Справа №579/1214/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/555/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 грудня 2020 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, не працюючого, військовозобов`язаного, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 грудня 2020 року відносно ОСОБА_7 , в якій вона просила вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10.12.2020 року змінити, визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн з позбавленням права керування всіма видами транспортних засобів строком на 3 роки. Просила цивільний позов ОСОБА_9 задовольнити та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 майнову шкоду у розмірі 36 474,5 грн та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 100 грн без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди залишено без задоволення.

Скасовано накладений ухвалою слідчого судді Кролевецького районного суду Сумської області від 01 квітня 2020 року арешт на майно.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 9 152,72 грн процесуальних витрат.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 зазначала, що потерпілий не згоден з вироком суду першої інстанції в частині обраної міри покарання штрафу в ромірі 5100 грн та не застосування судом додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування, в частині відмови у задоволенні цивільного позову.

Вважала, що міра покарання занадто м`яка для особи, яка ніяким чином не проявила а ні співчуття, а ні участі у лікуванні потерпілого, обвинувачений навіть не вибачився за скоєне, що свідчить про відсутність щирого каяття. Останнє підтверджується й реплікою судді в с/з від 10.12.2020 р., де суд фактично «запропонував» обвинуваченому принести свої вибачення потерпілому ( репліка головуючої: «ну що, будемо вибачатися чи як?»).

Також зазначала, що суд формально розглянув справу, з мотивувальної частини не вбачається чим саме керувався суд зробивши висновки про щире каяття обвинуваченого, безпідставно обрав занадто м`яку міру покарання.

Вважала, що судом першої інстанції правильно зроблені висновки, що допущені ОСОБА_7 порушення вимог п. 13.1 та 13.3 ПДР України знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням події дорожньо-транспортної пригоди та наслідками у вигляді отримання потерпілим ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, обвинувачений свою провину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю.

Зазначала, що потерпілий вважає, що суд не обґрунтував виду та міри призначеного обвинуваченому покарання.

Звертала увагу на те, що обвинувачений покинув місце ДТП, не надав допомоги потерпілому в день події та вподальшому ніяким чином не проявив участі у житті потерпілого, жодного намагання компенсувати лікування від обвинуваченого не послідкувало. Вказане знайшло своє підтвердження у матеріалах справи. Викликає сумніви твердження обвинуваченого про те, що він нібито не чув крики потерпілого під час його збиття автотранспортом. Транспортний засіб ГАЗ 2410 не обладнаний бузшумними знаряддями, а тому не почути скрежет руля велосипеду о корпус машини, крики болю потерпілого, крики свідків ДТП неможливо. Покази ОСОБА_7 в цій частині викликають сумніви.

Також зазначала, що потерпілий ОСОБА_9 не заперечував проти призначення покарання ОСОБА_7 у вигляді штрафу, проте у максимальному розмірі з позбавленням права керування, зі стягненням понесених витрат на лікування, витрат, які має понести потерпілий в зв`язку із відновленням стану здоров`я та відшкодування моральної шкоди.

Вказувала, що встановивши доведеність вини обвинуваченого у скоєнні злочину, суд першої інстанції відмовив в задоволенні цивільного позову повністю, мотивувавши тим, що у обвинуваченого наявний страховий поліс, що на думку суду не позбавляє потерпілого звернутись з відповідними вимогами до страхової компанії. З такими висновками суду апелянт не погодилась, оскільки вважала що вони не ґрунтуються на нормах матеріального права та протирічать суті справедливого розгляду справи. У зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями внаслідок ДТП потерпілий пройшов курс стаціонарного та амбулаторного лікування в м. Кролевець та в м. Одеса та заявив цивільний позов, в якому просив сягнути з обвинуваченого 67 000 грн майнової шкоди та 100 000 грн моральної шкоди, який в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 визнав частково, а саме матеріальну шкоду в розмірі 10 000 грн, моральну шкоду 2 000 грн, а тому відмова у задоволенні позову при наявності часткового визнання цього позову цивільним відповідачем є грубим порушенням норм процесуального права. В зв`язку з цим потерпілий в подальшому не зможе звернутися з цивільним позовом до ОСОБА_7 за правилами розгляду цивільно-процесуального кодексу у випадку відмови страховиком у здійсненні страхової виплати.

Зазначала, що в матеріалах справи містяться докази витрат, пов`язаних з відновленням стану здоровя по терпілого на суму 36 474,50 грн, але суд першої інстанції не надав жодної оцінки цим доказам та безпідставно відмовив у позові, пославшись на наявність полісу АО/3584227 Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП», яким забезпечений транспортний засіб ГАЗ 2410, зі страховим лімітом за шкоду заподіяну життю та здоров`ю 200 000 грн, на думку суду саме страхова компанія має компенсувати як матеріальну так і моральну шкоду.

Зазначала, що відшкодування шкоди вчиненої джерелом підвищеної небезпеки регулюються нормами ЦК України та спеціальним ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Звертала увагу на те, що відмовляючи в позові в повному обсязі, суд неправильно застосував норму матеріального права при визначенні обов`язку з приводу відшкодування моральної шкоди та помилково послався на п.22.1 ст.22, 23.1 ст.23 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», проте випадки за яких страховик виплачує моральну шкоду передбачені ст.26-1 та 27 даного закону, потерпілий ОСОБА_9 не підпадає під дію даних статтей.

Вказувала, що розмір моральної шкоди, спричинений злочином, потерпілий ОСОБА_9 оцінив у сумі 100 000 грн з урахуванням моральних переживань у зв`язку з ушкодженням здоров`я та іншими істотними змінами у його житті. Зокрема, цілодобовий біль та страждання внаслідок отриманої травми, стан здоров`я погіршується під час зміни погодних умов, порушені нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя, порушені стосунки з оточуючими людьми. В результаті злочину один з органів стратив функцію потерпілому важко пересуватись, у зв`язку з цим він переживає і відчуває дискомфорт у житті та повсякденні страждання. Потерпілий відчуває душевні страждання у зв`язку з позбавленням можливості повернутися до звичного ритму життя. Він вів активний спосіб життя: особисто відвідував магазини, базари та спілкувався зі знайомими, друзями, вирощував овочі та фрукти на власному городі, які вживав особисто, а надлишок ще й продавав та мав додатковий заробіток. Після отриманої травми потерпілий позбавлений можливості нормально пересуватись та виконувати фізичну роботу. Крім того, він є вдівцем та проживає один, діти та онуки мешкають в м. Одесі, в зв`язку з чим потерпілий звик сам себе обходити, а безпомічний стан та залежність від оточуючих також придавлює морально та він перебуває через це в пригніченому стані.

Зазначала, що безпосередньо в момент ДТП під час отримання травм, потерпілий переніс жахливий фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за своє здоров`я. в подальшому потерпілий був вимушений проходити стаціонарне лікування. Дотепер продовжуються проблеми зі здоров`ям у вигляді болів, неможливості нормального спілкування, оскільки внаслідок перелому рухова функція повністю не відновилась. ОСОБА_9 є самотньою людиною похилого віку, станом на дату події йому було 87 років. Він самостіно про себе піклувався до часу події.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції 27 березня 2020 року близько 10:20 год ОСОБА_7 , керуючи автомобілем ГАЗ 2410 реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався в межах населеного пункту м. Кролевець Сумської області на вул. Л. Українки м. Кролевець, Сумської області, в напрямку зменшення нумерації будинків до центру міста.

В порушення вимог п.2.3б, 13.1 та 13.3 ПДР України ОСОБА_7 допустив неуважність при здійсненні обгону на перехресті, не вибрав безпечну дистанцію та допустив зіткнення з велосипедистом ОСОБА_9 , який здійснював рух в попутному напрямку тією ж смугою руху.

В наслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді «закритого двох кісточкового перелому лівого гомілково-ступневого суглобу», які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Згідно висновку авто-технічної експертизи № 19/1199/1-229е від 10.07.2020 причиною виникнення дорожньо-транспортної пригоди є невідповідність вимогам пунктів 2.3 (б), 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, з яких невідповідності вимогам пункту 13.1 та 133 Правил дорожнього руху України, знаходяться в причинному зв`язку з даною - дорожньо-транспортною пригодою: п. 13.1 Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу; п. 13.3 Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.

Допущені ОСОБА_7 порушення вимог п. 13.1 та 13.3 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням події дорожньо-транспортної пригоди та наслідками у вигляді отримання потерпілим ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 , яка вимоги своєї апеляційної скарги підтримала, просила задовольнити, вирок суду першої інстанції змінити, призначити обвинуваченому більш суворе основне покарання, додати додаткове та вирішити питання в частині заявленого до обвинуваченого цивільного позову, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , який проти задоволення вимог скарги заперечив, просив вирок суд залишити без зміни, думку прокурора ОСОБА_6 , яка формально погодилась з мотивами апеляційної скарги, однак вважала, що вони не можуть бути задоволені з огляду на їх неправильне формулювання, так як погіршити становище обвинуваченого можливо лише при ухваленні нового вироку, а не зміні оскаржуваного, вивчивши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за який він засуджений, при обставинах, викладених у вироку правильні та ґрунтуються на досліджених у суді доказах, правова кваліфікація дій обвинуваченого також правильна і ніким не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Водночас представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 просила вирок суду першої інстанції змінити, оскільки не погоджувалась з ним в частині:

- призначеної обвинуваченому ОСОБА_7 основної міри покарання, вважаючи, що замість 5 100 грн штрафу, йому має бути призначений штраф в більшому розмірі 8 500 грн;

- не призначенні судом додаткового покарання, прохала позбавити ОСОБА_7 на 3 роки права керувати транспортними засобами;

- вирішенні цивільного позову, просила його задовольнити і стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 36 474,5 грн майнової шкоди та 100 000 грн моральної шкоди.

Вивчивши вказані вимоги апелянта колегія суддів зазначає наступне.

Щодо перших двох вимог - виду і міри призначеного обвинуваченому основного та додаткового покарання.

Відповідно до змісту положень ст.50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з матеріалів справи судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 286 КК України враховано тяжкість вчиненого злочину, який віднесено до нетяжких злочинів, пом`якшуючі покарання обставини щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_7 , складену Шосткинським МРВ філії ДУ «Центр пробації» в Сумській області, відповідно до якої орган пробації, вважає, що виправлення особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе, бо не становить високої небезпеки для суспільства. У разі якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає за доцільне покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України (а.п. 164). Враховано судом і думку потерпілого та його представника, які погодились із думкою прокурора щодо призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу, але прохали застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Також, судом не залишено поза увагою і відомості про особу винного, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, а також до адміністративної відповідальності за порушення в сфері дорожнього руху, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (а.п. 80), свою провину визнав повністю, позитивно характеризується за місцем проживання (а.п.83), а тому дійшов висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді штрафу (в межах санкції, яка діяла на момент вчинення злочину 27.03.2020 року), без позбавлення права керування транспортними засобами.

Саме таке покарання суд визнав таким, що буде відповідати справедливому співвідношенню між вчиненим злочином та заходами, які застосовуються до винного і зумовлені метою кримінального покарання, є необхідними і не надмірними.

Водночас, з вимог апеляційної скарги вбачається, що представник потерпілого просить призначити обвинуваченому більш суворе основне покарання, зокрема більшу суму штрафу, та застосувати обвинуваченому і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

При цьому, ці дві вимоги апелянт просив вирішити шляхом зміни оскаржуваного вироку суду першої інстанції .

У відповідь на вказане, колегія суддів увагу апелянта звертає на положення ст. 408 КПК України, якою визначено вичерпний перелік підстав для зміни вироку суду.

Зокрема суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі:

1) пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого;

2) зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення;

3) зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення;

4) в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Згідно ч.2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

В даному випадку, як вказувалося вище, апелянтом ставиться питання про призначення обвинуваченому більш суворого основного покарання та призначення додаткового покаряння, шляхом зміни вироку суду першої інстанції, що прямо суперечить положенням ст.ст. 404, 408 та 420 КПК України.

З огляду на викладене вимоги апеляційної скарги представника потерпілого, в частині призначення обвинуваченому покарання, задоволенню не підлягають, як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Щодо іншого питання апелянта вирішення цивільного позову, який представник потерпілого просила задовольнити і стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 36474,5 грн майнової шкоди та 100 000 грн моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.17 ЗУ «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободта практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Свідченням справедливого судочинства, на думку Європейського суду, є дотримання національними судами вимоги щодо вмотивованості судових рішень. Ця вимога стосується рівною мірою усіх видів українського судочинства, в тому числі і кримінального процесу.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З викладеного вбачається, що саме лише посилання судом на норму права не може вважатися належною мотивацією рішення або висновку; завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті; вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції; ігнорування судом доречних аргументів сторони є грубим порушенням статті 6 Конвенції та сталої судової практики як Верховного суду України так і ЄСПЛ, у зв`язку з чим, вмотивованим і обґрунтованим судовим рішенням можливо назвати лише те, в якому правовий висновок суду ґрунтується на аналізі взаємозв`язку між наведеною правовою нормою та належними доказами наданими сторонами у справі.

За правилами ст.128 КПК України під час кримінального провадження до початку судового розгляду особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом в КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За правилами ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст.368, ч.ч.3,4 ст.374 КПК України, передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

При цьому, суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер та розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діянням та шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

При вирішенні цивільного позову суд першої інстанції належним чином не мотивував застосування норми права, які регулюють порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК України).

Разом із цим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст.1 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року № 85/96-ВР).

Відповідно до ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961-IV (далі Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (ст.3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.5).

Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну третьої особи.

Згідно з ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У відповідності до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Отже, покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження та встановлено судом, відповідно до страхового полісу АО/3584227 Приватного акціонерного товариства «Страхова група «Ю.БІ.АЙ-КООП» забезпечений транспортний засіб ГАЗ 2410, номерний знак НОМЕР_1 з страховим лімітом за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю 200 000 грн. Дія страхового полісу з 03.07.2019 року по 02.07.2020 року. Тобто на момент вчинення ДТП 27.03.2020 року, цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована.

Потерпілим ОСОБА_9 заявлено цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції встановив, що відповідальність обвинуваченого ОСОБА_7 була застрахована та на момент вчинення ДТП діяла, а тому позов потерпілого ОСОБА_9 в частині відшкодування матеріальної шкоди залишив без задоволення.

Відповідно до п.5 ст.12 ЦПК України суд керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Проте, всупереч вказаній правовій нормі суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню фактичних обставин справи, не роз`яснив потерпілому ОСОБА_9 порядку розгляду його цивільного позову та можливості залучення до участі у кримінальному провадженні в якості цивільного відповідача страхової компанії (враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові від 21.03.2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18).

За приписами п.1 ч.1 ст.415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу.

Відповідно до ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження визначені ч.1 ст.7 цього Кодексу.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне застосувати загальні засади кримінального провадження, а саме положення ч.1 ст.9 КПК України, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

Отже, якщо в кримінальному провадженні суд розглянув цивільний позов і є підстави для скасування рішення саме в частині цивільного позову, то в цій частині воно підлягає скасуванню й призначення новому розгляду в порядку цивільного судочинства.

Така позиція відповідає практиці Верховного Суду про те, що вирок суду може бути скасовано в частині вирішення цивільного позову з призначенням нового судового розгляду у частині вирішення цивільного позову (справа № 712/2689/17; провадження № 51-4381 км18 та справа №187/291/17; провадження №51-274км17).

Оскільки судом першої інстанції при розгляді справи порушені загальні засади кримінального провадження в частині вирішення цивільного позову, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 слід задовольнити частково, оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати і призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 412, 413, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 грудня 2020 року, відносно ОСОБА_7 , в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 пред`явленого до ОСОБА_7 , скасувати і призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4