Справа №759/1674/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/4443/2021 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
Іменем України

16 листопада 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,
за участі

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2021 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 24 грудня 2021 року включно,

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебувають матеріали кримінального провадження №0003591 за обвинуваченнямОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч.1 ст. 185 КК України.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.10.2021 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 24 грудня 2021 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 з тримання під вартою на домашній арешт, заборонивши йому цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ухвала суду не відповідає гарантіям справедливої судової процедури та принципу верховенства права. Щодо обґрунтованості підозри захисник вказує на те, що судом не встановлено жодного доказу, який би підтвердив або спростував причетність ОСОБА_6 до інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Вважає, що колегія суддів Деснянського районного суду міста Києва, не віднайшла жодного ризику, який би обґрунтовував подальше утримання ОСОБА_6 під вартою, а лише обмежилися встановленими підставами для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 . Зазначає, що сторона захисту неодноразово звертала увагу на відсутність ризиків щодо продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 . Апелянт вважає, що автоматичне продовження запобіжного заходу свідчить про свавільне позбавлення волі обвинуваченого ОСОБА_6 та підтверджується ухваленими рішеннями, які заздалегідь є навіть підготовленими. Крім того, зазначає, що держава не може забезпечити належним умов тримання підзахисного під вартою, а також забезпечити належного медичного лікування. Більш того, сторона захисту неодноразово звертала увагу колегії Деснянського районного суду міста Києва на незадовільний стан здоров`я підзахисного, яке в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України лише погіршується. На думку апелянта, колегія суддів жодним чином не реагує на вказані порушення основоположних прав людини. Вважає, що продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 має негативні наслідки для стану здоров`я останнього, а утримання його в умовах «Київського слідчого ізолятору» за відсутності реального суспільного інтересу має порушенням взятих державою України зобов`язань за міжнародним законодавством. Захисник зазначає, що тяжкість обвинувачення не може слугувати єдиним обґрунтуванням застосування тримання під вартою, тому судам, окрім кваліфікації, слід визначати ризики (ст. 177 КПК України), інакше судові рішення щодо застосування, продовження тримання під вартою не відповідають вимогам практики ЄСПЛ і нормам КПК України. Крім цього, захисник зазначає, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 (що підтверджується договором оренди квартири (кімнати) від 20.12.2020 року), має засоби для існування, які йому забезпечить родина та останні забезпечать належне медичне лікування, не має зв`язків за кордоном та на непідконтрольній території, не має наміру переховуватися від суду, зобов`язується виконувати всі покладені на нього процесуальні обов`язки. Крім того, зазначає, що обвинувачений усвідомлює, що якщо йому не буде забезпечено надання медичної допомоги, останній на все життя може залишитися інвалідом та пересуватися за допомогою візка.

Заслухавши доповідь судді, думки обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Як вбачається зі ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, районний суд повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 - 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Положеннями ч. 3 ст.331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Отже, вирішуючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КК України, і жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим

Щододоводів апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризику переховування від суду, та впливу на свідків, то вони є безпідставними, виходячи з наступного.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи характер висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні, в тому числі, особливо тяжкого злочину проти життя особи, що має підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення не лише прав ОСОБА_6 , але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, а також тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні та всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_6 може переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше його тримання під вартою.

Колегія суддів зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Щодоризику можливого впливу обвинуваченого на свідків у даному кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, щовраховуючи те, щона даний час у даному кримінальному провадженні свідки не допитані, то з великою ймовірністю існує і ризик незаконного впливу обвинуваченого на них.

За таких обставин застосування більш м`якого запобіжного заходу, на переконання колегії суддів, не забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Щодопосилання в апеляційній скарзізахисника на відсутність обґрунтованої підозри про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, то слід зазначити наступне.

Оскільки КПК України не містить визначення обґрунтованої підозри, за роз`ясненням вказаного поняття слід звернутися до практики ЄСПЛ. За загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30.08.1990 року, п. 32, Series А, № 182, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

У справі «Ердагоз проти Туреччини» висловлено позицію, що факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тим, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.

З врахуванням наведеного, колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційної скарги, пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений може бути причетний до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід відповідає не лише особі обвинуваченого, а й характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинуваченого від суду, ризик чого є реальним та дійсним. Судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що менш суворі запобіжні заходи, у тому числі домашній арешт, не зможуть забезпечити уникнення ризиків та виконання ОСОБА_6 покладених на нього обов`язків.

Крім того, на переконання колегії суддів, наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання та родини, на чому наголошує захисник, не може слугувати дійсною гарантією відсутності у ОСОБА_6 наміру переховування від суду та не виключає можливість продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи захисника обвинуваченого про те, що через стан здоров`я ОСОБА_6 не може утримуватись під вартою, колегія суддів вважає, необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні висновки медичної частини Філії державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київської області про неможливість подальшого утримування ОСОБА_6 за станом здоров`я в умовах ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Обставини, які зазначені захисником в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки вони не виключають наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Отже, на думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводів на спростування вищевказаних висновків суду першої інстанції захисником не наведено, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та вважає за необхідне залишити оскаржуване рішення без змін.

Керуючись положеннями ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києвавід 26 жовтня 2021 року,якоюпродовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 24 грудня 2021 року включно залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя Суддя Суддя