Справа № 359/8986/21
Провадження № 1-кп/359/641/2021
У Х В А Л А

23 листопада 2021 року м. Бориспіль

Суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представників потерпілого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7

розглянувши клопотання прокурора про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого у кримінальному провадженні №0000682 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27, ч.3 ст.146, ч.3 ст.27, ч.2 ст.127 КК України,

в с т а н о в и в :

1. У підготовчому судовому засіданні прокурор просив кримінальне провадження передати до Київського апеляційного суду для вирішення питання подальшого направлення кримінального провадження до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

В обґрунтування своєї позиції прокурор зазначив, що в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області уже перебуває обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, в тому числі тих злочинів, передбачених ч. 3 ст. 146 КК України (незаконне позбавлення волі та викрадення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ) та ч. 2 ст.127 КК України (катування ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ). З метою подальшого об`єднання матеріалів кримінальних проваджень, а також для того, щоб не було подвійного притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за одне і те саме правопорушення прокурор просив направити справу до апеляційного суду для вирішення питання направлення кримінального провадження до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. Представник потерпілого ОСОБА_4 , захисник і обвинувачений підтримали думку прокурора. В свою чергу, представник потерпілого ОСОБА_11 просила суд призначити справу до розгляду в Бориспільському міськрайонному суді.

Розглянувши питання визначення підсудності кримінального провадження, суд дійшов таких висновків.
У вересні 2021 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146 (незаконне позбавлення волі та викрадення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ), ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 127 КК України (катування ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ).

Також, встановлено, що в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області уже перебуває обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 , який обвинувачується зокрема у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146 КК України (незаконне позбавлення волі та викрадення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ) та ч. 2 ст. 127 КК України (катування ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ).

Аналіз змісту вказаних обвинувальних актів, які перебувають в різних судах, свідчить про ідентичність обставин кримінальних правопорушень, які інкриміновані ОСОБА_8 в обох провадженнях, а також про те, що інкриміновані правопорушення виникають по суті з одних і тих самих фактів. Разом із тим, в обвинувальному акті який направлений до Бориспільського міськрайонного суду Київської області, дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 3 ст. 27 КК України як організатор кримінальних правопорушень. Прокурор стверджує, що має намір вказану процесуальну ситуацію змінити шляхом зміни обвинувачення в суді, у зв`язку із чим необхідно об`єднати обидва провадження.

Відповідно до ст. 334 КПК України матеріали кримінального провадження, у тому числі матеріали щодо кримінального проступку та щодо злочину, можуть об`єднуватися в одне провадження або виділятися в окреме провадження ухвалою суду, на розгляді якого вони перебувають, згідно з правилами, передбаченими статтею 217 цього Кодексу.

У разі якщо на розгляд суду першої інстанції надійшли матеріали кримінального провадження щодо особи, стосовно якої цим судом вже здійснюється судове провадження, воно передається складу суду, що його здійснює, для вирішення питання про їх об`єднання.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що стаття 61 Конституції України встановлює, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Принцип заборони двічі притягувати до кримінальної відповідальності за одне і те саме правопорушення передбачений в ст. 19 КПК України. Відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ поняття «те саме правопорушення» - елемент idem принципу non bis in idem, у ст. 4 Протоколу N 7 до Конвенції, належить розуміти як заборону кримінального переслідування або судового розгляду у справі щодо другого «правопорушення», якщо вони витікають з ідентичних, або, по суті, одних і тих самих фактів.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 34 КПК України питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

З огляду на вищевикладене, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146, ч.3 ст. 27, ч. 2 ст. 127 КК України слід передати до Київського апеляційного суду для вирішення питання направлення кримінального провадження з одного суду до іншого.

2. Також прокурор заявив клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Вказав, що під час досудового розслідування до нього застосовувався запобіжний захід у виді тримання під вартою. В обґрунтування необхідності застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою під час судового провадження прокурор послався на наявність ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема ризик переховування від суду, незаконного впливу на свідків, потерпілих, інших підозрюваних, експертів, у цьому ж кримінальному провадженні, ризик знищення, приховування та спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Неможливість запобігання зазначеним вище ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів прокурор обґрунтовує тяжкістю інкримінованого злочину, що обумовлює можливість тримання під вартою, а також зазначає про те, що враховуючи обставини кримінального правопорушення, застосування більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не гарантуватиме можливості запобігти ризикам, зазначеним у ст. 177 КПК України. Представник потерпілого в судовому засідання підтримав клопотання прокурора та просив суд його задовольнити.

У свою чергу, обвинувачений та його захисник вважають, що клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу взагалі не можуть розглядатися судом, оскільки аналогічне клопотання знаходиться на розгляді в іншому суді.

Розглянувши клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд дійшов таких висновків.
Під час досудового розслідування ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08.08.2021 року до ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою до 05.10.2021 року. Ухвалою Київського апеляційного суду від 20.09.2021 року вищевказану ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 08.08.2021 року залишено без змін. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01.10.2021 р. ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою до 27.11.2021 року включно.

Запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження, зокрема під час підготовчого судового засідання, лише за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом. Така позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України" вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36). При цьому, висновки слідчого судді щодо будь-яких обставин, які стосувалися суті підозри, обвинувачення та були взяті до уваги при обґрунтуванні запобіжного заходу, обраного під час досудового розслідування, для суду на стадії судового провадження не є преюдиційними.

Відповідно до ч 3. ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років. Санкція ч. 3 ст. 146 КК України передбачає позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, а тому виходячи із кваліфікації кримінального правопорушення застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою є законодавчо передбаченим.

Разом з тим, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам кримінального провадження (ч. 1 ст. 183 КПК України). Вимоги статті 194 КПК України зобов`язують суд під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. За таких умов суду належить дослідити кожен із зазначених вище критеріїв окремо.

Щодо обґрунтованості підозри.
У судовому засіданні обвинувачений повністю заперечив свою причетність до злочинів. Водночас, суд звертає увагу на те, що оцінка обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення судом здійснюватиметься після закінчення судового розгляду під час ухвалення вироку. Станом на 23.11.2021 року стадія досудового розслідування завершена та зібрано усі докази, які прокурор вважав достатніми для складення обвинувального акту. Із змісту обвинувального акту, який надійшов до суду, вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 127 КК України. В обвинувальному акті зокрема викладене формулювання обвинувачення та фактичні обставини правопорушення.

Щодо ризиків кримінального провадження.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного (обвинуваченого), має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні двох злочинів, а саме: у організації незаконного позбавлені волі та викрадення людини, вчинених щодо двох осіб, за попередньою змовою групою осіб, яке супроводжувалося заподіянням потерпілим фізичних страждань та спричинило тяжкі наслідки у вигляді смерті потерпілого (ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146 КК України); в організації вчинення катування, тобто умисного заподіяння сильного фізичного болю, фізичних та моральних страждань шляхом мучення та інших насильницьких дій з метою примусити потерпілих вчинити дії, що суперечать їх волі отримати від них відомості та визнання, здійсненого за попередньою змовою групою осіб (ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 127 КК України). Санкція ч. 3 ст. 146 КК України відносить інкримінований злочин до тяжкого і передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 раніше не судимий, однак обвинувачується у вчиненні двох злочинів, які є тяжкими, а тому усвідомлюючи тяжкість та реальність покарання, у разі застосування запобіжного заходу, непов`язаного з триманням під вартою, він може переховуватися від суду з метою уникнення покарання. Отже, суд погоджується з доводами прокурора, що ОСОБА_8 може вчиняти в подальшому дії з метою переховування, а співставлення можливих негативних для нього наслідків переховування у вигляді його можливого ув`язнення у невизначеному майбутньому із засудженням до покарання у виді позбавлення волі у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим. Крім того, судом приймаються до уваги доводи прокурора про те, що ОСОБА_8 переховувався від органів досудового розслідування та був оголошений в розшук в іншому кримінальному провадженні. Також, суд погоджується із доводами прокурора щодо наявності ризику незаконного впливу на свідків, потерпілих,інших підозрюваних, експертів, хоча останній є мінімальним. Водночас, наявність ризику знищення, приховання та/або спотворення речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та що, він може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, прокурором не доведено. Отже, суд вважає, що існують ризики, передбачені статтею 177 КПК України, а тому на даному етапі кримінального провадження застосування запобіжного заходу є об`єктивно необхідним з метою дієвості відповідного кримінального провадження.

Щодо застосування менш суворого запобіжного заходу.
Досліджені під час судового засідання ризики свідчать, що менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з тимчасовою ізоляцією, може негативно відобразитися на здійсненні судового провадження, у тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Про обрання відносно нього особистої поруки не надходило жодної заяви від осіб, які заслуговують на довіру. Застосування до ОСОБА_8 особистого зобов`язання не забезпечить його належної поведінки і не зменшить наявність ризиків, не зможе перешкодити їх реалізації. Отже, суд погоджується із доводами прокурора про недостатність застосування на початку судового провадження до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, а тому до обвинуваченого слід застосувати запобіжний захід у виді тримання під вартою до 20 січня 2021 року включно.

Керуючись ст..7, 9, 19, 34, 314, 315, 334, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Передати кримінальне провадження №0000682 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27, ч.3 ст.146, ч.3 ст.27, ч.2 ст.127 КК України до Київського апеляційного суду для вирішення питання направлення кримінального провадження з одного суду до іншого.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 20.01.2022 року включно.

Утримувати обвинуваченого ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 під вартою у Державній установі «Київській слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Ухвала про застосування запобіжного заходу може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом 7 днів з дня її оголошення.

Копію ухвали видати учасникам судового провадження.

Повний текст ухвали оголошено 29.11.2021року об 08.45год.

Суддя ОСОБА_1