА_2 мобільний телефон Хіаоmі моделі «Mi А2 Lite» дійсно належить потерпілому ОСОБА_12 ;

- даними результату тестування ОСОБА_2 на алкоголь за допомогою приладу «Drager Alcotest 6820», прилад № ARJL 0269, тест № 1963 від 26.11.2020 року, зі змісту якого вбачається, що результат за наслідками проведеного тестування становить 1.50 ‰.

При цьому в судовому засіданні адвокат ОСОБА_10 вимагала визнати недоведеним факт перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння, а цей доказ вимагала визнати допустимим, мотивуючи це тим, що результати не оформленні у вигляді відповідного акту медичного огляду, під час тестування не були присутні два свідки, а з моменту останнього калібрування приладу пройшло понад 6 місяців судом враховано такі доводи адвоката, водночас вимоги захисника не можуть бути задоволені з огляду на те, що вони не ґрунтуються на положеннях закону.

Так вирішуючи таке питання Верховний Суд у своїй постанові № 672/1402/17 від 01.12.2021 року роз`яснив, що Верховний Суд неодноразово зазначав про дотримання належного порядку встановлення факту перебування особи в момент вчинення злочину у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків, про що йдеться у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 372/2291/16-к (провадження № 51-138км18), від 21 листопада 2019 року у справі № 564/590/17 (провадження № 51-2532км19), від 03 грудня 2019 року у справі № 571/1436/15-к (провадження № 51-1922км19), від 11 лютого 2020 року у справі № 643/20474/15-к (провадження № 51-8622км18).

Приписами ст. 91 КПК установлено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню (серед іншого), подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили (ст. 94 КПК).

При цьому, кримінальний процесуальний закон, з огляду на положення ст. 242 КПК України, не пов`язує встановлення стану сп`яніння виключно із проведенням експертного дослідження.

Норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню й оцінці, виходячи із положень статей 84, 92, 94 КПК України, шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків.

Так, надаючи оцінку питанню щодо наявності у ОСОБА_2 стану алкогольного сп`яніння суд не спирається лише на показання тестування на алкоголь, водночас оцінює їх у сукупності із іншими доказами у справі, зокрема у сукупності із показаннями свідків, які обидва вказували на очевидність стану алкогольного сп`яніння у обвинуваченого, а також показаннями самого обвинуваченого, який вказував, що 25.11.2020 він вживав наркотичний засіб метадон, а потім ще й вживав алкогольні напої. Та обставина, що обвинувачений ОСОБА_2 оцінюючи в судовому засіданні свій стан у момент вчинення злочину на власний розсуд вважав, що знаходився у адекватному стані, не спростовують викладених вище фактів про перебування ОСОБА_2 у стані алкогольного сп`яніння і є суб`єктивною думкою обвинуваченого. Разом з тим версію обвинуваченого про те, що співробітники конвойного підрозділу після його затримання привезли його до кафе, дозволили йому самостійно піти до нього, там придбати та випити горілку, після чого відвезли його до управління поліції, де зробили тест на алкоголь, суд знаходить очевидно фантастичною, а тому до уваги не бере.

Отже суд, оцінюючи надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, приходить до висновку про належність, допустимість та достовірність вказаних вище доказів, а їх сукупність є достатньою для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_2 у скоєні інкримінованого йому злочину.

Так, враховуючи показання обвинуваченого ОСОБА_2 , показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , протокол затримання ОСОБА_2 в якому зафіксовано і проведення обшуку затриманого із долученим до протоколу відеозаписом, протокол огляду місця події від 25.11.2020 року, протокол огляду викраденого телефону Хіаоmі моделі «Mi А2 Lite» ІМЕI1: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 , протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 25.11.2020 року, висновок товарознавчої експертизи №СЕ-19/111-20/58006-ТВ від 30.11.2020, та інші досліджені судом докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_2 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднане із проникненням у сховище, вчинене повторно, тобто вчинив кримінальне правопорушення ч. 3 ст. 185 КК України.

Отже судом в ході судового розгляду достовірно встановлено, що 25.11.2020 близько 20:00 ОСОБА_2 , перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_2 , звернув свою увагу на припаркований автомобіль марки «Mercedes-Benz» моделі «Sprinter 311 CDI» зеленого кольору д.н.з. НОМЕР_1 , та на ґрунті раптово виниклого злочинного умислу, спрямованого на таємне повторне викрадення чужого майна, поєднаного із проникненням у сховище, переконавшись у відсутності осіб в салоні вказаного автомобіля та поруч з ним, розуміючи, що діє непомітно для потерпілого та оточуючих, шляхом відкриття незачинених на ключ бокових дверей, проник у вантажне відділення вказаного автомобіля, і розбивши ліктем правої руки скло перегородки, потрапив до кабіни автомобіля, звідки з корисливих мотивів, діючи умисно, повторно, таємно викрав мобільний телефон марки «Хіаоmі» моделі «Mi А2 Lite» ІМЕI1: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 , вартістю 266 (двісті шістдесят шість) гривень 67 копійок, який належить потерпілому ОСОБА_12 .

Та обставина, що в ході судового розгляду не вдалось допитати потерпілого ОСОБА_12 щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення, та за словами обвинуваченого він не зміг отримати від потерпілого відповіді на свої питання про належність телефону потерпілому ОСОБА_12 та чи має потерпілий до нього претензії майнового або немайнового характеру, не спростовує викладених вище висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та не свідчить про несправедливість судового розгляду.

Так, судом вживались вичерпні заходи для забезпечення права обвинуваченого безпосередньо допитати потерпілого ОСОБА_12 в судовому засіданні. Разом з тим на жоден із судових викликів потерпілий не прибув. При цьому застосовані судом передбачені КПК України заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді накладення грошового стягнення на потерпілого у зв`язку з неявкою на виклик до суду свого позитивного ефекту не мали. Більше того як в подальшому було встановлено потерпілий відсутній за місцем проживання, яке вказано в обвинувальному акті, у зв`язку з чим суд дав доручення органу досудового розслідування вчинити слідчі (розшукові) дії для встановлення місцезнаходження потерпілого. Однак і такі заходи не дали позитивного результату.

З огляду на ту обставину, що з 24 лютого 2022 року збройні сили Російської Федерації вчиняють широкомасштабну агресію щодо України, внаслідок чого багато громадян нашої держави були вимушені змінити постійне місце проживання, а деякі з них мобілізовані до лав Збройних сил України, неможливість встановити місце проживання потерпілого у цій справі ОСОБА_12 не може стати єдиною і достатньою підставою для виправдання обвинуваченого ОСОБА_2 .

Більше того, обставини для з`ясування яких обвинувачений ОСОБА_2 вимагав допитати потерпілого, були встановлені в ході судового розгляду шляхом дослідження інших доказів, зокрема протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 25.11.2020 року, складеного зі слів потерпілого ОСОБА_12 та ним підписаного, протоколу огляду місця події від 25.11.2020 та протоколу затримання ОСОБА_2 , показань свідка ОСОБА_13 , висновку експерта №СЕ-19/111-20/58006-ТВ від 30.11.2020 щодо вартості викраденого мобільного телефону, та протоколу огляду мобільного телефону Хіаоmі моделі «Mi А2 Lite», за результатами якого встановлено, що такий телефон дійсно належить потерпілому ОСОБА_12 , які не викликають у суду сумнівів щодо їх достовірності.

Отже досліджені судом докази, оцінені судом у своїй сукупності дають підстави для однозначного висновку про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні таємного викрадення майна потерпілого ОСОБА_12 (крадіжка), поєднаного з проникненням у сховище, вчиненого повторно.

При цьому суд також ретельно перевірив твердження обвинуваченого про можливу неправильність кваліфікації правопорушення, і необхідність заміни правової кваліфікації на ч. 2 ст. 185 КК України і з цього приводу зазначає наступне.

У своїй постанові № 653/3/18 від 17 березня 2020 року Верховний Суд зазначив, що салони та/або багажні відділення автомобілів, можуть бути віднесені за своїми ознаками до поняття "сховище", виходячи з їх конструктивних особливостей, наявності пристосувань чи засобів охорони, у тому числі технічних, які об`єктивно перешкоджають вільному доступу сторонніх осіб, а також інших ознак, які дозволяють ідентифікувати вказані місця як такі, що мають, окрім іншого, призначення для постійного або тимчасового зберігання майна (тобто є сховищем).

При цьому, під час судового розгляду було встановлено, що салон автомобіля марки «Mercedes-Benz» моделі «Sprinter 311 CDI» зеленого кольору д.н.з. НОМЕР_1 був закритий - цей факт не оспорювався ніким з учасників, а також долученими до матеріалів справи доказами та підтверджується показаннями свідка ОСОБА_13 та самого ОСОБА_2 .

Твердження обвинуваченого про те, що в нього був дозвіл від власника автомобіля на проникнення до салону зазначеного транспортного засобу в повній мірі спростовується показаннями фактичного володільця даного авто водія ОСОБА_13 , який в судовому засіданні прямо відповів, що жодних дозволів на проникнення до автомобіля за відсутності самого ОСОБА_13 він ОСОБА_2 не надавав. Підстав сумніватися у достовірності таких показань свідка у суду немає.

Отже твердження ОСОБА_2 про неправильну кваліфікацію його дій у зв`язку із застосуванням такої кваліфікуючої ознаки як проникнення до сховища, а саме до салону автомобіля проти волі власника цього майна, є необґрунтованим, а тому судом не приймається до уваги.

Таким чином суд, оцінивши надані сторонами кримінального провадження докази кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв?язку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), поєднаного із проникненням у сховище, вчинене повторно, та кваліфікує його дії за ч.3 ст.185 КК України.

Призначаючи обвинуваченому вид і міру покарання, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного, конкретні обставини справи, ставлення ОСОБА_2 до вчиненого, який вину визнав частково, дані, які характеризують його особу, те, що він раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра, однак перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога з 27.04.2000 з діагнозом: «Розлади психіки і поведінки внаслідок вживання кількох наркотичних речовин (синдром залежності)», вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, офіційно не працює, має сина 2014 року народження, за місцем попереднього відбування покарання характеризується посередньо, також судом враховується стан здоров`я ОСОБА_2 .

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_2 судом не встановлено.

Відповідно до ст. 67 КК України обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_2 , є вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням наведеного, суд вважає необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_2 та попередження вчинення нового злочину призначення покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією ч.3 ст. 185 КК України.

При цьому суд не знаходить підстав для застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України при призначенні покарання.

Такого висновку суд дійшов з урахуванням особи винного, характеру кримінального правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_2 визнаний винуватим та обставин його скоєння, дані про відсутність у обвинуваченого працевлаштування, наявності неповнолітнього сина на утриманні, стан його здоров`я та вік, наявність обставин, що обтяжують, або відсутність таких, що пом`якшують, покарання.

Беручи до уваги наведене вище у сукупності, а також, систематичність вчинення ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, суд приходить до висновку про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства. Суд обґрунтовано вважає, що призначення такого покарання буде сприяти досягненню мети покарання.

Крім того, судом встановлено, що 31.05.2021 Шосткинським міськрайонним судом Сумської області ОСОБА_2 був засуджений за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 357, ч.2 ст. 185, ст. 198, ст. 70 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Враховуючи, що кримінальне правопорушення у даному кримінальному провадженні вчинене ОСОБА_2 до постановлення вироку Шосткинським міськрайонним судом Сумської області від 31.05.2021, суд вважає необхідним остаточне покарання обвинуваченому призначити за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 31.05.2021.

Долю речових доказів необхідно вирішити у відповідності до вимог ст.100 КПК України. Цивільний позов не заявлений.

Запобіжний захід, який застосований до обвинуваченого ОСОБА_2 у вигляді тримання під вартою, слід залишити без змін до вступу вироку в законну силу з метою забезпечення виконання покарання, призначеного цим вироком.

Відповідно до ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Так, стягненню з ОСОБА_2 підлягають судові витрати за проведення: товарознавчої експертизи №СЕ-19/111-20/58006-ТВ від 30.11.2020 у розмірі 490,35 грн.; дактилоскопічної експертизи №СЕ-19/111-20/59261-ТР від 08.12.2020 у розмірі 1634,50 грн.

Керуючись ст.ст. 369-371 КПК України, суд

У Х В А Л И В :
ОСОБА_2 визнати винуватим за ч. 3 ст. 185 КК України і призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом часткового складання покарань, призначених за цим вироком та за вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 31.05.2021, остаточно ОСОБА_2 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_2 обчислювати з дати ухвалення вироку у цьому кримінальному провадженні, зарахувавши у строк відбування покарання ОСОБА_2 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення з 25 листопада 2020 року по 05 серпня 2022 року із розрахунку день за день.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_2 у вигляді тримання під вартою до вступу вироку у законну силу залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави процесуальні витрати за проведення товарознавчої експертизи №СЕ-19/111-20/58006-ТВ від 30.11.2020 у розмірі 490,35 грн.; дактилоскопічної експертизи №СЕ-19/111-20/59261-ТР від 08.12.2020 у розмірі 1634,50 грн.

Речові докази: мобільний телефон «Хіаоmі» моделі «Mi А2 Lite» ІМЕI1: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 , який повернутий потерпілому ОСОБА_12 повернути в розпорядження потерпілого.

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, - в той же строк із моменту отримання його копії. Якщо вирок ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1