Справа № 461/5255/21
Провадження № 1-в/461/2/22
У Х В А Л А
13.01.2022 року м.Львів
Галицький районний суд м. Львова
головуючого судді ОСОБА_1 ,
засудженого ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, -
ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Засуджений ОСОБА_4 в судовому засіданні заяву підтримав, просив задоволити.
Прокурор в судовому засіданні заперечив проти задоволення заяви. Просив відмовити у задоволенні такої заяви.
Заслухавши пояснення засудженого та прокурора, дослідивши матеріали особової справи, суддя приходить до висновку, що заява є необґрунтована та в такій слід відмовити з таких мотивів.
Вироком Ковпаківського районного суду м.Суми від 24 квітня 2020 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.115 ч.1, 115 ч.2 п.п.6, 13, 185 ч.2, 187 ч.4, 357 ч.3 КК України та призначено покарання:

- за ст. 115 ч. 1 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років;

- за ст. 115 ч.2 п.п.6, 13 КК України - у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ст. 185 ч.2 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки,

- за ст. 187 ч.4 КК України у виді позбавлення волі на строк дванадцять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ст.357 ч.3 КК України у виді обмеження волі на строк два роки.

На підставі ст.70 ч.1 КК України за сукупністю вчинених злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Міру запобіжного заходу відносно засудженого ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу залишено у виді тримання під вартою і строк відбування покарання обчислюється з 17 серпня 2005 року, з моменту його фактичного затримання.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду від 09 липня 2020 року вирок Ковпаківського районного суду м.Суми від 24 квітня 2020 року щодо ОСОБА_4 в частині засудження ОСОБА_4 за ч.3 ст.35, ч.2 ст.185 КК України скасовано, а провадження в справі в цій частині закрито в зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України. ОСОБА_4 вважається засудженим за ч.1 ст.115, п.6 та п.13 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України до покарання, призначеного судом першої інстанції, а саме:

- за ст. 115 ч. 1 КК України 15 років позбавлення волі;

- за п.6 та п.13 ч.2 ст.115 КК України довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч.4 ст.187 КК України 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю;

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю вчинених злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України ( в редакції Закону України №838-VІІІ від 26.11.2015) зараховано ОСОБА_4 в строк покарання період попереднього ув`язнення з 17.08.2005 по 17.10.2006, з 23.10.2017 по 24.05.2019, з 03.06.2019 по 09.07.2020, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Верховного суду від 24.02.2021 року вирок Ковпаківського районного суду м.Суми від 24 квітня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 09 липня 2020 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника, адвоката ОСОБА_5 , без задоволення.

У цей час засуджений ОСОБА_4 відбуває покарання в Державній установі «Сумський слідчий ізолятор».

Відповідно до п.13 ч.1 ст.537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений ч.2 ст.539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 КК України.

Загальним для видів покарань, до яких може бути застосовано заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є те, що всі вони є строковими і юридичною підставою застосування даної норми є відбуття засудженою особою певної частини строку призначеного їй покарання.

Відповідно до ч.1 ст.64 КК України, довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

З вимог вказаної норми видно, що довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.

На теперішній час діючим законодавством не передбачена процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі.

Така позиція узгоджується з висновками, викладеними у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року. У Постанові зазначено, зокрема, що в національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Перевіривши посилання засудженого на судові рішення Європейського суду з прав людини,суд зазначає, що встановлені ЄСПЛ порушення перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. У своєму рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року, Європейський суд з прав людини поклав обов`язок на державу-відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі лежить за межами повноважень судової гілки влади. При цьому Європейський суд з прав людини зазначив, що механізм такого перегляду в кожному конкретному випадку має стосуватися перевірки обставин виправлення чи перевиховування засудженого, аби останній, за певних обставин, отримав право на звільнення (п. 194 рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року).

Крім того, суд звертає увагу на те, що у рішенні «Пєтухов проти України» №2 від 12 березня 2019 року, Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Натомість Європейський суд з прав людини акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.

Таким чином, системний аналіз кримінального процесуального законодавства України, дає підстави для висновку, що до компетенції суду, у цей час, не входить розгляд клопотань про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням відносно осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права та знайшов своє закріплення у практиці Конституційного Суду України і рішеннях Європейського суду з прав людини, оскільки при вирішенні такого клопотання суд першої інстанції повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись процедури розгляду клопотання, тобто виходити з принципу законності.

Конституційний Суд України рішенням № 6-р(ІІ)/2021 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є не конституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тому, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

В пункті 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційний Суд України вказав таке: «З метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення».

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2021 року (провадження № 13-211зво21) також зазначено, що Рішенням Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 визнано неконституційними положення ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК в тому, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. Цим же Рішенням зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК, у відповідність до Конституції України та цього Рішення. Таке Рішення Конституційний Суд України постановив з метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України та зазначив, що обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, або умовно-дострокового звільнення.

Тому виконання вищевказаних приписів Конституційного Суду України має бути здійснено шляхом внесення Верховною Радою України змін до норм права, котрі регулюють питання умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміну його невідбутої частини більш м`яким, з метою поширення їх дії на такий вид покарання, як довічне позбавлення волі. У випадку законодавчого запровадження належної правової процедури, засуджений не позбавлений права звернення з відповідною заявою у визначеній кримінально-процесуальній формі.

Враховуючи викладене,суд вважає, що клопотання засудженого про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк задоволенню не підлягає, оскільки на даний час процедура розгляду таких клопотань відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, діючим кримінальним процесуальним законодавством України не передбачена, тобто відсутня належна правова процедура.

Керуючись ст.ст. 369, 372, 376, 537, 539 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд протягом 7 днів із дня проголошення, а засудженим в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Суддя ОСОБА_1