Справа № 461/4307/21
Провадження № 1-кс/461/6944/21
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17.12.2021 року м. Львів

Слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2
слідчого ОСОБА_3
підозрюваного ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові клопотання ст. слідчого відділу розслідування злочинів вчинених у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 по кримінальному провадженню №000000225 від 12.03.2021 про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 358 КК України ОСОБА_4 , -

ВСТАНОВИВ:

17.12.2021 року до Галицького районного суду м.Львова надійшло погоджене з заступником начальника другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 клопотання старшого слідчого відділу розслідування злочинів вчинених у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_7 про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно підозрюваного ОСОБА_4 .
Відповідно до клопотання, 16 грудня 2021 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.358 КК України, зокрема у вчиненні злочину, санкція статті якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п`яти років.
Зважаючи на ризики, передбачені ст.177 КПК України встановленні у даному кримінальному провадженні, а саме: можливе переховування від органу досудового розслідування, з метою ухилення від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, можливість незаконним способом впливати на свідків, тим самим перешкоджаючи кримінальному провадженню, обставини вчинення ним злочинних дій.
Беручи до уваги вищевикладене, з метою забезпечення належної поведінки підозрюваного ОСОБА_4 та запобігти вищезазначеним ризикам, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень, слідчий просить клопотання задоволити.
Слідчий в судовому засіданні клопотання підтримала та просила задовольнити.
Захисник в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечив. Надав аналогічні пояснення викладеним в письмових заперечення.
Підозрюваний ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав думку захисника. Просив відмовити у задоволенні клопотання.
Перевіривши наданні матеріали клопотання та дослідивши докази по цих матеріалах, заслухавши думку слідчого, яка просила задовольнити клопотання, думку підозрюваного та захисника, які заперечили проти задоволення клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Загальна Декларація прав людини у статті 3 проголошує «Кожна людина має право на життя, на свободу та особисту недоторканність» також варто зазначити, «Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод» у якому теж наявне це положення. Конституція України також у статті 29 закріплює право кожної людини на свободу та особисту недоторканність.
Відповідно до п.,п. З і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Згідно з ч. 2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Всупереч ст. 177 КПК України в клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу не обґрунтовано жодного ризику, передбаченого ч. 1 даної статті. При цьому слідчий в клопотанні обмежився переписуванням переліку ризиків визначених ч.1 ст.177 КПК України та необгрунтованими твердженнями про їх існування.

Відповідно до рішення ЄСПЛ за скаргою № 72967/01 від 01.03.2017 року по справі «Белевитський проти Росії», пп.111-112, суду необхідно враховувати, що обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції.

-рішення за скаргою № 40107/02 від «10» лютого 2011 року по справі «Харченко проти України», п. 85;

-рішення ЄСПЛ за скаргою № 26127/03 від «16» вересня 2010 року по справі «Вітрук проти України», п. 88.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Відтак у сторони обвинувачення немає жодних підстав вважати, що підозрюваний буде переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, та такі не обгрунтовані в клопотанні.

Натомість, не взято до уваги, що у ОСОБА_4 є міцні соціальні зв`язки, займається підприємницькою діяльністю, понад 4 місяці знаючи, що проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні, в якому йому може бути оголошено про підозру, - та маючи об`єктивну можливість виїхати з м.Львів, поїхати за кордон, тощо - з`являвся та з`являється за першою вимогою слідчого та слідчого судді, та не вчиняв будь-яких дій що могли б викликати підстави таке вважати.

Однією з обставин, яка має враховуватись судом при оцінці ризику переховування, є суворість покарання, яке загрожує особі у випадку визнання її винною. Як неодноразово зазначав Європейський суд у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня. («Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

Ризик ухилення обвинуваченого від слідства: рішення ЄСПЛ за скаргою № 33579/04 від «16» грудня 2010 року по справі «Боротюк проти України», п. 62)

Як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (аналогічні справи - «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови»),

На час подання та розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу проведені всі слідчі дії, які, на думку сторони обвинувачення, могли б мати істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. За вказаних обставини, у сторони обвинувачення не може бути підстав вважати, що підозрюваний може знищити, сховати чи спотворити будь-які докази.

Згідно з долученими до клопотання про обрання запобіжного заходу, протоколами допиту свідків, свідок ОСОБА_8 , яка засуджена за це ж кримінальне правопорушення, в якому підозрюється ОСОБА_4 , не спілкувались та не бачились протягом 2 місяців. Окрім наведеного, слід заначити, що згідно з установленою практикою, підозра та обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, - не може грунтуватись на показаннях особи засудженої за це саме кримінальне правопорушення.

В клопотанні про обрання запобіжного заходу - не наведено жодних підстав чи обґрунтувань, що ОСОБА_4 може будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню, та таких не може бути, оскільки досудове розслідування в даному кримінальному провадженні вже фактично проведено, такі на думку захисту, - відсутні.

Ризик вплинути у будь-який спосіб на хід розслідування, небезпека чинення тиску на свідків та ризик фальсифікації доказів:

*рішення ЄСПЛ за скаргою № 37466/04 від «20» травня 2010 року по справі «Москаленко проти України», п. 37,

*рішення ЄСПЛ за скаргою № 38717/04 від .«14» жовтня 2010 року по справі «Хайредінов проти України», п. 29,

*рішення ЄСПЛ за скаргою № 26772/95 від 06.04.2000 року по справі «Лабіта проти Італії», пп. 162-165.

ОСОБА_9 раніше не судимий та жодного разу не притягався до кримінальної відповідальності. В клопотанні не наведено підстав вважати, що ОСОБА_9 вчинить злочин чи буде продовжувати кримінальне правопорушення, в якому підозрюється.

ЄСПЛ наголошує, що обґрунтування наявності ризиків лише тяжкістю інкримінованого кримінального правопорушення, є неправомірним. Про це зазначено в рішеннях ЄСПЛ за скаргою № 12369 від «26» червня 1991 року по справі «Латальє проти Франції», п. 51, за скаргою № 5522/04 від «20» січня 2011 року по справі «Прокопенко проти України», за скаргою № 38717/04 від «14» жовтня 2010 року по справі «Хайредінов проти України», п. 29, 41, за скаргою № 37466/04 від «20» травня 2010 року по справі «Москаленко проти України». В пункті 36 останнього зазначено, що «...органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався...Однак Суд неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою...».

Окрім тяжкості покарання, суд зобов`язаний враховувати і інші чинники.

Відповідно до практики ЄСПЛ в рішенні ЄСПЛ за скаргою № 38717/04 від «14» жовтня 2010 року по справі «Хайредінов проти України», п. 29, «.. .на момент взяття заявника під варту йому було близько двадцяти років, він не мав судимості та мав постійне місце проживання, де, як підтвердили місцеві органи влади, він мав добре налагоджені соціальні зв`язки. Як вбачається з відповідних постанов суду, жоден із цих факторів не брався до уваги національними судами при ухваленні ними рішення про взяття заявника під варту.

Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ "Александер Макаров проти Росії" національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі «Кобець проти України» зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (також рішення у справі «Авшар проти Туреччини». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Таким чином, враховуючи наведене, відсутні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, метою запобігання яких є застосування запобіжного заходу, тобто, відсутні підстави для його застосування.

Додані до клопотання докази не мають жодного відношення до ризиків передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Враховуючи наведене, клопотання про обрання запобіжного заходу - цілодобового домашнього арешту строком на 2 місяці, сторона обвинувачення керувалась лише тяжкістю покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, - що є недопустимим, суперечить кримінально-процесуальному закону та практиці ЄСПЛ.
ЄСПЛ, рішення якого визнаються джерелом права в Україні, має значну прецедентну практику щодо застосування стандарту доказування «обґрунтована підозра» в кримінальному провадженні. При цьому значна кількість справ стосується України.
Згідно з ч. З ст. 176 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Всупереч зазначеній нормі, в клопотанні слідчого жодним чином не доведено існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, та що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою ст. 176 КПК України, не може запобігти «доведеним» під час розгляду ризику або ризикам.

ЄСПЛ у пункті 17 справи ЄСПЛ «Манчіні проти Італії» прирівняв домашній арешт, з огляду на його рівень і напруженість, до позбавлення свободи у розумінні статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Таке рішення підтверджує фактичну суворість цього запобіжного заходу та, відповідно до демократичних європейських цінностей, можливість його застосування виключно як одного із крайніх заходів.

В своїх рішеннях ЄСПЛ за скаргою № 40107/02 від «10» лютого 2011 року по справі «Харченко проти України», п. 80; за скаргою № 20808/02 від 04.03.2010 р. у справі «Шалімов проти України», суд визнає порушенням Конвенції продовження/обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за умови, якщо національні суди «...не розглянули жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів...»

В клопотання про обрання запобіжного заходу, - не доведено що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, а також, не доведено наявність таких ризиків.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Хайредінов проти України» встановлено, що «тримання особи під вартою буде свавільним, оскільки національні суди не обґрунтували необхідності такого тримання й не було розглянуто можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу».

Враховуючи вищевикладене слідчий суддя вважає, що відсутні правові підстави для задоволення клопотання старшого слідчого відділу розслідування злочинів вчинених у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_7 про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно підозрюваного ОСОБА_4 .
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 176-178, 181, 193, 194, 196, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання ст. слідчого відділу розслідування злочинів вчинених у сфері господарської та службової діяльності СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 по кримінальному провадженню №000000225 від 12.03.2021 про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 358 КК України ОСОБА_4

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня проголошення ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1