КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №760/6018/19 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/4070/2021
Категорія: ч. 3 ст. 331 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021 року продовжено обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 кожному строк тримання під вартою по 11 листопада 2021 року включно, залишено без змін альтернативні запобіжні заходи.

Таке рішення суд обґрунтував тим, що з огляду на стадію судового розгляду, тяжкість обвинувачення та покарання, яке загрожує кожному обвинуваченому, з урахуванням усіх даних про їх особу та соціальні зв`язки, продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, яким може запобігти лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , посилаючись на істотне порушення конституційних прав і свобод обвинувачених, а також вимог кримінального процесуального закону, просять скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021 року та ухвалити нову ухвалу, якою змінити обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 кожному запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у нічний період доби із застосуванням носіння електронного засобу контролю.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, захисники зазначають про те, що під час досудового розслідування кримінального провадження слідчим, прокурором були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які свідчать про недопустимість низки доказів та вказують на ознаки кримінального правопорушення в діях і бездіяльності прокурора та інших правоохоронців, але такі обставини залишилися без уваги суду. В цьому ж контексті захисники зазначають, що за 2 роки 9 місяців судом допитані потерпілий та один свідок, частково досліджені матеріали справи, але попри вимоги сторони захисту прокурором не надаються суду докази в частині: установлення повноважень потерпілого ОСОБА_12 ; обставин незаконного затримання та тримання під вартою протягом щонайменше трьох діб ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 ; обставин проникнення під час досудового розслідування до житла обвинувачених; обставин внесення стороною обвинувачення до обвинувального акта завідомо неправдивих відомостей щодо скоєння ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 злочинів у стані алкогольного сп`яніння; тощо. Отже прокурор свідомо затягує процес та зловживає процесуальними повноваженнями, що позбавляє захисників можливості допиту учасників кримінального провадження, дослідження письмових та речових доказів, а також перешкоджає стороні захисту доводити обставини усунення або зменшення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Захисники також вважають, що при вирішенні питання щодо продовження тримання обвинувачених під вартою судом не були враховані надані стороною захисту документи стосовно особи кожного обвинуваченого. Зокрема, звертають увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_11 з 2018 року перебуває у шлюбі з громадянкою України та виховує малолітню дитину, до затримання мав постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , отримав диплом магістра, працював кур`єром, тобто мав постійне джерело доходів. Обвинувачений ОСОБА_10 з 2015 року перебуває у цивільних сімейних відносинах з громадянкою України ОСОБА_13 , вони разом виховують спільну малолітню дитину ОСОБА_14 , до затримання обвинувачений фактично проживав з дружиною та малолітнім сином за адресою: АДРЕСА_2 , навчався в магістратурі Національного транспортного університету та був відрахований за невиконання умов договору і навчального плану. Обвинувачений ОСОБА_9 перебуває у шлюбі з громадянкою Туркменістану, виховує п`ятеро спільних неповнолітніх та малолітніх дітей, до затримання працював та тимчасово проживав в м. Анталія, Республіка Туреччина, де мав постійне джерело доходів, в Україну прибув по тимчасовій українській візі на запрошення потерпілого ОСОБА_12 .

Звертають увагу захисники і на те, що паспорти обвинувачених вилучено під час досудового розслідування, в справі є заява потерпілого про відшкодування йому заподіяної шкоди та відсутність претензій до обвинувачених, що також свідчить про зменшення ризику переховування.

За таких обставин, як вважають захисники, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний період доби забезпечить належну процесуальну поведінку кожного обвинуваченого, надасть їм змогу працювати або навчатися, брати участь у вихованні та утриманні дітей.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, а продовження строку тримання під вартою в певній справі може бути виправданим лише тоді, коли наявні конкретні ознаки того, що вимога громадських інтересів важить більше попри презумпцію невинуватості, ніж правило поваги до особистої свободи.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводи захисників про наявність достатніх підстав для зміни кожному обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт у нічний період доби є непереконливими.

З матеріалів провадження за апеляційною скаргою захисників вбачається, що Солом`янським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 за обвинуваченням кожного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 289 КК України.

Суд першої інстанції, поставивши в судовому засіданні на обговорення питання про доцільність тримання кожного обвинуваченого під вартою та заслухавши з цього приводу позиції сторони обвинувачення і сторони захисту, вважав, що продовжують існувати ризики втечі та переховування від суду, незаконного впливу на потерпілого, і лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може забезпечити виконання кожним обвинуваченим процесуальних обов`язків під час судового провадження, тому постановив ухвалу про продовження кожному обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Що стосується тверджень сторони захисту про отримання під час досудового розслідування письмових доказів внаслідок істотного порушення прав і основоположних свобод людини, то колегія суддів зауважує, що в межах цього апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні конкретного кримінального правопорушення, а тому і не досліджує доводи сторони захисту в цій частині, які підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті.

Що стосується доводів захисників про необґрунтованість висновків суду в частині того, що виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою кожного обвинуваченого може запобігти існуючим ризикам, а також щодо неврахування судом усіх обставин, які передбачені ст. 178 КПК України, то колегія суддів визнає їх безпідставними.

Колегія суддів зауважує, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Що стосується ризику втечі обвинуваченого, то відповідно до практики ЄСПЛ такий ризик не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку, водночас суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» ЄСПЛ визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу, а у рішенні по справі «W проти Швейцарії» зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Враховуючи характер висунутого як ОСОБА_9 , так і ОСОБА_11 та ОСОБА_10 обвинувачення проти власності, яке пов`язане із вимаганням передачі чужого майна, поєднане із насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого та погрозою застосування такого насильства, тобто має підвищений ступінь суспільної небезпеки; тяжкість покарання, яка загрожує кожному обвинуваченому у разі визнання винуватим в інкримінованих тяжких та особливо тяжкому кримінальних правопорушеннях; всі наявні в матеріалах провадження дані про особу кожного обвинуваченого та їх соціальні зв`язки, у тому числі й те, що всі обвинувачені є громадянами Туркменістану, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 не мають місця реєстрації в Україні, а ОСОБА_10 на даний час виключений з навчального закладу, де навчався та був зареєстрований, в провадженні відсутні достатні та достовірні відомості про те, що обвинувачені в Україні до затримання постійно працювали та мали стабільне джерело доходу, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що кожний обвинувачений може переховуватися від суду, такий ризик не зменшився від часу обрання запобіжного заходу і виправдовує подальше тримання кожного із них під вартою.
Всупереч тверджень захисників, всі дані щодо особи кожного обвинуваченого та їх соціальних зв`язків, які були в розпорядженні суду на час вирішення питання щодо запобіжних заходів, були предметом дослідження. Обвинуваченого ОСОБА_9 , який має сім`ю та п`ятеро неповнолітніх дій, які проживають в Туркменістані, взагалі нічого не пов`язує з державою Україна, в якій йому висунуто обвинувачення, а соціальні зв`язки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в Україні, на переконання колегії суддів, не є достатніми стримуючими факторами поведінки кожного із них.

З огляду на те, що судовий розгляд ще не завершений, є обґрунтованим висновок суду про те, що з великою ймовірністю також існує ризик незаконного впливу на потерпілого.

За вказаних обставин застосування більш м`якого запобіжного заходу, принаймні на даній стадії судового розгляду, не забезпечить виконання кожним обвинуваченим покладених на них процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії, отже твердження захисників про протилежне є непереконливими.

Враховуючи наведене, висновок суду про наявність достатніх підстав для продовження кожному обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є законним та обґрунтованим.
При цьому колегія суддів зважує і на те, що кожному обвинуваченому ще при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою була визначена, як альтернативний запобіжний захід, застава з урахуванням положень ст. 182 КПК України, яка зможе забезпечити належне виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків та є співмірною з існуючими у даному кримінальному провадженні ризиками.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при прийнятті судом рішення про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 під вартою колегія суддів не встановила.

Отже апеляційна скарга захисників задоволенню не підлягає.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 залишити без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 13 вересня 2021 року, якою продовжено обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 кожному строк тримання під вартою по 11 листопада 2021 року включно - без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4