Ухвала

Іменем України
25 жовтня 2021 року

м. Київ

Справа № 930/2474/20

Провадження № 51-5005 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 17 вересня 2021 року щодо останнього,

встановив:
Вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 22 червня 2021 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Немирів та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 09 липня 2020 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки,
засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 09 липня 2020 року, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання зараховано строк попереднього ув`язнення.

Вироком вирішено цивільний позов, питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Цим же вироком також засуджено ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , судові рішення щодо яких в касаційному порядку не оскаржуються.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17 вересня 2021 року вказаний вирок суду змінено в частинах: вирішення питання цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 , щодо зарахування ОСОБА_5 і ОСОБА_8 строку попереднього ув`язнення у строк покарання та в частині обчислювання початку іспитового строку ОСОБА_8 .
В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень і встановлених судом першої інстанцій обставин, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він у період з 12 16 березня 2020 року (один злочин), у квітні 2020 року (один злочин), 28 серпня 2020 року (три злочини) та 12 вересня 2020 року (один злочин) на території сіл Гунька і Данилки Немирівського району, зокрема, в м. Немирів Вінницької області, діючи повторно, за попередньою змовою групою осіб ( ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ), шляхом проникнення у житло та інше приміщення, вчинив шість крадіжок у потерпілих: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 на загальну суму 56 225 грн, розпорядившись викраденим майном вказаних потерпілих на власний розсуд.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло, на його думку, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 , внаслідок суворості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду. В обґрунтування своїх вимог вказує, що судом апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. 419 КПК України, залишено поза увагою викладені в його апеляційній скарзі доводи стосовно неправильного визначення розміру остаточного покарання засудженому ОСОБА_5 , без застосування, зокрема, і положень ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки кілька злочинів інкримінованих засудженому вчинено до ухвалення попереднього вироку, а кілька після.
Крім того, вважає, що призначене засудженому судом першої інстанції остаточне покарання не відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України та є явно несправедливим через його суворість, оскільки, на його думку, судом не враховані конкретні обставини справи та дані про особу засудженого.
Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та додані до скарги копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Винуватість ОСОБА_5 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 185 КК України в касаційній скарзі захисником не оспорюються.

Відповідно до змісту вироку, суд першої інстанції, розглянув справу за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.
Кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 185 КК України є правильною.
Доводи захисника у касаційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло, на його думку, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 , внаслідок суворості, є необґрунтованими.
Так, згідно з положеннями статей 50, 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини цього Кодексу за вчинений злочин, може бути призначене за сукупністю злочинів (ст. 70 КК України) і повинно бути призначено за сукупністю вироків згідно з положеннями ст. 71 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Як убачається із змісту копії вироку, судом першої інстанції при призначені покарання ОСОБА_5 , дотримано вимог ст. 50, 65 КК України, оскільки враховано тяжкість вчиненого засудженим кримінальних правопорушень, які, відповідно ст. 12 КК України, відносяться до тяжких злочинів, дані про особу винного, який раніше судимий за корисливий злочин та вчинив кримінальні правопорушення в період іспитового строку, за місцем проживання характеризується незадовільно.

При призначені покарання, суд визнав обставини, які пом`якшують покарання щире каяття і активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та не встановивши обставин, які обтяжують покарання, дійшов висновку про неможливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, а тому призначив йому покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України.

Крім того, встановивши, що ОСОБА_5 , вчинив злочин після постановлення вироку Немирівського районного суду Вінницького області від 09 липня 2020 року, керуючись положеннями ч. 1 ст. 71 КК України, частково приєднав невідбуту частину покарання за вказаним вироком до призначеного покарання за своїм вироком та призначив остаточне покарання за сукупністю цих вироків.
Колегія судів касаційного суду погоджується із призначеним ОСОБА_5 видом і розміром покарання та підстав вважати його необґрунтованим і таким що не відповідає даним особи засудженого внаслідок суворості не вбачає.
Доводи касаційної скарги захисника щодо неправильного, на його думку, призначення судом першої інстанції остаточного покарання є безпідставними, з огляду на наступне.
Так, у вироку щодо засудженого ОСОБА_5 судом першої інстанції встановлено, що він вчинив дві крадіжки до ухвалення вироку Немирівського районного суду Вінницької області від 09 липня 2020 року та чотири після ухвалення вказаного вироку, які кваліфіковані судом за ч. 3 ст. 185 КК України та кваліфікація, яких не оспорюється.
Таким чином, оскільки дві крадіжки засуджений вчинив до, а чотири після ухвалення попереднього вироку, які кваліфіковані судом за однією частиною статті Особливої частини КК України, тому спеціальні правила ч. 4 ст. 70 КК України, в даному випадку, не були застосовані, що узгоджується з позицією, викладеною в ухвалі Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08 лютого 2021 року (справа № 390/235/19, провадження № 51-2177 кмо 20).

Якщо в діях особи має місце повторність кримінальних правопорушень, передбачена ч. 1 ст. 32 КК, і ця особа засуджується за вчинення кількох тотожних кримінальних правопорушень, які кваліфікуються за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК України, і при цьому одне або кілька з них були вчинені до ухвалення попереднього вироку, а ще одне або декілька після його ухвалення, то спеціальні правила ч. 4 ст. 70 КК України не застосовуються.
У такому випадку суд кваліфікує зазначені кримінальні правопорушення за однією статтею або частиною статті Особливої частини КК та призначає покарання, передбачене її санкцією, а остаточне покарання визначає за правилами ст. 71 КК за сукупністю вироків.
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції правильно призначив остаточне покарання засудженому ОСОБА_5 лише за правилами ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду доводи захисника, аналогічні наведеним доводам у касаційній скарзі, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок суду першої інстанції, проаналізував їх, дав на них вичерпні відповіді та, залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав її необґрунтованою.
Отже, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, та захисника, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, апеляційний суд, детально перевірив викладені в апеляційних скаргах доводи.

Колегія суддів погоджується із наведеними у ній висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за скаргою захисника ОСОБА_4 необхідно відмовити.
Враховуючи наведене та керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 17 вересня 2021 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3