ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 січня 2022 року
м. Київ
справа № 485/240/20
провадження № 51-3232 км 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисників (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_9 , на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 січня 2021 року і ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000468 від 10 вересня 2019 року, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Завалля Гайворонського району Кіровоградської області, який згідно з матеріалами кримінального провадження проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 4, 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК України),
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Снігурівка Миколаївської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка згідно з матеріалами кримінального провадження проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 січня 2021 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 4, 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, та йому призначено покарання: за пунктами 4, 6 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна.

Цим же вироком ОСОБА_9 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком 09 вересня 2019 року приблизно о 22:00 ОСОБА_6 за місцем свого проживання в будинку АДРЕСА_1 з метою заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 запропонував своїй співмешканці ОСОБА_9 вчинити розбійний напад на останнього, на що вона погодилась. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 виготовили маски з панчох, одягли на руки шкарпетки, щоб не залишати слідів, ОСОБА_6 також узяв із собою кухонний ніж, та обоє направилися до будинку ОСОБА_10 , розташованого на АДРЕСА_3 , по дорозі до якого ОСОБА_6 виломив у лісосмузі дерев`яну палицю для заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому.
Цього ж дня близько 23:00 ОСОБА_6 переліз через огорожу на подвір`я будинку потерпілого, відчинив ізсередини хвіртку та впустив ОСОБА_9 , після цього вони разом здійснили розбійний напад на ОСОБА_10 .
Так, ОСОБА_6 , демонструючи ніж, висловив потерпілому вимогу передати грошові кошти, надалі завдав йому значної кількості ударів у голову руками, заподіявши тілесні ушкодження, небезпечні для життя і здоров`я. Побоюючись за своє життя, ОСОБА_10 повідомив, де лежать гроші, однак ОСОБА_9 їх не знайшла, після чого ОСОБА_6 продовжив зі значною силою завдавати потерпілому ударів руками в голову та заподіяв декілька колото-різаних поранень шиї і тулуба принесеним ножем, що призвело до втрати ним свідомості.
У цей час ОСОБА_9 , усвідомивши суспільно небезпечні дії ОСОБА_6 , які виходили за межі їх спільного злочинного умислу і були спрямовані на умисне позбавлення життя потерпілого, відмовилася діяти далі спільно з ОСОБА_6 та втекла з місця події.
Після цього ОСОБА_6 силоміць затягнув ОСОБА_10 до будинку та з метою змусити його повідомити місцезнаходження грошових коштів завдав йому дерев`яною палицею ударів у голову, тулуб та нижні кінцівки.
Надалі ОСОБА_6 обшукав будинок, знайшов грошові кошти в сумі 500 грн, якими протиправно заволодів, та продовжив заподіювати потерпілому ножем численні колото-різані поранення голови і тулуба, пошкодивши ліве око, супроводжуючи свої дії вимогою віддати йому всю суму коштів, отриманих від оренди землі.
Далі ОСОБА_6 декілька разів приклав до тулуба потерпілого гарячу електропраску, спричиняючи численні опіки тіла, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_10 знову втратив свідомість та перестав подавати ознаки життя.
Після цього ОСОБА_6 , упевнившись у настанні смерті потерпілого, незаконно заволодівши грошима потерпілого в сумі 500 грн і не знайшовши у домоволодінні інших грошових коштів, покинув його територію.
Надалі, прямуючи до свого місця мешкання, ОСОБА_6 наздогнав ОСОБА_9 поблизу лісосмуги, розташованої на перехресті вулиць Центральної та Гагаріна у м. Снігурівці. У лісосмугах поряд вони викинули знаряддя вчинення злочину, а також позбавилися від масок із панчіх, шкарпеток з рук, одягу та взуття, на яких були сліди вчинених ними злочинів.
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 01 квітня 2021 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 залишив без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 22 січня 2021 року без змін.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що місцевий суд позбавив його можливості надати вагомі докази у справі. Стверджує, що суд апеляційної інстанції здійснив апеляційний розгляд без його безпосередньої участі та не забезпечив проведення відеоконференції. Посилається на порушення вимог ст. 54 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України). На його думку, адвокат ОСОБА_7 здійснював неефективний захист. Вказує, що прокурор чинив на нього тиск під час судового розгляду. Показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не підтверджуються іншими матеріалами кримінального провадження. Запевняє, що саме свідок ОСОБА_11 позбавив життя потерпілого. Посилається на те, що показання засудженої ОСОБА_9 не взяті до уваги. За його твердженням тільки група психіатрів може надати висновок про його психічний стан на час вчинення злочину.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить змінити судові рішення в частині засудження ОСОБА_6 за пунктами 4, 6 ч. 2 ст. 115 КК України і перекваліфікувати дії підзахисного на ч. 2 ст. 121 цього Кодексу, призначити йому за цим законом покарання в межах встановленої санкції. Як зазначає захисник, сформульоване обвинувачення є суперечливим, ОСОБА_6 скоїв розбійний напад з метою заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 , однак не мав умислу на вбивство потерпілого, а висновки судів про наявність такого умислу є передчасними. Наголошує, що суди формально розглянули провадження та свої рішення ґрунтували на суперечливих доказах. На думку захисника, твердження сторони обвинувачення про те, що засуджений залишив місце кримінального правопорушення, переконавшись у смерті потерпілого, не підтверджується доказами та спростовується, зокрема, показаннями засудженого та висновком судово-медичної експертизи від 21 листопада 2019 року № 103. Вказує, що апеляційний суд не розглянув клопотання засудженого про повторний допит свідка ОСОБА_11 , що містилося в його апеляційній скарзі, а самого засудженого у судове засідання не було доставлено. Вищевказане, на переконання захисника, є порушенням засади змагальності сторін та права обвинуваченого на захист.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить змінити судові рішення в частині засудження ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 187 КК України і перекваліфікувати її дії на ч. 1 ст. 162 цього Кодексу, призначити їй за цим законом покарання в межах встановленої ним санкції. Вказує, що сторона обвинувачення не надала належних доказів на підтвердження інкримінованого засудженій правопорушення, твердження суду ґрунтуються виключно на припущеннях, вчинення розбійного нападу не охоплювалося спільним умислом засуджених, ролі між ними не було розподілено. Наголошує, що засуджена заперечувала наявність умислу на заволодіння коштами потерпілого. Також поза увагою судів залишилося те, що слідчі дії було проведено в нічний час та до прибуття захисника. Вказує, що працівники поліції вчиняли тиск на засуджену з метою притягнення ОСОБА_6 до відповідальності.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 , захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримали подані касаційні скарги і просили їх задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні просила залишити оскаржені судові рішення без зміни, а касаційні скарги засудженого і захисників без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, суд касаційної інстанції позбавлений можливості досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, однак при цьому до його компетенції входить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд за результатом розгляду кримінального провадження № 0000468 визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 4, 6 ч. 2 ст. 115 та ч. 4 ст. 187 КК України, та ОСОБА_9 винуватою у вчиненні правопорушення за ч. 4 ст. 187 КК України.
Відповідно до технічних носіїв інформації зі звукозаписами судових засідань у суді першої інстанції ОСОБА_9 не визнала своєї провини та наполягала на тому, що на досудовому розслідуванні внаслідок тиску і погроз слідчого обмовила себе у вчиненні злочину. Разом з тим суд не прийняв посилань ОСОБА_9 щодо застосування з боку поліцейських незаконного впливу та дійшов висновку про те, що достовірних даних стосовно цього надано не було.
Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 , а також захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 подали апеляційні скарги, в яких вказували на істотні порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

У поданій апеляційній скарзі сторона захисту звертала увагу на застосування до ОСОБА_9 недозволених методів досудового слідства з метою отримання визнавальних показань.
За наслідками апеляційного розгляду суд визнав скарги необґрунтованими й залишив оскаржений вирок без змін.
Однак апеляційний суд у своєму судовому рішенні не перевірив усіх доводів сторони захисту та не навів переконливих спростувань таких аргументів.
Заперечуючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 у цій частині, апеляційний суд послався на їх голослівність, оскільки матеріали провадження не містять відомостей на підтвердження звернення засудженої до правоохоронних органів. Також суд вказав, що таких відомостей не додано до апеляційної скарги і не надано під час апеляційного розгляду.
Проте вказану позицію суду не можна вважати вмотивованою та прийнятною.
Кримінальний процесуальний закон забороняє під час кримінального провадження піддавати особу катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню, вдаватися до погроз застосування такого поводження, утримувати особу у принизливих умовах, примушувати до дій, що принижують її гідність (ч. 2 ст. 11 КПК України). Докази, отримані внаслідок таких дій, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 87 КПК України є недопустимими.
Стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) беззастережно забороняє катування та нелюдське чи таке, що принижує гідність, поводження.

Як визначив Європейський суд з прав людини у справах «Вергельський проти України» та «Яременко проти України» (рішення від 12 березня 2009 року та 12 червня 2008 року відповідно), коли особа небезпідставно скаржиться на те, що вона була піддана поганому поводженню з боку суб`єктів владних повноважень усупереч ст. 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального обов`язку держави відповідно до ст. 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом проведення ефективного офіційного розслідування.
Разом з тим суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що так і не були належним чином перевірені під час судового розгляду в суді першої інстанції скарги ОСОБА_9 , яка деталізувала, в чому саме полягали надмірні заходи впливу, зокрема, і перед проведенням слідчого експерименту за її участю, що призвели до обмови.
Отже, залишаючи без ефективної перевірки заяви засудженої про незаконні методи слідства, у тому числі погрози застосування насильства, апеляційний суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, як про це слушно йдеться в касаційній скарзі її захисника.
Таким чином, оскаржену ухвалу апеляційного суду відповідно до ч. 1 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України слід скасувати.
З огляду на наявність вищезазначених істотних порушень норм кримінального процесуального закону й на те, що вирішення інших викладених у скарзі доводів пов`язано з переоцінкою сукупності зібраних доказів, колегія суддів не вбачає підстав для їх перевірки у ході касаційного розгляду та вважає, що з урахуванням вимог, заявлених у апеляційних скаргах засудженого і захисників, зазначені доводи має перевірити суд апеляційної інстанції. У зв`язку з викладеним є підстави для часткового задоволення касаційних скарг та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Суд також бере до уваги, щосаме протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 та протокол огляду місцевості, на яку вона вказала під час вищевказаної слідчої дії, від 20 вересня 2019 року суди врахували як один із ключових доказів винуватості обох засуджених.
Таким чином, зважаючи на те, що вищевстановлені обставини щодо обвинувачення ОСОБА_9 тісно пов`язані з обставинами в частині засудження ОСОБА_6 , то ухвала суду апеляційної інстанції стосовно останнього також підлягає скасуванню.
Під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, з використанням усіх процесуальних можливостей належним чином перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, і, здійснивши провадження з дотриманням вимог чинного законодавства, прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справі «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та в контексті цього кримінального провадження, ураховуючи особливості касаційного розгляду, передбаченого главою 32 КПК України, та обмежені можливості щодо повноцінного розгляду й вирішення цього питання в межах процедури касаційного перегляду, Верховний Суд вважає за необхідне залишити ОСОБА_6 під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення вказаного питання судом апеляційної інстанції, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 днів.
Ураховуючи також те, що ухвала апеляційного суду, за наслідками постановлення якої ОСОБА_9 було направлено до місць позбавлення волі, скасовується, а за вироком до набрання ним законної сили засудженій залишено запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, остання підлягає звільненню з-під варти.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційні скарги ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,залишити під вартою до вирішення апеляційним судом питання щодо запобіжного заходу, але не більше ніж на 60 днів.
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільнити з-під варти.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3