Номер провадження: 11-кп/813/1370/21
Номер справи місцевого суду: 519/945/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.10.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 та його представника ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000266 від 15.08.2017 за апеляційними скаргами прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської обл. ОСОБА_13 та представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 на вирок Суворовського райсуду м. Одеси від 06.08.2019 відносно:
ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кишинів респ. Молдова, громадянина України, з середньо-технічною освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та йому призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді арешту на строк 6 (шість) місяців.
Запобіжний захід ОСОБА_9 залишено попередній домашній арешт, із забороною залишати місце свого фактичного проживання в період з 18 год. 30 хв. до 08 год. 30 хв. наступної доби - на строк до 04.10.2019.
Суд вирішив після набрання вироком законної сили помістити ОСОБА_9 для відбування покарання до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та строк відбуття покарання ОСОБА_9 рахувати з дня його поміщення до установи відбування покарання.
Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 13740 (тринадцять тисяч сімсот сорок) грн 68 коп., а також моральну шкоду в розмірі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції, ОСОБА_9 визнаний винуватим у тому, що 15.08.2017, близько 00 год. 15 хв. він, перебуваючи біля буд. АДРЕСА_3 , під час виниклого словесного конфлікту із раніше незнайомим ОСОБА_11 , реалізуючи раптово виниклий умисел на спричинення останньому тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, наніс потерпілому не менше шести ударів ножом в різні частини тіла, чим заподіяв ОСОБА_11 :
- визнане в якості тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя: проникаюче колото-різане поранення живота, із пошкодженням печінки (рану на животі по серединній лінії);
- віднесені до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, колото-різані рани лівої щоки (з пошкодженням лицьової артерії), грудної клітини на передній поверхні справа вгорі, правого плеча на зовнішній поверхні в середній третині, правого плеча на задній внутрішній поверхні в верхній третині.
Зазначені дії ОСОБА_9 суд першої інстанції кваліфікував за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_13 зазначив, що суд 1-ої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і обґрунтовано кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 121 КК України, але призначив надто м`яке покарання з таких підстав:
- суд не врахував ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, наслідки, а саме те, що ОСОБА_9 після завдання потерпілому чисельних ударів ножом з місця вчинення втік, жодних дій з надання потерпілому допомоги не вжив, до теперішнього часу жодного дієвого заходу з добровільного відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди не здійснив;
- судом 1-ої інстанції в якості обставини, яка пом`якшує покарання визнані факт першого притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності, позитивні характеристики, працевлаштування, наявність на утриманні двох дітей, але наведені обставини лише характеризують особу обвинуваченого та не є пом`якшуючими;
- обставини вчинення злочину та обставини, які пом`якшують покарання не давали суду достатніх підстав для призначення ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 69 КК України.
Посилаючись на такі доводи, прокурор ОСОБА_13 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.
В обґрунтування апеляційної скарги представник потерпілого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 посилався на наступне:
- суд достатньою мірою не врахував характер і ступінь суспільної небезпечності скоєного обвинуваченим злочину, а також конкретні обставини його вчинення, а саме те, що ОСОБА_9 одразу після вчинення злочину відносно ОСОБА_11 залишив місце події, потерпілому, який стікав кров`ю, допомоги не надав, як і не надав її в подальшому. На протязі всього часу перебування провадження в суді, жодних дій щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілому, не вчинив, що свідчить про те, що його розкаяння не є щирим;
- судом не надано оцінки тому, що ОСОБА_9 сприяти розкриттю злочину розпочав лише після його викриття співробітниками поліції через місяць після вчинення злочину, на протязі якого він жодним чином про його вчинення не заявляв;
- з огляду на обставини вчинення злочину та подальшу поведінку обвинуваченого, застосування до ОСОБА_9 дії ст. 69 КК України із призначенням покарання нижче від нижчої межи є невмотивованим та занадто м`яким.
Крім того, представник потерпілого в своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом, під час визначення розміру моральної шкоди, не в повному обсязі прийнято до уваги всіх обставин отримання потерпілим тяжкого тілесного ушкодження, оскільки й досі потерпілий продовжує відчувати моральні страждання, в першу чергу, через шрам від поранення на обличчі.
За таких обставин представник потерпілого ОСОБА_12 просить скасувати вирок в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 та в цій частині ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 призначити покарання у вигляді позбавлення волі, строком на 5 років.
В частині стягнення моральної шкоди, ухвалити новий вирок, яким стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 300 000 гривень.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, потерпілого та його представника, які підтримали свої апеляційні скарги і просили їх задовольнити, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти доводів апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 та кваліфікація його дій в апеляційному порядку сторонами кримінального провадження не оскаржуються. При розгляді доводів, наведених в апеляційних скаргах представника потерпілого та прокурора, апеляційний суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом 1-ої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд 1-ої інстанції врахував факт першого притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності; виключно позитивні характеристики за місцем проживання та працевлаштування; перебування на його утриманні двох малолітніх дітей - в якості обставин, які пом`якшують покарання, а також констатує про відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Також, суд 1-ої інстанції не визнав в якості перших обставин щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки ОСОБА_9 , достовірно знаючи про численне застосування до потерпілого ножа, втік з місця події, жодних заходів з надання йому допомоги не вжив, протягом наступного місяця про себе до органу поліції не заявляв, сприяти розкриттю злочину розпочав лише після його викриття правоохоронцями, а також до теперішнього часу жодного дієвого заходу з добровільного відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди не здійснив.

Суд 1-ої інстанції також не визнав в якості другого виду обставин можливе перебування ОСОБА_9 в стані алкогольного сп`яніння, оскільки така обставина в обвинувальному акті йому не інкримінована, медичний огляд у встановленому порядку він не проходив та особисто заперечує існування цієї обставини.

Водночас, суд 1-ої інстанції також врахував наявність у обвинуваченого власної сім`ї, його офіційне працевлаштування на посаді електроосвітлювача, висновок досудової доповіді про середню ймовірність вчинення ОСОБА_9 повторного кримінального правопорушення, а також про те, що його виправлення без позбавлення або обмеження волі може становити потенційну небезпеку для суспільства, у тому числі окремих осіб.

З урахуванням викладеного, а також наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винуватого, суд 1-ої інстанції вважав за можливе перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.1 ст.121 КК України, та застосував ст.69 цього кодексу, призначивши обвинуваченому покарання у виді арешту.

Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Водночас, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Натомість, апеляційний суд враховує такі обставини, як поведінку ОСОБА_9 після вчинення злочину, а саме те, що він, завдавши потерпілому численні удари ножем в життєво важливі органи, жодних заходів з надання йому допомоги не вжив та втік з місця події.

Так, з матеріалів кримінального провадження та вироку суду видно, що обвинувачений не відшкодував завдану злочином шкоду, тому формальне проголошення «щирого каяття» є недостатнім для визнання його обставиною, що пом`якшує покарання, оскільки воно має бути дієвим.

Твердження сторони захисту про те, що весь період часу після початку досудового розслідування ОСОБА_9 намагався відшкодувати завдані матеріальні та моральні збитки потерпілому, натомість, не знав як це зробити, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки з моменту вчинення злочину до прийняття рішення по справі судом апеляційної інстанції пройшло більше чотирьох років.

Апеляційний суд вважає, що з урахуванням наявності у обвинуваченого постійного місця роботи, матеріали кримінального провадження не містять жодних даних про намір обвинуваченого з моменту скоєння злочину та до жовтня 2021 року, тобто більше чотирьох років роки, відшкодувати потерпілому завдані злочином збитки та моральну шкоду.

За таких обставин, той факт, що обвинувачений ОСОБА_9 під час останнього судового засідання апеляційного суду намагався частково відшкодувати завдану потерпілому шкоду, колегія судді оцінює критично та не визнає цю обставину як щире каяття, натомість, вважає дії обвинуваченого намаганням уникнути суворого покарання за вчинений злочин.

Відповідно до положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», «…Дійове каяття полягає в тому, що після вчинення злочину особа щиро покаялась, активно сприяла його розкриттю та повністю відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду».

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Тобто за змістом цієї норми закону суди мають враховувати висновки Верховного Суду про застосування норм права у подібних правовідносинах.

Так, скасовуючи вирок Одеського апеляційного суду від 18.08.2020, Верховний суд в своїй постанові від 06.04.2021 вказав на те, що колегія суддів не може погодитись з висновками апеляційного суду, адже не дотримано умов, передбачених вимогами ст.ст. 65, 75 КК України для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Звільняючи ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд належним чином не врахував обставин заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, знаряддя для завдання тілесних ушкоджень (ніж), характеру та локалізації завданих потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, того, що конфлікт розпочався із зауваження потерпілого, поведінки засудженого до та після заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому, Верховний суд зазначив про те, що призначене засудженому ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає загальним садам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання не є достатнім необхідним для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого через м`якість.

Також, апеляційний суд враховує думку потерпілого та його представника, які категорично заперечували проти призначеного покарання з застосуванням ст. 69 КК України, у зв`язку з чим і подали апеляційну скаргу, оскільки ОСОБА_9 не вжив дієвих заходів щодо відшкодування завданих збитків, що свідчить про те, що він щиро не розкаявся у вчиненому.

Що стосується обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, апеляційний суд приходить до таких висновків.

На думку апеляційного суду, фактичні обставини вчинення злочину, поведінка обвинуваченого після його вчинення дають підстави дійти висновку про те, що його щире каяття є уявним, заяви обвинуваченого про щире каяття мають на меті покращення його становища, тому щире каяття в цьому випадку відсутнє.

Відповідно, пом`якшуючою покарання обставиною слід визнати лише визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненому кримінальному правопорушенні, в той час, як закон вимагає для застосування ст. 69 КК України наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Апеляційний суд враховує те, що ОСОБА_9 раніше не судимий, працевлаштований наявність у нього на утриманні двох дітей, разом з тим, з урахуванням вищезазначених обставин приходить до висновку про те, що вказані обставини не є безумовною підставою для застосування покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті КК України.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд 1-ої інстанції безпідставно застосував до обвинуваченого дію ст. 69 КК України, що є неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність.

В свою чергу, безпідставне застосування ст. 69 КК України призвело до призначення обвинуваченому покарання, яке через свою надмірну м`якість, не відповідає суспільній небезпеці вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги представника потерпілого про те, що судом, під час визначення розміру моральної шкоди, не в повному обсязі прийнято до уваги всіх обставин отримання потерпілим тяжкого тілесного ушкодження, оскільки й досі потерпілий продовжує відчувати моральні страждання, в першу чергу, через шрам від поранення на обличчі, апеляційний суд враховує позицію Верховного суду та зазначає наступне.

Відповідно до статті 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого. Частиною 1 ст. 1166 та ч. 1 ст. 1177 Цивільним кодексом України (далі - ЦК) передбачено, що шкода, завдана потерпілому від злочину, відшкодовується в повному обсязі особою, яка вчинила злочин та завдала цю шкоду.

Згідно зі ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

На обґрунтування заявленої моральної шкоди потерпілий зазначав, що отримання тілесних ушкоджень призвело до фізичної шкоди його здоров`ю, втрати великої кількості крові, пошкодження життєво важливого органу, а також душевних переживань та моральних страждань, побоювань через ймовірне настання смерті, якби не термінові та професійні дії лікарів. З часом він продовжує відчувати такі моральні страждання, у нього порушився сон, зник апетит, він відчуває дискомфорт під час користування дзеркалом, оскільки бачить шрам від поранення на обличчі, у зв`язку із чим потерпілий також зазначив, що соромиться виходити на вулицю, а також побоюється місць скупчення людей.

При розгляді цивільного позову потерпілого в частині стягнення моральної шкоди суд 1-ої інстанції виходив із того, що за встановлених у суді обставин отримання потерпілим тяжкого ушкодження здоров`я з вини обвинуваченого, з урахуванням подальшого оперативного втручання з метою врятувати його життя, безумовно, дії ОСОБА_9 призвели до позбавлення певних елементів благополуччя потерпілого ОСОБА_11 , а також до психологічних страждань і суттєвих негативних змін у його подальшому житті.

Таким чином, приймаючи до уваги характер і тривалість моральних страждань потерпілого ОСОБА_11 , обставини, за яких було завдано йому моральної шкоди, ступінь вини обвинуваченого, який не здійснив жодного дієвого заходу для добровільного відшкодування такого виду шкоди, також враховуючи вимоги ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України і роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику у справах з відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995, суд 1-ої інстанції вважав справедливим частково задовольнити заявлені вимоги про відшкодування завданої потерпілому моральної шкоди в розмірі 150 000 грн.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не меншим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду 1-ої інстанції, який при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди врахував глибину фізичних та душевних страждань, завданих потерпілому, наявність перешкод у реалізації своїх життєвих планів, а також вимоги розумності та справедливості та дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди частково в розмірі 150 000 грн.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду 1-ої інстанції щодо визначеного розміру моральної шкоди, оскільки він відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості та є співрозмірним з понесеними потерпілим моральними стражданнями.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміну судового рішення є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України також підставою для скасування або зміни вироку суду 1-ої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є незастосування закону, який підлягає застосуванню.

За вимогами п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду 1-ої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

В своїй апеляційній скарзі прокурор ставить питання про визнання ОСОБА_9 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України. Разом з тим, фактичні обставини справи та доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні зазначеного злочину ніким не оскаржується, тому підстави для повного скасування вироку суду 1-ої інстанції відсутні.

Окрім того, враховуючи те, що на стадії досудового розслідування відносно ОСОБА_9 застосовувався запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, строк відбування покарання йому необхідно відраховувати з дня його фактичного взяття під варту, а саме в залі апеляційного суду.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого підлягають частковому задоволенню, а вирок суду 1-ої інстанції, в частині призначення покарання - скасуванню, з ухваленням нового вироку у цій частині.

З урахуванням того, що обвинуваченому призначено покарання, що належить відбувати реально, колегія суддів вважає за необхідне затримати ОСОБА_9 в залі апеляційного суду та під вартою доставити в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Керуючись ст.ст. 24, 128, 370, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд
ухвалив:

Апеляційні скарги прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської обл. ОСОБА_13 та представника потерпілого ОСОБА_12 задовольнити частково.

ВирокСуворовського райсуду м. Одеси від 06.08.2019, яким ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_9 призначити покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

В іншій частині оскаржуваний вирок суду 1-ої інстанції - залишити без змін.

Затримати засудженого ОСОБА_9 в залі апеляційного суду та під вартою доставити в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» для організації виконання вироку в частині призначеного покарання.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання ним законної сили, а засудженим в той же строк з моменту вручення копії вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4