ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2334/21 Справа № 199/5685/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2021 року у об`єднаному кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000716 та №0000214, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт. Целіна Ростова-на-Дону РФ, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року та визначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк покарання ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 14 серпня 2020 року до 16 березня 2021 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Також за вказаним вироком засуджено ОСОБА_10 , вирок в частині обвинувачення якого не оскаржувається.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіжу), вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, за наступних обставин.
09 травня 2020 року приблизно о 09 годині 20 хвилин ОСОБА_7 і ОСОБА_10 знаходилися на території домоволодіння АДРЕСА_3 , де ОСОБА_7 виявив газовий котел «АГВ-80», зеленого кольору, вартістю 680 гривень, який належить ОСОБА_11 .
В цей момент у ОСОБА_7 раптово виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжка) і він визначив вказаний газовий котел об`єктом свого злочинного посягання. Для реалізації зазначеного умислу ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_10 викрасти зазначений газовий котел «АГВ-80», на що останній дав свою добровільну згоду. Продовжуючи реалізовувати спільний злочинний умисел, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_10 , діючи таємно, групою осіб, а ОСОБА_7 діючи ще й повторно, за допомогою фізичної сили рук підняли та почали виносити вказаний газовий котел «АГВ-80» з території вказаного домоволодіння.
Однак в цей же час до території домоволодіння АДРЕСА_3 , підійшла член сім`ї ОСОБА_11 - ОСОБА_12 , яка виявила злочинні дії ОСОБА_7 і ОСОБА_10 та почала вимагати їх припинення.
Після чого ОСОБА_7 та ОСОБА_10 зрозуміли, що їх дії стали явними і у них раптово виник спільний злочинний умисел, спрямований на відкрите заволодіння чужим майном. Реалізуючи спільний злочинний умисел, діючи за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_7 ще й повторно, 09 травня 2020 року приблизно о 09 годині 25 хвилин ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , не реагуючи на вимоги ОСОБА_12 , винесли з території домоволодіння АДРЕСА_4 , зеленого кольору та покинули місце вчинення злочину разом з викраденим майном, отримавши можливість розпорядитися ним на власний розсуд, чим спричинили потерпілому ОСОБА_11 матеріальні збитки у розмірі 680 грн.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду змінити та виправдати його.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що оскаржуваний вирок суду є незаконним, необгрунтованим та не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення. Зазначає, що пояснення обвинувачених не узгоджуються між собою, оскільки не було попередньої змови та він не знав про те, що ОСОБА_10 мав намір здати котел на металобрухт. Вказує, що вони не ховали котел, а винесли через дорогу і залишили біля дерева, оскільки потерпілий через хвилину не вийшов, вони пішли гуляти далі. Вважає, що сторона обвинувачення не довела наявності в нього корисливого мотиву, а висновок судової товарознавчої експертизи є недопустимим доказом.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання ОСОБА_7 та постановити новий вирок, яким призначити йому покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року та визначити остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. У мотивувальній частині вироку зазначити обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , рецидив злочинів. В іншій частині вирок залишити без зміни.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що судом не в повній мірі взято до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який вчинив злочин під час іспитового строку, а також не зазначено мотивів, через які призначено покарання у мінімальних межах санкції статті. Зазначає, що судом не взято до уваги, що злочин вчинено у стані рецидиву.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 , захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченого та просили її задовольнити в повному обсязі, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
У судовому засіданні прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги сторони обвинувачення та просив її задовольнити в повному обсязі, заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у провадженні проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин справи дії останнього охоплюються складом злочину, визначеного ч. 2 ст. 186 КК України. З позицією суду першої інстанції погодився і суд апеляційної інстанції.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: показаннями обвинуваченого, котрий хоча і заперечував свою винуватість, однак підтвердив факт незаконного заволодіння котлем АГВ-80; показаннями потерпілого щодо обставин вчиненого злочину; свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 щодо обставин, які їм були відомі, та подій, очевидцями яких вони були; даними протоколів слідчих дій, висновками судової дактилоскопічної та судової товарознавчої експертиз й іншими письмовими доказами, зміст яких детально відтворено у вироку.
Визнавши зазначені докази достовірними, допустимими, а в сукупності - достатніми, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 186 КК України.
Суд першої інстанції навів переконливі доводи на обґрунтування такого висновку, тому суд апеляційної інстанції визнає його правильним.
Доводи в апеляційній скарзі обвинуваченого про відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, є безпідставними та спростовуються матеріалами провадження.
Так, з об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна, тобто таким, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину. При цьому грабіж визнається закінченим з моменту, коли винна особа вилучила майно і має реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним.
Суд першої інстанції, ретельно дослідивши наявні в матеріалах кримінального провадження докази та оцінивши показання потерпілого і свідків, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, оскільки останній у присутності ОСОБА_12 , яка розуміла протиправний характер дій обвинувачених та вимагала їх припинення, разом з ОСОБА_10 виніс з території домоволодіння АДРЕСА_3 , належний потерпілому ОСОБА_11 газовий котел АГВ-80.
При цьому, як правильно було встановлено судом першої інстанції, про корисливий мотив ОСОБА_7 свідчить те, що газовий котел АГВ-80, яким він заволодів разом з ОСОБА_10 , потерпілому не повернув, хоча і мав таку можливість, і після того, як котел сховали у кущах, він мешканців будинку не чекав, що підтверджується поясненнями як самих обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , так і поясненнями свідка ОСОБА_15 , яка вказувала, що після того як ОСОБА_7 та ОСОБА_10 залишили котел у траві, вони одразу пішли звідти. Крім того, відповідно до протоколів пред`явлення особи для впізнання від 22 травня 2020 року потерпілий ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_12 впізнали на фото ОСОБА_7 та ОСОБА_10 як осіб, які незаконно проникли на територію домоволодіння потерпілого та виносили газовий котел, який належить потерпілому, з домоволодіння відповідно.
З урахуванням конкретних обставин провадження дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України кваліфіковані правильно.
Твердження обвинуваченого про те, що суд першої інстанції в основу вироку поклав недопустимий доказ, а саме висновок судової товарознавчої експертизи №2754/20 від 08 червня 2020 року, який було проведено без безпосереднього дослідження котла експертом, з невірно вказаними слідчим вихідними даними для дослідження та без надання доказів того, що використані експертні методики перевірені на предмет їх допуску для застосування при проведенні експертизи, є необґрунтованими, оскільки вказані доводи сторони захисту були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції, який належним чином їх розглянув, визнав ці доводи необґрунтованими, навівши належні й докладні мотиви своїх висновків.
При цьому суд першої інстанції, дослідивши висновок судової товарознавчої експертизи №2754/20 від 08 червня 2020 року, не встановив порушень вимог КПК України під час проведення вказаної експертизи та складання за її результатами висновку, який складений уповноваженою особою, за формою та змістом відповідає вимогам ст. 102 КПК України, а також належним чином мотивований.
Застосовані під час проведення експертизи методики, зокрема, Методика визначення вартості майна, зареєстровані в Реєстрі методик судових експертиз під відповідними реєстраційними кодами та не є такими, що припинені до застосування, а тому посилання захисника на те, що стороною обвинувачення не надано доказів того, що використані експертні методики перевірені на предмет їх допуску для застосування при проведенні експертизи, є необгрунтованими.
Крім того, з дослідженого висновку експерта слідує, що об`єкт дослідження (котел) експерту надано не було і експертиза була проведена за результатами співставлення інформаційних даних, отриманих в мережі Інтернет. Однак наведений спосіб проведення експертного дослідження не суперечить вимогам ч. 3 ст. 101 КПК України, з огляду на те, що газовий котел після викрадення отримав механічні пошкодження та перебуває в несправному стані, що підтверджується як поясненнями потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_14 , так і протоколом огляду місця події від 10 травня 2020 року (за яким газовий котел було вилучено).
Крім того, стороною захисту не зазначено, які саме вихідні дані, зазначені слідчим, є хибними, а при співставленні таких вихідних даних з іншими дослідженими доказами у суду відсутні підстави ставити їх під сумнів.
Тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність порушень вимог КПК України, з чим і погоджується апеляційний суд.
Крім того, судом першої інстанції перевірялись доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника про те, що котел був залишений обвинуваченими на видному місці і ті розраховували, що мешканці будинку цей котел побачать та заберуть, та їм було надана відповідна оцінка, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції. Вона підтверджена доказами, які суд ретельно перевірив і належно оцінив. У апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено та під час апеляційного перегляду стороною захисту на вказано інші, не досліджені судом докази, якими б спростовувались висновки суду за обговорюваними доводами.
Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про відсутність у його діях попередньої змови на вчинення злочину є безпідставними.
Співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох осіб (суб`єктів злочину) у вчиненні умисного злочину. Злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.
Домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкту злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що спільність умислу, спрямованого на здійснення відкритого викрадення чужого майна, підтверджено конклюдентними діями обвинувачених, адже вони діяли, як співвиконавці.
Із матеріалів провадження видно, що дії ОСОБА_7 та ОСОБА_10 з самого початку були узгодженими та послідовними. Так, вони разом прибули до домоволодіння АДРЕСА_3 , та після того, як ОСОБА_17 відчинив їм ворота, разом пішли углиб двору, де побачивши котел ОСОБА_7 разом з ОСОБА_10 , не перемовляючись, взяли його та винесли із двору, не зважаючи на вимоги свідка ОСОБА_12 повернути майно.
А тому суд, беззаперечно, поза розумним сумнівом, дійшов вірного переконання про наявність єдиної спільної мети та узгодженості дій обвинувачених, що свідчить про їх попередню домовленість.
При цьому той факт, що показання обвинувачених мають певні суперечності, не спростовує висновків суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, з огляду на те, що обвинувачений як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду заперечував факт вчинення ним інкримінованого органом досудового розслідування кримінального правопорушення, а тому його показання розцінюються судом як такі, що надані з метою захисту від пред`явленого обвинувачення.
З огляду на викладене рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, на думку апеляційного суду, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини («Яллох проти Німеччини» від 11 липня 2006 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Веренцов проти України» від 11 липня 2013 року), та підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого за обставин, викладених ним у скарзі, не має.

Суд у вироку навів докази по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні грабежу, вчиненого повторно за попередньою змовою групою осіб, та дав аналіз цим доказам після їх дослідження, тому немає підстав вважати, що по справі допущена суттєва неповнота кримінального і судового провадження, яка викликає необхідність скасування вироку.

Не можна погодитися з твердженнями обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно того, що розгляд провадження щодо нього вівся упереджено, з обвинувальним ухилом. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом кожному з доказів дана належна оцінка.

Та обставина, що органи досудового розслідування та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх обвинуваченим, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду, на що є необгрунтовані посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обгрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій. Наявні у провадженні докази відповідають вимогам закону щодо належності та допустимості доказів.

Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінального правопорушення.
Не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при порушенні вказаного кримінального провадження, його розслідуванні та під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.
За таких обставин не має підстав вважати, що у справі допущена однобічність та неповнота судового розгляду, які викликають необхідність скасування вироку, на чому наполягає в своїй апеляційній скарзі обвинувачений.
При призначенні покарання, яке ОСОБА_7 має відбувати реально, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжкого злочину, конкретні обставини його скоєння, характер, спосіб вчиненого та посткримінальну поведінку обвинуваченого, дані про його особу, який раніше судимий, новий злочин вчинив в період іспитового строку, має зареєстроване місце проживання, за яким характеризується посередньо, утримує малолітню дитину, офіційно не працевлаштований та не має постійного джерела доходу, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває. При цьому суд першої інстанції не встановив обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.
Крім того, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання було враховано, що в даному провадженні він вчинив кримінальне правопорушення в період дії іспитового строку, визначеного за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року.
Встановлені вище обставини стали підставою для призначення судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 186 КК України, до якого за правилами ч. 1 ст. 71 КК України з урахуванням ч. 3 ст. 78 КК України приєднано невідбуту часину покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 лютого 2020 року.
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого й попередження вчинення нових злочинів та відповідає вимогам статей 50, 65 КК України. Підстав вважати це покарання явно несправедливим через його м`якість не вбачається.
Твердження прокурора про безпідставне незазначення в мотивувальній частині вироку обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , рецидиву злочинів є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції обгрунтував підставу невизнання обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , рецидиву злочинів.
Так, судом першої інстанції вказав, що хоча в обвинувальному акті зазначено у якості обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , рецидив злочинів, однак стороною обвинувачення не надано суду належних доказів (завіреної копії вироку суду) на підтвердження наявності у останнього незнятих та непогашених судимостей за вчинення злочинів, відмінних від злочинів, наявність судимості за які впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого, у зв`язку з чим така обставина була визнана судом недоведеною, з чим погоджується і апеляційний суд.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу прокурора на роз`яснення, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 04 жовтня 2010 року Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки, зокрема, п. 17, відповідно до якого при вирішенні питання про наявність рецидиву злочинів або повторності злочинів, коли таку повторність утворює злочин, за вчинення якого винну особу було засуджено раніше, судам необхідно перевіряти, чи не усунуто законом злочинність і караність попереднього діяння, чи не погашено або не знято судимість за цей злочин. Для цього у справі повинні бути дані про засудження такої особи, призначене за цей злочин покарання та його відбуття, а при звільненні від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК та вчиненні нового злочину за межами встановленого судом іспитового строку - рішення суду, ухвалене відповідно до вимог статті 78 КК.
Доводи прокурора про те, що обвинувачений вчинив тяжкий умисний корисливий злочин під час перебування на іспитовому строці, вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.
Прокурором як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного перегляду не надано доказів, які б вказували на невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особі обвинуваченого.
З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом покарання ОСОБА_7 за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Підстав для призначенення ОСОБА_7 більш тяжкого покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.
З огляду на викладене апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, залишити без задоволення.
Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 18 червня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4