УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року місто Київ

Шевченківський районний суд міста Києва у складі слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000173, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.09.2021, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України, про накладення арешту на майно,

В С Т А Н О В И В:

До Шевченківського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000173, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.09.2021, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 15 ч.4 ст.190 КК України, про накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яку зареєстровано за громадянином ОСОБА_4 (реєстраційний номер 000).
Клопотання прокурора обґрунтовано тим, що 28.07.2021 приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_5 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі договору дарування від 25.06.2009, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_6 (реєстровий номер 1813, бланк ВМЕ № 287947), відповідно до якого ОСОБА_7 , ІПН НОМЕР_1 , подарувала вказану квартиру ОСОБА_4 , ІПН НОМЕР_2 .

В той же час, відповідно до інформації Київського нотаріального архіву від 14.09.2021 № 3086/01-21 органом досудового розслідування встановлено, що у справі №2-27 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_6 міститься запис від 15.07.2009 за реєстровим № 1813 про посвідчення договору дарування, викладеного на спеціальному бланку нотаріальних документів серії ВМЕ № 288078, 288079. Сторони правочину та нерухоме майно є іншими.

Відповідно до інформаційної довідки КП КМР «КМ БТІ» КВ-2021 № 26433 від 12.07.2021 встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 31.10.1994 органом приватизації державного житлового фонду заводу «Арсенал» та зареєстровано в Бюро 14.11.1994 за реєстровим № 2630.

Відповідно до інформації Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть встановлено, що ОСОБА_7 , 1938 р.н. померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво серія НОМЕР_3 ).

В подальшому 14.09.2021 приблизно о 13 год. 00 хв. ОСОБА_4 , перебуваючи у приміщені приватного нотаріуса ОСОБА_8 , розташованому за адресою: АДРЕСА_4 , шляхом обману намагався заволодіти грошовими коштами ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , під час продажу йому квартири АДРЕСА_3 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі підробленого договору дарування.

На даний час у органу досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яку було зареєстровано за громадянином ОСОБА_4 , оскільки вона є речовим доказом та на даний час є реальні загрози її відчуження.

В судове засідання прокурор не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просив розгляд клопотання здійснити за його відсутності, клопотання підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав у ньому зазначених.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, враховуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення та обставини кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку про наявність і достатність правових підстав для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна з огляду на наступне.

Так, слідчим суддею встановлено та матеріалами клопотання підтверджено, що Шевченківським УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000173 від 14.09.2021, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України.

Як вбачається з матеріалів клопотання, накласти арешт на вказане нерухоме майно необхідно з метою збереження речових доказів як на об`єкт кримінально-протиправних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК України).
Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається, зокрема, з метою збереження речових доказів.
У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій та набуті кримінально протиправним шляхом.
Отже, майно, яке за обґрунтованої підозри органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак, наведених у ст. 98 КПК України, може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого, яке відповідно до вимог ч. 3 ст. 110 КПК України приймається у формі постанови.
Постановою слідчого у кримінальному провадженні від 14.09.2021 майно, на яке сторона обвинувачення просить накласти арешт, визнано речовим доказом.
Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини під поняттям необхідності слід розуміти, що втручання відповідає нагальній суспільній необхідності та що воно пропорційне з правомірною метою, яку планується досягти (п. 67 справи «ОЛССОН (OLSSON) проти Швеції», п. 44 справи «Камензинд проти Швейцарії» та інші).

Також, з метою дотримання принципу верховенства права, органи влади повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання та збереження доказів, які стосуються події злочину. Це не є обов`язком досягнення результату, але обов`язком вжиття заходів. Зазначені усталені принципи були висловлені, у тому числі, у справах: «Холодков і Холодкова проти України» (заява 29697/08, рішення від 07 травня 2015), «Сердюк проти України» (заява 61876/08, рішення від 12 березня 2015), «Мащенко проти України» (заява №42279/08, рішення від 11 червня 2015).

Положеннями ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З урахуванням викладеного, арешт майна з огляду на положення, передбачені п.1 ч. 2 та ч. 3 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
Відповідної правової позиції дотримується і Київський апеляційний суд, зокрема, в ухвалі від 26.04.2021 у справі № 761/9915/21, в ухвалі від 29.04.2021 у справі № 761/9904/21 та в ухвалі від 29.06.2021 у справі №761/15401/21.
Водночас, при вирішенні клопотання сторони обвинувачення слідчий суддя враховує, що закон не вимагає, щоб докази на підтвердження вчинення кримінального правопорушення були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого кримінального правопорушення.
Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно застосувати зазначений вид заходу забезпечення кримінального провадження з метою досягнення дієвості цього провадження та уникнення негативних наслідків.
Так, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникнення майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

При цьому, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено.
Водночас, вирішуючи питання про накладення арешту, слідчий суддя враховує і те, що в даному випадку обмеження права власності (володіння) є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження станом на час прийняття рішення вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.
Враховуючи вищевикладене та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000173 від 14.09.2021, слідчий суддя з метою запобігання можливості передачі та відчуження майна, яке постановою слідчого від 14.09.2021 визнано речовим доказом та відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, дійшов висновку про наявність достатніх підстав для накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, яка на праві власності належить ОСОБА_4 .

Враховуючий викладене, керуючись ст. ст. 2, 7, 9, 98, 131, 132, 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000173, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.09.2021, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 15 ч.4 ст.190 КК України, про арешт майна задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, із забороною відчуження та розпорядження, без заборони використання такого житлового приміщення особами, які на законних підставах у ньому проживають.
Ухвала підлягає негайному виконанню.

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчий суддя ОСОБА_1