Справа № 452/2238/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/288/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження № 452/2238/19 про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бабино Самбірського району Львівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1

за ч. 2 ст. 286 КК України,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2020 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 України, і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік. Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п.1, п.2 ч. 1 ст. 76 КК України. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат по справі.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що він 18.03.2019 близько 13 год. 10 хв., керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz Е200», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним автосполученням «Ужгород-Самбір-Львів» у напрямку до м. Львів, проїжджаючи ділянку цієї дороги в районі 67 км + 750 м, яка знаходиться між населеними пунктами м. Самбір Львівської області та с. Бабина Самбірського району Львівської області, порушив вимоги Р.1 п.п. 1.5, 1.10 (в частині значення термінів «дати дорогу»; «небезпека для руху»); Р.2 п.2.3 (підпунктів «б» та «д»); Р.10 п.10.1, абз. І п. 10.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, які виразились у тому, що він не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, своїми діями створив небезпеку для руху, перед початком та зміною напрямку руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав виконувати маневр «розворот», виїжджаючи в правого узбіччя на головну дорогу, не дав дорогу автомобілю марки «Skoda Fabia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який в цей момент рухався по вищевказаній дорозі у напрямку до м. Львів, що призвело до зіткнення між даними транспортними засобами, в результаті чого пасажир автомобіля «Skoda Fabia» ОСОБА_10 отримала тяжкі тілесні ушкодження, водій цього ж автомобіля ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження середньої важкості та інший пасажир цього ж транспортного засобу ОСОБА_11 отримала легкі тілесні ушкодження.
На вирок суду обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить оскаржуваний вирок змінити та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу без застосування додаткового покарання у вигляді права керувати транспортними засобами.

В обґрунтування апеляційних вимог, обвинувачений зазначає, що при призначенні йому покарання суд належним чином не врахував, що під час судового розгляду вину визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв досудовому розслідуванню, не порушував запобіжного заходу, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має на утриманні батьків пенсіонерів, які потребують догляду, повністю відшкодував заподіяну шкоду, у потерпілих відсутні будь-які претензії до нього. Крім того, призначаючи йому додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, суд першої інстанції фактично позбавив його засобів до існування, оскільки його робота пов`язана із керуванням автомобілем та поїздками за кордон.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_8 апеляційну скаргу підтримали з наведених у ній мотивів.
Потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтримали подану обвинуваченим ОСОБА_5 апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а вирок суду першої інстанції змінити.
Прокурор ОСОБА_7 апеляційну скаргу заперечив, вирок суду щодо ОСОБА_5 вважає законним та обґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_8 , думку прокурора щодо законності судового рішення, потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які не заперечували проти зміни вироку в частині призначеного покарання, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи й дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Вирок суду іншими учасниками судового провадження не оскаржувався.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 розглянуто в порядку ч. 3 ст.349 КПК України, та судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, за викладених у вироку обставин, є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується наявними у кримінальному провадженні доказами.
Щодо покарання, з яким не погоджується апелянт, то воно призначене судом з дотриманням вимог ст.ст. 65, 66 КК України: відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обране з врахуванням думки потерпілих, особи обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання, в тому числі тих, на які посилається апелянт. Зокрема, суд першої інстанції зважив на те, що вчинене кримінальне правопорушення є тяжким злочином, скоєним із необережності, ОСОБА_5 позитивно характеризується за місцем проживання, на момент вчинення ДТП перебував у тверезому стані, має на утриманні батьків, які є особами пенсійного віку та потребують догляду, повністю відшкодував потерпілим шкоду, думку потерпілих, які просили його тяжко не карати. Судом також враховано обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом при призначенні покарання тяжкості кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, його сімейного стану, обставин кримінального провадження, наявність обставин, які пом`якшують покарання, й те, що наявні підстави для застосування ст. 69 КК України, колегія суддів визнає безпідставними й до уваги не бере.
Усі дані про особу обвинуваченого, його сімейний стан, тяжкість вчиненого злочину, щире каяття та сприяння розкриттю злочину як обставини, які пом`якшують покарання, були в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання й наведені у вироку суду.
Саме з врахуванням наведеного суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_5 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, та звільнив обвинуваченого від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.
На переконання колегії суддів призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_5 основне покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є справедливим та необхідним для виправлення особи винного, а тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 є безпідставними та не підлягають в цій частині задоволенню.
Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги обвинуваченого щодо недоцільності призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік.
Відповідно роз`яснень, викладених у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів.
Як зазначено вище, обвинувачений ОСОБА_5 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, позитивно характеризується, добровільно відшкодував потерпілим завдану шкоду.
Потерпілі у суді першої та апеляційної інстанцій повідомили, що жодних претензій до обвинуваченого не мають, просили не позбавляти обвинуваченого права керувати транспортними засобами.
Також встановлено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим у тверезому стані, а обставин, що обтяжують покарання, суд першої інстанції не встановив.
Окрім того колегія суддів бере до уваги, що робота обвинуваченого ОСОБА_5 пов`язана з керуванням транспортним засобом та поїздками за кордон, та на даний час є єдиним джерелом його доходу, а тому вважає, що підстав для призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами немає.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.
Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу обвинуваченого задовольнити частково, оскаржуваний вирок суду змінити в частині призначення додаткового покарання.

У решті вирок слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 січня 2020 року змінити.

Вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами та на підставі ст. 75 КК України звільненим від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.1, п.2 ч. 1 ст. 76 КК України.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

с у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4