Справа № 442/7125/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/437/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Злазне Костопольського району Рівенської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 3 ст. 189, ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 194 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Ямпіль Пустомитівського району Львівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,

за ч. 3 ст. 189, ч. 5 ст. 27- ч. 2 ст. 194 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Червоноград Львівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 ,

за ч. 3 ст. 189, ч. 5 ст. 27- ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Дрогобич, Львівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_7 ,

за ч. 3 ст. 189, ч. 5 ст. 27- ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК України,

з участю: прокурора ОСОБА_10 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11

та їх захисників адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

представника потерпілих ОСОБА_17 ,

за апеляційними скаргами прокурора прокуратури Львівської області ОСОБА_18 , потерпілого ОСОБА_19 та захисника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_13 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 9 лютого 2018 року,

в с т а н о в и л а :

вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 9 лютого 2018 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 194 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Заставу в розмірі 68900,00 грн., внесену громадянкою ОСОБА_20 за ОСОБА_6 , - повернуто ОСОБА_20 .

ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 194 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення.

ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК України та обрано йому покарання: за ч. 2 ст. 189 КК України у виді 4 років позбавлення волі; за ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 194 КК України у виді 5 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

Згідно зі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від основного покарання, якщо він протягом 3 років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Заставу в розмірі 75 790,00 грн., внесену громадянином ОСОБА_15 за ОСОБА_8 , - повернуто ОСОБА_15 .

ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК України та обрано йому покарання: за ч. 2 ст.189 КК України у виді 4 років позбавлення волі; за ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 194 КК України у виді 5 років позбавлення волі; за ч.1 ст. 263 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

Згідно зі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від основного покарання, якщо він протягом 3 років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язано: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Заставу в розмірі 75 790,00 грн., внесену громадянином ОСОБА_21 за ОСОБА_9 , - повернуто ОСОБА_21 .

Цивільний позов ОСОБА_19 до ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в користь ОСОБА_19 відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі 30 000 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Як слідує з обвинувального акту, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що працюючи на посаді о/у в ОВС відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю ГУ МВС України у Львівській області, маючи спеціальне звання майор міліції, будучи у відповідності до вимог ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів» працівником правоохоронного органу, а також службовою особою, діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_7 , а також ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , з метою реалізації спільного злочинного умислу, спрямованого на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, вимагали протягом травня-липня 2015 року від ОСОБА_19 передачі їм майна (коштів).

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що діючи за попередньою змовою групою осіб з оперуповноваженим в ОВС відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_6 , а також ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , з метою реалізації спільного злочинного умислу, спрямованого на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, вимагали протягом травня-липня 2015 року від ОСОБА_19 передачі їм майна (коштів).

Інкриміноване ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, як про це вказано стороною обвинувачення, вчинено за наступних обставин.

Так, ОСОБА_7 у травні 2015 року, знаходячись в м. Львові, у точно не встановленому слідством місці та час, маючи на меті заволодіти грошовими коштами потерпілого ОСОБА_19 під приводом повернення останнім неіснуючого боргу в сумі 15000 доларів США, що згідно з офіційним курсом, встановленим Національним Банком України станом на 1 травня 2015 року становить 21,05 грн. за 1 долар США, тобто 315750 грн., знаючи, що ОСОБА_19 добровільно вказані кошти не передасть, оскільки жодних боргових зобов`язань між ними не існувало, вступив у злочинну змову з оперуповноваженим в ОВС відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_6 , котрий за половину вказаної суми, а саме 7500 доларів США, що згідно офіційного курсу, встановленого Національним Банком України станом на 1 травня 2015 року становить 21,05.грн. за 1 долар США, тобто 157875 грн., погодився взяти участь у незаконному заволодінні грошовими коштами ОСОБА_19 .

У свою чергу ОСОБА_6 , використовуючи своє службове становище працівника правоохоронного органу (службової особи) та користуючись широким колом зв`язків, здобутих у зв`язку із здійсненням службової діяльності, серед осіб раніше засуджених, в тому числі за скоєння злочинів майнового характеру, залучив для реалізації плану вимагання раніше судимого ОСОБА_8 .

ОСОБА_8 , беручи на себе погоджену з ОСОБА_6 функцію залякування потерпілого ОСОБА_19 , залучив як співучасника дій щодо залякування, в разі якщо словесні погрози не дадуть бажаного злочинного результату, мешканця м. Дрогобич Львівської області ОСОБА_9 , який володів відомостями про ОСОБА_19 , зокрема про його місце проживання, транспортний засіб, яким користується, місця частого перебування, маршрути пересування та місця проживання близьких родичів.

У подальшому вказаними особами, з метою досягнення злочинної мети по незаконному заволодінню коштами, розроблено та погоджено план вимагання грошових коштів у ОСОБА_19 , згідно якого ОСОБА_8 і ОСОБА_9 повинні були здійснювати залякування, у тому числі і шляхом вчинення насильницьких дій, щодо потерпілого ОСОБА_19 з метою схилити останнього до передачі грошових коштів ОСОБА_7 . При цьому словесне залякування мав здійснювати ОСОБА_8 , використовуючи інформацію про спосіб життя потерпілого та його оточення, надану ОСОБА_9 , а останній, перебуваючи за місцем проживання потерпілого у м. Дрогобич Львівської області, використовуючи поради ОСОБА_8 , як більш досвідченого у злочинній діяльності, мав вчиняти насильницькі дії. ОСОБА_6 , використовуючи професійні навички, здобуті внаслідок роботи в органах внутрішніх справ, повинен був забезпечити безперешкодне отримання ОСОБА_7 грошових коштів, при цьому, шляхом надання ОСОБА_7 порад і консультацій, у тому числі і щодо моделі спілкування із ОСОБА_19 , а саме заперечення факту причетності до незаконного вимагання та в той самий час наполяганні на поверненні неіснуючого боргу, способу передачі грошових коштів, унеможливити викриття їх спільної злочинної діяльності працівниками правоохоронних органів.

31 травня 2015 року, близько 14 години 40 хвилин, ОСОБА_8 , перебуваючи разом з ОСОБА_9 в приміщенні торгово-розважального комплексу «King Cross Leopolis», що по вул. Стрийська, 30, що в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області, в торговельній мережі ТзОВ «Алло» (торгівельне місце № 1663), реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, з метою здійснення погроз застосування насильства над ОСОБА_19 , його близькими родичами, пошкодження та знищення їх майна, придбали мобільний телефон марки «Nomii 180 Black» зі стартовим пакетом «Київстар «Вільна країна. Регіон 1» з номером оператора мобільного зв`язку НОМЕР_1 , а також через електронний гаманець поповнили рахунок вказаного мобільного терміналу.

Цього ж дня, тобто 31 травня 2015 року, о 14 годин 52 хвилини, ОСОБА_8 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи в зоні дії базової станції ПрАТ «Київстар», що розташована за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вул. Данила Галицького, 2, використовуючи мобільний телефон з номером оператора мобільного зв`язку НОМЕР_1 , зателефонував ОСОБА_19 , назвався партнером ОСОБА_7 на ім`я « ОСОБА_22 » та, погрожуючи застосуванням насильства над потерпілим, висунув вимогу в передачі йому грошей в сумі 15000 доларів США.

2 червня 2015 року, близько 02 години, ОСОБА_9 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи по АДРЕСА_8 , з метою сприйняття ОСОБА_19 , висунутих йому раніше ОСОБА_8 погроз, як реальних, вчинив насильницькі дії, небезпечні для життя та здоров`я особи, а також пошкодив майно, а саме кинув гранату типу РГД-5 з уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ-2, під автомобіль марки Range Rover, державний номерний знак « НОМЕР_2 », яким користується ОСОБА_19 , де та вибухнула, пошкодивши автомобіль, що заподіяло ОСОБА_19 майнової шкоди на суму 250000 грн., тобто майнової шкоди у великих розмірах.

19 червня 2015 року, о 20 годин 16 хвилин, ОСОБА_8 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи в зоні дії базової станції ПрАТ «Київстар», що розташована за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 123, використовуючи мобільний телефон з номером оператора мобільного зв`язку НОМЕР_1 , зателефонував ОСОБА_19 , та з метою забезпечення виконання потерпілим раніше висунутої вимоги про передачу грошей, висловив погрози у застосуванні насильства над ОСОБА_19 та його близькими родичами.

28 червня 2015 року, о 15 годині 25 хвилин, ОСОБА_8 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи в зоні дії базової станції ПрАТ «Київстар», що розташована за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с..Сокільники, вул. Данила Галицького, 2, використовуючи мобільний телефон з номером оператора мобільного зв`язку НОМЕР_1 , зателефонував дружині ОСОБА_19 - ОСОБА_23 , та з метою схилити ОСОБА_19 до передачі грошових коштів, висловив ОСОБА_23 погрози у застосуванні насильства.

3 липня 2015 року, близько 02 години 45 хвилин, ОСОБА_9 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи по АДРЕСА_9 , з метою спонукання потерпілого ОСОБА_19 до незаконного передачі коштів та підтвердження висунутих раніше ОСОБА_8 погроз, як реальних, вчинив насильницькі дії, небезпечні для життя та здоров`я особи, а також пошкодив майно, а саме кинув оборонну осколкову ручну гранату типу Ф-1, з уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ, у вікно кімнати будинку, де проживає матір потерпілого ОСОБА_24 , яка на той час перебувала всередині, проте граната відбилась від вікна та вибухнула на подвір`ї, пошкодивши будинок, що заподіяло ОСОБА_19 майнової шкоди на суму 15000 грн., а також пошкодило будинок ОСОБА_25 , що заподіяло майнової шкоди на суму 10000 грн.

6 липня 2015 року, о 13 годині 45 хвилин та о 13 годині 47 хвилин ОСОБА_8 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи в зоні дії базових станцій ПрАТ «Київстар», що розташовані за адресою: м. Львів, перехрестя вулиць Жовківська і Промислова та м. Львів, вул. Торф`яна, 4, використовуючи мобільний телефон з номером оператора мобільного зв`язку НОМЕР_1 , зв`язався із дружиною ОСОБА_19 - ОСОБА_23 , та з метою схилити ОСОБА_19 до передачі грошових коштів, висловив ОСОБА_23 погрози у застосуванні насильства, а також погрози вбивства її чоловіка, а також із цією ж метою о 13 годині 50 хвилин цього ж дня, перебуваючи в зоні дії базової станції ПрАТ «Київстар», що розташована за адресою: м. Львів, перехрестя вулиці Липинського та пр. Чорновола, зателефонував сину ОСОБА_19 - неповнолітньому ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та висловив йому погрози у застосуванні насильства, а також повідомив, що відріже йому голову, тобто висловив погрозу вбивства.

10 липня 2015 року, о 15 годині 11 хвилин, ОСОБА_8 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи в зоні дії базової станції ПрАТ «Київстар», що розташована за адресою: м. Львів, перехрестя вулиць Під Голоском та 2-го Заозерного провулка, використовуючи мобільний телефон з номером оператора мобільного зв`язку НОМЕР_1 , зателефонував дружині ОСОБА_19 - ОСОБА_23 , та з метою схилити ОСОБА_19 до передачі грошових коштів, висловив ОСОБА_23 погрози у застосуванні насильства.

Окрім цього, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що, діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_7 , а також ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , з метою реалізації спільного злочинного умислу, спрямованого на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, вимагали протягом травня-липня 2015 року від ОСОБА_19 передачі їм майна (коштів), у ході чого умисно пошкодили майно потерпілого шляхом вибуху, що заподіяло шкоду у великих розмірах.

У свою чергу, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що, діючи за попередньою змовою групою осіб з оперуповноваженим в ОВС відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_6 , а також ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , з метою реалізації спільного злочинного умислу, спрямованого на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, вимагали протягом травня-липня 2015 року від ОСОБА_19 передачі їм майна (коштів).

Інкримінується, що вказані злочини вчинено за наступних обставин.

Так, ОСОБА_7 у травні 2015 року, знаходячись в м. Львові, у точно не встановленому слідством місці та час, маючи на меті заволодіти грошовими коштами потерпілого ОСОБА_19 під приводом повернення останнім неіснуючого боргу в сумі 15000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним Банком України станом на 1 травня 2015 року становить 21,05 грн. за 1 долар США, тобто 315750 грн., знаючи, що ОСОБА_19 добровільно вказані кошти не передасть, оскільки жодних боргових зобов`язань між ними не існувало, вступив у злочинну змову з оперуповноваженим в ОВС відділу боротьби з міжнародними організованими злочинними групами управління по боротьбі з організованою злочинністю ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_6 , котрий за половину вказаної суми, а саме 7500 доларів США, що згідно офіційного курсу, встановленого Національним Банком України станом на 01.05.2015 становить 21,05.грн. за 1 долар США, тобто 157875 грн., погодився взяти участь у незаконному заволодінні грошовими коштами ОСОБА_19 .

У свою чергу ОСОБА_6 , використовуючи своє службове становище працівника правоохоронного органу (службової особи) та користуючись широким колом зв`язків, здобутих у зв`язку із здійсненням службової діяльності, серед осіб раніше засуджених, в тому числі за скоєння злочинів майнового характеру, залучив для реалізації плану вимагання раніше судимого ОСОБА_8 .

ОСОБА_8 , беручи на себе погоджену з ОСОБА_6 функцію залякування потерпілого ОСОБА_19 , залучив як співучасника дій щодо залякування, в разі якщо словесні погрози не дадуть бажаного злочинного результату, мешканця м. Дрогобич Львівської області ОСОБА_9 , який володів відомостями про ОСОБА_19 , зокрема про його місце проживання, транспортний засіб, яким користується, місця частого перебування, маршрути пересування та місця проживання близьких родичів.

У подальшому, вказаними особами з метою досягнення злочинної мети по незаконному заволодінню коштами розроблено та погоджено план вимагання грошових коштів у ОСОБА_19 , згідно якого ОСОБА_8 і ОСОБА_9 повинні були здійснювати залякування, у тому числі і шляхом вчинення насильницьких дій, щодо потерпілого ОСОБА_19 з метою схилити останнього до передачі грошових коштів ОСОБА_7 . При цьому словесне залякування мав здійснювати ОСОБА_8 , використовуючи інформацію про спосіб життя потерпілого та його оточення, надану ОСОБА_9 , а останній, перебуваючи за місцем проживання потерпілого у м. Дрогобич Львівської області, використовуючи поради ОСОБА_8 , як більш досвідченого у злочинній діяльності, мав вчиняти насильницькі дії. ОСОБА_6 , використовуючи професійні навички, здобуті внаслідок роботи в органах внутрішніх справ, повинен був забезпечити безперешкодне отримання ОСОБА_7 грошових коштів, при цьому, шляхом надання ОСОБА_7 порад і консультацій, у тому числі і щодо моделі спілкування із ОСОБА_19 , а саме заперечення факту причетності до незаконного вимагання та в той самий час наполяганні на поверненні неіснуючого боргу, способу передачі грошових коштів, унеможливити викриття їх спільної злочинної діяльності працівниками правоохоронних органів.

2 червня 2015 року, близько 02 години, ОСОБА_9 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи по АДРЕСА_8 , з метою сприйняття ОСОБА_19 , висунутих йому раніше ОСОБА_8 погроз, як реальних, вчинив насильницькі дії, небезпечні для життя та здоров`я особи, а також пошкодив майно, а саме кинув гранату типу РГД-5 з уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ-2, під автомобіль марки Range Rover, державний номерний знак « НОМЕР_2 », яким користується ОСОБА_19 , де та вибухнула, пошкодивши автомобіль, що заподіяло ОСОБА_19 майнової шкоди на суму 250000 грн., тобто майнової шкоди у великих розмірах.

3 липня 2015 року, близько 02 години 45 хвилин, ОСОБА_9 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи по АДРЕСА_9 , з метою спонукання потерпілого ОСОБА_19 до незаконного передачі коштів та підтвердження висунутих раніше ОСОБА_8 погроз, як реальних, вчинив насильницькі дії, небезпечні для життя та здоров`я особи, а також пошкодив майно, а саме кинув оборонну осколкову ручну гранату типу Ф-1, з уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ, у вікно кімнати будинку, де проживає матір потерпілого - ОСОБА_24 , яка на той час перебувала всередині, проте граната відбилась від вікна та вибухнула на подвір`ї, пошкодивши будинок, що заподіяло ОСОБА_19 майнової шкоди на суму 15000 грн., а також пошкодило будинок ОСОБА_25 , що заподіяло майнової шкоди на суму 10000 грн.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 3 ст. 189, ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 194 КК України; дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 3 ст. 189, ч. 4 ст. 27 - ч. 2 ст. 194 КК України.

ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він повторно, діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_9 , з метою реалізації спільного злочинного умислу, спрямованого на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, вимагали протягом травня-липня 2015 року від ОСОБА_19 передачі їм майна (коштів).

ОСОБА_9 визнаний винним у тому, що, діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_8 , з метою реалізації спільного злочинного умислу, спрямованого на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, вимагали протягом травня-липня 2015 року від ОСОБА_19 передачі їм майна (коштів).

Скоєне обвинуваченими кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин.

ОСОБА_8 , беручи на себе погоджену з ОСОБА_9 функцію залякування потерпілого ОСОБА_19 , виконував дії щодо його залякування, а у разі, якщо словесні погрози не дадуть бажаного злочинного результату, має залучити мешканця м. Дрогобич Львівської області ОСОБА_9 , який володів відомостями про ОСОБА_19 , зокрема про його місце проживання, транспортний засіб, яким користується, місця частого перебування, маршрути пересування та місця проживання близьких родичів.

У подальшому, вказаними особами з метою досягнення злочинної мети по незаконному заволодінню коштами розроблено та погоджено план вимагання грошових коштів у ОСОБА_19 , згідно якого ОСОБА_8 разом із ОСОБА_9 повинні були здійснювати залякування, у тому числі і шляхом пошкодження майна потерпілого ОСОБА_19 з метою схилити останнього до передачі їм грошових коштів. При цьому словесне залякування мав здійснювати ОСОБА_8 , використовуючи інформацію про спосіб життя потерпілого та його оточення, надану ОСОБА_9 , а останній, перебуваючи за місцем проживання потерпілого у м. Дрогобич Львівської області, використовуючи поради ОСОБА_8 , як більш досвідченого у злочинній діяльності, мав вчиняти дії, щодо пошкодження чи знищення їхнього майна.

31 травня 2015 року, близько 14 години 40 хвилин, ОСОБА_8 , перебуваючи разом з ОСОБА_9 в приміщенні торгово-розважального комплексу «King Cross Leopolis», що по вул. Стрийська, 30, що в с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області, в торговельній мережі ТзОВ «Алло» (торгівельне місце № 1663), реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, з метою здійснення погроз застосування насильства над ОСОБА_19 , його близькими родичами, пошкодження та знищення їх майна, придбали мобільний телефон марки «Nomii 180 Black» зі стартовим пакетом «Київстар «Вільна країна. Регіон 1» з номером оператора мобільного зв`язку НОМЕР_1 , а також через електронний гаманець поповнили рахунок вказаного мобільного терміналу.

Цього ж дня, тобто 31 травня 2015 року, о 14 годин 52 хвилини, ОСОБА_8 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи в зоні дії базової станції ПрАТ «Київстар», що розташована за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Сокільники, вул. Данила Галицького, 2, використовуючи мобільний телефон з номером оператора мобільного зв`язку НОМЕР_1 , зателефонував ОСОБА_19 , та представився на ім`я « ОСОБА_22 » та, погрожуючи застосуванням насильства над потерпілим, висунув вимогу в передачі йому грошей в сумі 15000 доларів США.

2 червня 2015 року, близько 02 години, ОСОБА_9 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи по АДРЕСА_8 , з метою сприйняття ОСОБА_19 , висунутих йому раніше ОСОБА_8 погроз, як реальних, вчинив пошкодження майна, а саме кинув гранату типу РГД-5 з уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ-2, під автомобіль марки Range Rover, державний номерний знак « НОМЕР_2 », яким користується ОСОБА_19 , де та вибухнула, пошкодивши автомобіль, що заподіяло ОСОБА_24 майнової шкоди на суму 43625 грн. 08 коп.

19 червня 2015, о 20 годин 16 хвилин, ОСОБА_8 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи в зоні дії базової станції ПрАТ «Київстар», що розташована за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 123, використовуючи мобільний телефон з номером оператора мобільного зв`язку НОМЕР_1 , зателефонував ОСОБА_19 , та з метою забезпечення виконання потерпілим раніше висунутої вимоги про передачу грошей, висловив погрози у застосуванні насильства над ОСОБА_19 та його близькими родичами.

28 червня 2015 року, о 15 годині 25 хвилин, ОСОБА_8 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи в зоні дії базової станції ПрАТ «Київстар», що розташована за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с..Сокільники, вул. Данила Галицького, 2, використовуючи мобільний телефон з номером оператора мобільного зв`язку НОМЕР_1 , зателефонував дружині ОСОБА_19 - ОСОБА_23 , та з метою схилити ОСОБА_19 до передачі грошових коштів, висловив ОСОБА_23 погрози у застосуванні насильства.

3 липня 2015 року, близько 02 години 45 хвилин, ОСОБА_9 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи по АДРЕСА_9 , з метою спонукання потерпілого ОСОБА_19 до незаконної передачі коштів та підтвердження висунутих раніше ОСОБА_8 погроз, як реальних, пошкодив майно, а саме кинув оборонну осколкову ручну гранату типу Ф-1, з уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ, під паркан будинку, де проживає матір потерпілого - ОСОБА_24 , яка на той час перебувала всередині, граната вибухнула на подвір`ї, пошкодивши будинок, а також пошкодило будинок ОСОБА_25

6 липня 2015 року, о 13 годині 45 хвилин та о 13 годині 47 хвилин ОСОБА_8 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи в зоні дії базових станцій ПрАТ «Київстар», що розташовані за адресою: м. Львів, перехрестя вулиць Жовківська і Промислова та м. Львів, вул. Торф`яна, 4, використовуючи мобільний телефон з номером оператора мобільного зв`язку НОМЕР_1 , зв`язався із дружиною ОСОБА_19 - ОСОБА_23 , та з метою схилити ОСОБА_19 до передачі грошових коштів, висловив ОСОБА_23 погрози у застосуванні насильства, а також погрози вбивства її чоловіка, а також із цією ж метою о 13 годині 50 хвилин цього ж дня, перебуваючи в зоні дії базової станції ПрАТ «Київстар», що розташована за адресою: м. Львів, перехрестя вулиці Липинського та пр. Чорновола, зателефонував сину ОСОБА_19 - неповнолітньому ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та висловив йому погрози у застосуванні насильства, а також повідомив, що відріже йому голову, тобто висловив погрозу вбивства.

10 липня 2015 року, о 15 годині 11 хвилин, ОСОБА_8 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи в зоні дії базової станції ПрАТ «Київстар», що розташована за адресою: м. Львів, перехрестя вулиць Під Голоском та 2-го Заозерного провулка, використовуючи мобільний телефон з номером оператора мобільного зв`язку НОМЕР_1 , зателефонував дружині ОСОБА_19 - ОСОБА_23 , та з метою схилити ОСОБА_19 до передачі грошових коштів, висловив ОСОБА_23 погрози у застосуванні насильства.

Окрім цього, ОСОБА_8 повторно, діючи за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_9 , з метою реалізації спільного злочинного умислу, спрямованого на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, вимагали протягом травня-липня 2015 року від ОСОБА_19 передачі їм майна (коштів), у ході чого умисно пошкодили майно потерпілого шляхом вибуху.

ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_8 , з метою реалізації спільного злочинного умислу, спрямованого на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, вимагали протягом травня-липня 2015 року від ОСОБА_19 передачі їм майна (коштів), у ході чого умисно пошкодили майно потерпілого шляхом вибуху.

Зазначене кримінальне правопорушення обвинуваченими скоєно за наступних обставин.

ОСОБА_8 , беручи на себе погоджену з ОСОБА_9 функцію залякування потерпілого ОСОБА_19 , виконував дії щодо його залякування, а у разі, якщо словесні погрози не дадуть бажаного злочинного результату, має залучити мешканця м. Дрогобич Львівської області ОСОБА_9 , який володів відомостями про ОСОБА_19 , зокрема про його місце проживання, транспортний засіб, яким користується, місця частого перебування, маршрути пересування та місця проживання близьких родичів.

У подальшому, вказаними особами з метою досягнення злочинної мети по незаконному заволодінню коштами розроблено та погоджено план вимагання грошових коштів у ОСОБА_19 , згідно якого ОСОБА_8 і ОСОБА_9 повинні були здійснювати залякування, у тому числі і шляхом пошкодження чи знищення майна потерпілого ОСОБА_19 з метою схилити останнього до передачі їм грошових коштів. При цьому словесне залякування мав здійснювати ОСОБА_8 , використовуючи інформацію про спосіб життя потерпілого та його оточення, надану ОСОБА_9 , а останній, перебуваючи за місцем проживання потерпілого у м. Дрогобич Львівської області, використовуючи поради ОСОБА_8 , як більш досвідченого у злочинній діяльності, мав вчиняти дії, щодо пошкодження чи знищення їхнього майна.

2 червня 2015 року, близько 02 години, ОСОБА_9 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи по АДРЕСА_8 , з метою сприйняття ОСОБА_19 , висунутих йому раніше ОСОБА_8 погроз, пошкодив майно, а саме кинув гранату типу РГД-5 з уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ-2, під автомобіль марки Range Rover, державний номерний знак « НОМЕР_2 », яким користується ОСОБА_19 , де та вибухнула, пошкодивши автомобіль, що заподіяло ОСОБА_24 майнової шкоди на суму 43625 грн. 08 коп..

3 липня 2015 року, близько 02 години 45 хвилин, ОСОБА_9 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи по АДРЕСА_9 , з метою спонукання потерпілого ОСОБА_19 до незаконного передачі коштів та підтвердження висунутих раніше ОСОБА_8 погроз, як реальних, пошкодив майно, а саме кинув оборонну осколкову ручну гранату типу Ф-1, з уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ, під паркан будинку, де проживає матір потерпілого ОСОБА_24 , яка на той час перебувала всередині, граната вибухнула на подвір`ї, пошкодивши будинок, а також пошкодило будинок ОСОБА_25 .

Окрім цього, ОСОБА_8 , не маючи на це передбаченого законом дозволу, придбав з невстановленого досудовим розслідуванням джерела та у невстановлений досудовим розслідуванням час, гранату типу РГД-5 із уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ-2, 9мм самозарядний пістолет Макарова (ПМ) № НОМЕР_3 , виробництва СССР, чотири магазини, які можуть використовуватися в даному пістолеті, та 31 патрон, які зберігав у салоні автомобіля марки Мітсубісі-Паджеро, державний номерний знак НОМЕР_4 , що належить його співмешканці ОСОБА_26 і яким він ( ОСОБА_8 ) користувався.

15 липня 2015 року, у ході обшуку автомобіля марки Мітсубісі-Паджеро, державний номерний знак НОМЕР_4 , проведеного на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова, гранату із запалом, пістолет, магазини та патрони вилучено.

Згідно з висновком експерта № 2/67Е від 7 вересня 2015 року, вилучені з автомобіля, яким користувався ОСОБА_8 , предмети є конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини корпусом гранати типу РГД-5 та уніфікованим запалом дистанційної дії УЗГРМ-2, які в своїй сукупності являються вибуховим пристроєм, а саме наступальною осколковою гранатою РГД-5, виготовлені промисловим способом і є придатними для здійснення вибуху.

Відповідно до висновку експерта № 5/1106 від 23 жовтня 2015 року, вилучені з автомобіля, яким користувався ОСОБА_8 , предмети є 9 мм самозарядним пістолетом Макарова (ПМ) № НОМЕР_3 , виробництва СРСР, що є вогнепальною нарізною зброєю. Пістолет справний, до стрільби придатний. Магазин № НОМЕР_5 є магазином до даного пістолета. Магазини №№ НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 є магазинами до 9мм пістолетів Макарова і можуть використовуватися і в пістолеті № НОМЕР_3 . 29 патронів промислового вітчизняного виробництва є боєприпасами до вогнепальної нарізної зброї - 9х18мм патронами до пістолета Макарова (ПМ), Стєчкіна (АПС) та ряду пістолет-кулеметів калібру 9мм. Патрони до стрільби придатні, в тому числі з пістолету № НОМЕР_3 . 2 патрони промислового іноземного виробництва є боєприпасами до вогнепальної нарізної зброї - патронами калібру .380АСР (9х17мм) до ряду пістолетів іноземного виробництва, російського пістолету ИЖ-71 (модифікованого пістолету Макарова). За своїми розмірно-конструктивними характеристиками дані патрони можна використати і для стрільби з пістолета Макарова. Патрони до стрільби придатні, в тому числі з пістолету № НОМЕР_3 .

Окрім цього, ОСОБА_9 , не маючи на це передбаченого законом дозволу, придбав з невстановленого досудовим розслідуванням джерела та у невстановлений досудовим розслідуванням час гранату типу РГД-5 з уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ-2 та гранату типу Ф-1 з уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ, які зберігав у невстановленому досудовим розслідуванням місці.

2 червня 2015 року, близько 02 години, ОСОБА_9 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи по АДРЕСА_8 , куди приніс наявну у нього гранату типу РГД-5 з уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ-2, з метою сприйняття ОСОБА_19 , висунутих йому раніше ОСОБА_8 погроз, як реальних, кинув вказану гранату під автомобіль марки RangeRover, державний номерний знак « НОМЕР_2 », яким користується ОСОБА_19 , де та й вибухнула, пошкодивши автомобіль.

Згідно з висновком експерта № 2/26-3/731Е від 3 серпня 2015 року, вилучені при огляді місця події ділянки по АДРЕСА_8 , де стався вибух, предмети є залишками уніфікованого запалу дистанційної дії типу УЗГРМ-2 та залишками корпуса гранати РГД-5. На фрагментах металу та в суміші фрагментів бетону з асфальтом виявлено сліди бризантної вибухової речовини - тротилу.

3 липня 2015 року, близько 02 години 45 хвилин, ОСОБА_9 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння майном ОСОБА_19 , діючи в межах заздалегідь погодженого плану та розподілу злочинних обов`язків, перебуваючи по АДРЕСА_9 , куди приніс наявну у нього гранату типу Ф-1 з уніфікованим запалом дистанційної дії УЗРГМ, з метою сприйняття ОСОБА_19 , висунутих йому раніше ОСОБА_8 погроз, як реальних, кинув вказану гранату під паркан будинку, де проживає матір потерпілого ОСОБА_24 , яка на той час перебувала всередині, проте граната вибухнула на подвір`ї, пошкодивши будинок, а також пошкодивши будинок ОСОБА_25 .

Згідно з висновком експерта № 2/53-3/829Е від 15 жовтня 2015 року, вилучені при огляді місця події ділянки по АДРЕСА_9 , де стався вибух, предмети до вибуху являлись уніфікованим запалом дистанційної дії типу УЗГРМ та корпусом гранати Ф-1, які у своїй сукупності являли вибуховий пристрій. На металевих фрагментах корпуса гранати і металевих частинах підривача, на двох марлевих тампонах із змивами з епіцентру вибуху, на фрагментах бетону та каміння з епіцентру вибуху виявлено сліди бризантної вибухової речовини нормальної потужності тротилу. Причиною вибуху є вибух вибухового пристрою оборонної осколкової ручної гранати типу Ф-1.

Не погоджуючись з вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 9 лютого 2018 року, прокурор Львівської обласної прокуратури ОСОБА_18 подав апеляційну скаргу відповідно до якої просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України та призначити покарання: за ч. 3 ст. 189 КК України 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України 8 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання остаточно призначити покарання 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна. ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 4 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України та призначити покарання: за ч. 3 ст. 189 КК України 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України 4 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення більш суворого покарання менш суворим остаточно призначити покарання 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна. ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК України та призначити покарання: за ч. 3 ст. 189 КК України 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України 8 років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 263 КК України 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання остаточно призначити покарання 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна. ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК України та призначити покарання: за ч. 3 ст. 189 КК України 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України 3 роки позбавлення волі; за ч. 1 ст. 263 КК України 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання остаточно призначити покарання 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуваний вирок є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, вказує на те, що судом не враховано показань ОСОБА_27 , який під час допиту в суді показав, що спілкувався з ОСОБА_6 з приводу вимагання коштів у ОСОБА_19 . Не взято до уваги показань свідка ОСОБА_28 , який повідомив, що був посередником в розмовах ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , передавав інформацію. Залишено поза увагою показання самого ОСОБА_6 , який визнав факт спілкування з ОСОБА_7 , однак зазначив, що зафіксовані негласними слідчими діями розмови є перекрученими.

Покликається на те, що у рішенні суд викривляє дійсну суть розмов між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , а також не вказує на існуючі обставини обізнаності останнього у вчинюваному злочині та в здійсненні консультацій ОСОБА_7 щодо моделі поведінки під час розмов з потерпілим.

Крім того, судом у вироку вказано, що проведеними негласними слідчими (розшуковими) діями не доводиться факт причетності ОСОБА_6 до вимагання коштів, однак відповідно до обвинувального акта останньому інкримінується саме надання порад і консультацій щодо моделі поведінки. Наведені фрази у вироку про розмови 22 червня 2015 року стосовно вибуху гранати під автомобілем є вирваними з контексту. Зокрема, не вказано частину розмови щодо місця передачі коштів, рекомендації ОСОБА_6 співрозмовнику про подальшу модель поведінки, а саме: заперечення факту причетності до вибухів та вимагань коштів з боку особи, яка дзвонила від імені ОСОБА_7 , представляючись «Сергієм», та вимагала повернення коштів.

Зазначає, що в оскаржуваному рішенні не наведено жодних мотивів, з яких суд не взяв до уваги вищевказані показання допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_27 і ОСОБА_29 , які підтвердили обізнаність ОСОБА_6 у вчиненні вимагання коштів, його неодноразові зустрічі з ОСОБА_8 , а також не враховано надані стороною обвинувачення протоколи негласних слідчих (розшукових) дій, що беззаперечно доводять вину ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Стосовно визнання ОСОБА_7 невинуватим, суд першої інстанції зазначив, що хоча у судовому засіданні знайшов факт підтвердження спілкування між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з приводу вчинюваного злочину, обставин вимагання коштів, місця їх передачі тощо, однак такі розмови носили виключно консультативний характер.

Разом з тим, на переконання сторони обвинувачення, судом не враховано показань потерпілого ОСОБА_19 , який повідомив, що попередньо між ним та ОСОБА_7 були підприємницькі відносини, відповідно до яких останній надавав йому послуги з перевезення товару. Під час надання такої послуги виявилась недостача товару на загальну суму 15 000 доларів США, які, відповідно, потерпілий не доплатив за надані послуги. З цим ОСОБА_7 погодився та протягом 2,5 років до нього не звертався. В червні 2015 року до нього подзвонив невідомий чоловік, який представився ОСОБА_22 партнером ОСОБА_7 , та почав вимагати у нього кошти в сумі 15 000 доларів США. При подальших розмовах ОСОБА_22 погрожував йому та його сім`ї фізичною розправою, що супроводжувалось застосуванням гранат, однією з яких у червні 2015 року пошкоджено його автомобіль, а іншою в липні 2015 року будинок його матері в АДРЕСА_9 . Під час телефонних розмов ОСОБА_7 підтвердив, що це фактично від нього дзвонять та наполягав на поверненні коштів.

Також не враховано показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який визнав, що розповідав знайомим про наявність перед ним у ОСОБА_19 боргових зобов`язань у сумі 15 000 доларів США, які останній не бажає повертати. Про це він розповів ОСОБА_6 та, згідно з рекомендаціями останнього, заперечував факт причетності до таких вимагань, однак наполягав на поверненні коштів.

Наведені докази були відкинуті судом, при цьому не наведено жодних мотивів з приводу того, чому їх не враховано при прийнятті рішення.

Вказує, що судом не враховано, що на думку ОСОБА_7 потерпілий ОСОБА_19 винен йому кошти у сумі 15 000 доларів США, та саме з приводу цієї суми і ведеться весь час розмова між потерпілим у провадженні та обвинуваченим ОСОБА_7 , а також таку суму вимагали особи, які представились партнерами ОСОБА_7 та застосовували щодо нього та його сім`ї гранати. Наведене, зокрема, підтверджується протоколами негласних слідчих (розшукових) дій.

Крім того, вказує, що ОСОБА_7 виправдано за ч. 3 ст. 189, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України, при тому органом досудового розслідування його дії було кваліфіковано за ч. 3 ст. 189, ч. 4 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України. Приймаючи таке рішення про виправдання обвинуваченого, суд не навів жодних обґрунтувань рішення про зміну кваліфікації ОСОБА_7 .

Що стосується засудження ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 189, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України до 5 років позбавлення волі та звільнення їх від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, прокурор вважає таке рішення незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого.

Так, судом змінено кваліфікацію дій ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з ч. 3 ст. 189 КК України на ч. 2 ст. 189 КК України з тих мотивів, що пошкодження автомобіля і будинку потерпілих відбувалось, коли потерпілих та інших людей поруч не було, що спрямовано на залякування потерпілих та спонукання потерпілого ОСОБА_19 до передачі коштів.

При цьому судом не обґрунтовано можливість безпечного застосування гранат у громадських місцях та зміну місця застосування вибухового пристрою (оскільки граната відбилась від вікна та впала на подвір`я, де і вибухнула), безпідставно вказавши про його застосування біля паркану, а не з метою закинути в будинок.

Також судом виключено з ч. 3 ст. 189 та ч. 2 ст. 194 КК України таку кваліфікуючу ознаку як спричинення шкоди у великих розмірах, мотивувавши тим, що інкримінована шкода не доводиться висновками експертів. При цьому наданий потерпілим звіт про оцінку вартості відновлювального ремонту автомобіля визнав недопустимим доказом, обґрунтовуючи це тим, що видача такої оцінки в підтвердження вартості пошкодження майна законом не передбачена. Водночас, судом не враховано положення ст. 93 КК України, відповідно до якої обов`язок по збиранню доказів покладено не лише на слідчого та прокурора, а й на потерпілого у провадженні, відтак потерпілий вправі надавати підтверджуючі документи щодо суми спричиненої йому шкоди.

Крім того, звертає увагу на те, що судом ОСОБА_9 засуджено за ч. 2 ст. 189, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України, при цьому не обґрунтовано зміну кваліфікації дій з ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України на ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України.

Стосовно призначення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, вказує, що незрозуміло які обставини справи чи дані про особи обвинувачених дали суду підстави вважати, що виправлення і перевиховання вказаних осіб можливе зі звільненням від відбування покарання з випробуванням. Вважає такий висновок хибним, оскільки обвинуваченими вчинені тяжкі злочини, особливо небезпечним способом, у яких винними себе вони так і не визнали.

Також з апеляційною скаргою звернувся потерпілий ОСОБА_19 , який просить вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 9 лютого 2018 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України та призначити покарання 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна; ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 4 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України та призначити покарання 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна; ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України та призначити покарання 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна; ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України та призначити покарання 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Стягнути солідарно з обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на його користь майнову шкоду в сумі 321 429,88 грн та моральну шкоду у розмірі 2 000 000 грн.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуваний вирок не відповідає вимогам закону у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зокрема, вважає, що висновок суду про те, що пред`явлене ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 3 ст. 189, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України, не знайшло свого підтвердження, суперечить усім матеріалам кримінального провадження, а також висновку цього ж суду в частині визнання винуватими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України.

Зазначає, що при визнанні невинуватим ОСОБА_6 не враховано ряд доказів телефонних розмов та показань свідків, зокрема: показання свідка ОСОБА_27 , який показав, що розмовляв з ОСОБА_6 з приводу вимагання коштів у ОСОБА_19 . Не враховано показань свідка ОСОБА_28 , який повідомив, що був посередником в розмовах ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , що підтверджує факт їхнього спілкування в час, коли йому та його родині погрожували фізичною розправою. Такі показання, в сукупності з показаннями ОСОБА_6 , який визнав факт спілкування з ОСОБА_7 , судом не враховані, мотиви цього рішення не вказані.

Покликається на те, що при проведенні аналізу негласно зафіксованих телефонних розмов між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 суд викривляє суть розмов, а також не вказує на існуючі об`єктивні обставини, які підтверджують факт обізнаності ОСОБА_6 у вчинюваному злочині та в наданні ОСОБА_7 консультацій щодо моделі поведінки під час розмов із ним (потерпілим).

Стосовно висновків суду про визнання невинуватим та виправдання ОСОБА_7 , зазначає, що судом не проаналізовано його показання про наявність між ним і ОСОБА_7 підприємницьких відносин. Зокрема, останній надавав йому послуги з перевезення товару, під час надання яких виявлено недостачу товару на суму 15 000 доларів США. З фактом такої нестачі ОСОБА_7 був згідний та протягом майже трьох років до нього не звертався. В червні 2015 року йому подзвонив невідомий чоловік, який представився ОСОБА_22 партнером ОСОБА_7 та почав вимагати кошти в сумі 15 000 доларів США. При подальших розмовах ОСОБА_22 погрожував і йому, і його сім`ї фізичною розправою. Для того, щоб погрози були сприйняті реально, було кинуто дві гранати одна в червні 2015 року, якою було пошкоджено автомобіль, яким він користується, а інша у липні 2015 року, якою було пошкоджено будинок його матері.

Також зазначає, що невдовзі після того як було кинуто гранату у будинок його матері, де вона проживала разом з бабусею ОСОБА_30 , остання померла. Вважає, що це стало наслідком моральних переживань, які вона отримала внаслідок вибуху.

Вказує, що під час телефонних розмов з ОСОБА_7 останній підтвердив, що це фактично від нього дзвонять і наполягав на поверненні коштів. Крім того, ОСОБА_7 у судовому засіданні підтвердив, що розповідав знайомим про наявність у потерпілого боргових зобов`язань перед ним, які він бажає повернути.

Таким чином, вважає, що судом у вироку не зазначено жодних мотивів, з яких суд не взяв до уваги його показання, які підтвердили обізнаність ОСОБА_7 у вимаганні коштів, його неодноразове спілкування з ОСОБА_6 , як і не враховано надані стороною обвинувачення протоколи негласних слідчих (розшукових) дій, хоча наведені докази беззаперечно доводять обізнаність ОСОБА_7 у вчиненні вимагання коштів, із застосуванням насильства, та пошкодженні майна шляхом здійснення вибуху.

Покликається на те, що судом безпідставно здійснено перекваліфікацію дій ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з ч. 3 ст. 189 КК України на ч. 2 ст. 189 КК України, тобто, на переконання Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, неодноразове кидання гранат у громадському місці є безпечним для життя та здоров`я способом вчинення злочину.

Не погоджується потерпілий ОСОБА_19 і з виключенням з ч. 3 ст. 189 та ч. 2 ст. 194 КК України такої кваліфікуючої ознаки як спричинення шкоди у великих розмірах. Зокрема, суддею проігноровано належний і допустимий доказ звіт про оцінку визначення вартості відновлювального автомобіля «Land Rover Range Rover», р.н. НОМЕР_2 , який виконано ДП «Експерт-Сервіс Авто», що є суб`єктом оціночної діяльності (сертифікат №16379/14, виданий ФДМУ 29 квітня 2014 року». Проводив оцінку ОСОБА_31 , який має кваліфікацію аварійного комісара та кваліфікаційне свідоцтво оцінювача.

Відповідно до оцінки визначення вартості відновлювального ремонту автомобіля «Land Rover Range Rover», р.н. НОМЕР_2 , вартість такого ремонту становить 321 429,88 грн.

Крім того, потерпілий вказує на невідповідність призначеного ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання, вказуючи на надмірну м`якість такого. Зокрема, вказує, що суд першої інстанції безпідставно дійшов до висновку про можливість виправлення обвинувачених без відбування покарання. Так, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вину у скоєному заперечують, тобто жодних із них не усвідомив протиправність своїх дій та наслідків, до яких вони призвели, потерпілі наполягають на призначенні суворого покарання. Наявність малолітніх дітей, позитивні характеристики та міцні соціальні зв`язки, покладені в основу застосування ст. 75 КК України, враховуються при призначенні покарання, без застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням. Попри те, що жодна з обставин, передбачених ст. 66 КК України, які пом`якшують покарання, відсутня, даний факт, як і позиція потерпілих, залишився поза увагою суду.

Не згоден потерпілий і з рішенням суду у частині цивільного позову. Зокрема, стосовно відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 321 429 грн йому було відмовлено, оскільки власником транспортного засобу «Land Rover Range Rover», р.н. НОМЕР_2 , є його мати ОСОБА_24 . Однак, в силу вимог Закону, власник за власним бажанням може передати право користування належним йому транспортним засобом близькому родичеві. У такому випадку цей близький родич вказується у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу як особа, що наділена певним речовим правом, а саме: правом користування цим майном. Таким чином, особа, яка записана у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу як правомірний користувач, наділена певним речовим правом. У випадку порушення цього права така особа, як і власник, має право звернутись за його захистом. Зі свого боку власник, права якого порушені, має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Отож, і особа, яка наділена речовим правом, має право на таке відшкодування.

Таким чином, особа, яка не є власником транспортного засобу, але керувала на законних підставах, має право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну, а тому висновки суду у цій частині є такими, що не відповідають чинному законодавству та фактичним обставинам справи.

Крім того, судом вказано, що потерпіла ОСОБА_24 зазнала матеріальних збитків у зв`язку із пошкодженням автомобіля в сумі 43 635 грн. При цьому кваліфікація дій обвинувачених за ч. 3 ст. 189 КК України в частині вчинення вимагання, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, та таке, що завдало майнової шкоди у великих розмірах, не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду. Зокрема, майнової шкоди у великих чи особливо великих розмірах не встановлено, оскільки відповідно до товарного чеку від 2 листопада 2015 року, виданого ФОП Хомин, ремонт автомобіля «Land Rover Range Rover», р.н. НОМЕР_2 , становив 43 625,08 грн. Поміж тим, звіт про оцінку визначення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу «Land Rover Range Rover», р.н. НОМЕР_2 , судом проігноровано.

Показання експерта ОСОБА_32 , допитаного у статусі свідка, та свідка ОСОБА_33 , який є власником автосервісу, де здійснювався ремонт автомобіля, свідка ОСОБА_34 , що є керівником автосервісу ФОП ОСОБА_35 , було залишено без уваги.

Наполягає, що сума його матеріальних збитків у зв`язку з пошкодженням авто становить 321 429,88 грн.

Окрім того, вказує, що неправомірними діями обвинувачених йому була завдана моральна шкода, яка полягала та полягає у фізичних та постійних стражданнях, пов`язаних зі страхом за своє життя і здоров`я, а також близьких йому людей; втратою психологічного спокою та рівноваги; переживання за психічний розвиток своєї дитини та здоров`я своєї дружини; відновлення фізичного здоров`я його матері у зв`язку з пошкодженням серцево-судинної системи; необхідністю відвідувати психотерапевта та невропатолога; порушенням нормальних життєвих зв`язків та сталого побуту; безперервними головними болями у зв`язку з перенесеними душевними стражданнями; переживанням за порушене право власності; зниження працездатності тощо. Відтак вважає, що стягнута судом на його користь моральна шкода у розмірі 30 000 грн є недостатньою, а тому просить стягнути з обвинувачених солідарно 2 000 000 грн моральної шкоди.

Не погоджуючись з вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 9 лютого 2018 року, з апеляційною скаргою звернулася захисник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_13 , яка просить скасувати оскаржуваний вирок та закрити кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуваний вирок ухвалено внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду, викладеним у судовому рішенні, фактичним обставинам справи. Зокрема, вказує на те, що судом не наведено чітко докази, які б «поза розумним сумнівом» доводили пред`явлення саме ОСОБА_8 вимоги саме передання суми 15 000 доларів США, поєднаної з вказаними погрозами, насильством, пошкодженням чи знищенням майна. Навіть не зрозуміло кому саме, на думку суму, мав передати кошти потерпілий. При цьому відомості, що особа « ОСОБА_22 », яку сторона обвинувачення ототожнює з її підзахисним, заявляла саме про вказану суму, у матеріалах НСРД відсутні, а інші телефонні розмови особи « ОСОБА_22 » з членами родини потерпілого не містять жодної згадки ні про ОСОБА_7 , ні про 15 000 доларів США.

Вказує, що обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України є надуманим, оскільки умисне пошкодження чужого майна є злочином з матеріальним складом. Виходячи з норми ст. 194 КК України, законодавцем встановлено виключно майновий критерій для кваліфікації основного складу даного злочину великий розмір майнової шкоди. При цьому частина 2 даної статті є злочином з кваліфікованим складом, який повинен містити усі ознаки основного складу. Тобто коли умисне знищення чи пошкодження майна, вчинене загально небезпечним способом, не заподіяло шкоди у великих розмірах, дії винного не утворюють закінченого складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України. Вважає, що вказувати на кваліфікований склад злочину за відсутності основного складу злочину є помилкою. Відтак кваліфікація дій обвинувачених за ч. 2 ст. 194 КК України є невірною, такі дії мали б бути кваліфіковані за ч. 4 ст. 296 КК України.

Наголошує, що ОСОБА_8 помилково визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. Зокрема, в ухвалі слідчого судді взагалі не вказано жодної речі, яка підлягала вилученню; обшук був проведений іншою особою, не визначеною ухвалою слідчого судді; після тимчасового вилучення речей не було дотримано вимог КПК України щодо наступного судового контролю, адже сторона обвинувачення мала звернутися до слідчого судді з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна. Предмети, які були визнані вибуховим пристроєм та вогнепальною зброєю, вилучені 15 липня 2015 року у ході обшуку автомобіля «Мітсубісі Паджеро», р.н. НОМЕР_4 , який її підзахисному не належить, сам підозрюваний на час затримання при собі жодних заборонених предметів не мав. Стороною обвинувачення не надано жодного доказу, що саме ОСОБА_8 належать предмети, заборонені в обігу. Також не доведено і придбання зазначених предметів.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора, який заперечив проти доводів апеляційної скарги сторони захисту та підтримав доводи своєї апеляційної скарги і скарги потерпілого, пояснення потерпілого на підтримку своєї апеляційної скарги та скарги прокурора, а також заперечив доводи апеляційної скарги сторони захисту, пояснення обвинувачених та їх захисників, які підтримали доводи апеляційної скарги сторони захисту та заперечили доводи апеляційних скарг потерпілого і прокурора, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В силу вимог ч. 3 ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

У Постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі №712/13361/15 зазначено, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Зазначені вимоги закону та роз`яснення Верховного Суду в повній мірі враховані судом першої інстанції при ухваленні судового рішення.

Виправдовуючи, зокрема, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, тобто за недоведеністю вини, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив зібрані у справі докази, проаналізував їх та надав їм належну оцінку.

Як слідує з висунутого обвинувачення, ОСОБА_6 , будучи службовою особою, діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_7 , а також ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , з метою реалізації спільного злочинного умислу, спрямованого на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, вимагали протягом травня-липня 2015 року від ОСОБА_19 передачі їм майна (коштів). Крім того, дані особи у ході вчинення вказаного злочину умисно пошкодили майно потерпілого шляхом вибуху, що заподіяло шкоду у великих розмірах.

Таким чином, зокрема, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України, тобто у вчиненні за попередньою змовою групою осіб, будучи службовою особою з використанням свого службового становища, вчинив вимагання з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами, з погрозою вбивства, з пошкодженням майна, поєднане з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, та таке, що завдало майнової шкоди у великих розмірах; у вчиненні за попередньою змовою групою осіб, будучи пособником, скоїв умисне пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, шляхом вибуху.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України, тобто у вчиненні за попередньою змовою групою осіб вимагання, з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами, з погрозою вбивства, з пошкодженням майна, поєднане з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, та таке, що завдало майнової шкоди у великих розмірах; у вчиненні за попередньою змовою групою осіб, будучи підбурювачем, скоїв умисне пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, шляхом вибуху.

Разом з тим, з аналізу всіх досліджених судом першої інстанції доказів, які ретельно викладені у вироку, та яким надана належна оцінка, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили інкриміновані їм правопорушення.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень не визнав та пояснив, що він працював в обласному відділі міліції УБОЗі та на одному святкуванні познайомився з ОСОБА_7 , котрий розповів, що у нього виникли боргові зобов`язання з ОСОБА_19 . Зокрема, ОСОБА_7 звернувся до нього за юридичною допомогою, на що він порадив звернутись до суду. В подальшому ОСОБА_7 дзвонив і питав поради, що йому робити та розповів, що хтось підірвав автомобіль ОСОБА_19 , на що він порадив звернутися в міліцію. Показав, що ОСОБА_8 знає, оскільки разом займалися спортом, а також останній допомагав йому зустрітися з головою Спілки афганців для сприяння звільнення з полону з зони АТО його родича, ОСОБА_9 та ОСОБА_19 він не знає.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні в суді першої інстанції винним себе не визнав та надав показання про те, що багато кому розповідав про борг ОСОБА_19 у сумі 15 000 доларів США перед ним, в тому числі і ОСОБА_6 , який радив йому звернутися в міліцію або в суд. Зазначив, що з ОСОБА_19 знайомий з 2011 року, допомагав йому перевезти вантаж з Польщі на територію України. Після перевезення вантажу ОСОБА_19 ніяких претензій йому не висловлював, він перерахував вантаж та віддав йому частину грошей, а решту в сумі 15 000 доларів США пообіцяв надати пізніше. В подальшому ОСОБА_19 повідомив йому, що є недостача товару і гроші в сумі 15 000 доларів США він йому не віддасть. Зазначив, що сподівався, що останній поверне кошти, при цьому ніяких розписок не мав, ніяких погроз у бік ОСОБА_19 не висловлював. ОСОБА_6 радив йому як зробити все правильно з юридичної точки зору. Крім того, вказав, що між конфліктом і підривом автомобіля пройшло три роки.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_6 знає, допомагав йому організувати зустріч і з головою Афганської спілки. З ОСОБА_7 познайомився вже на суді, до цього про нього ніколи не знав та не чув.

Обвинувачений ОСОБА_9 надав показання про те, що з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 познайомився вже на суді, до цього про них ніколи не знав та не чув.

Потерпілий ОСОБА_19 під час допиту у суді першої інстанції показав, що мав одноразову домовленість з ОСОБА_7 з приводу доставки товару з м. Перемишля до м. Львова. За роботу мав заплатити 19 000 доларів США. Коли отримав вантаж, віддав ОСОБА_7 4 000 доларів США, оскільки не мав з собою більше. Відвізши товар до м. Києва виявив недостачу такого та повідомив ОСОБА_7 , що гроші у сумі 15 000 доларів США повертати не буде. В 2015 році йому на мобільний зателефонував ОСОБА_22 , який представився партнером ОСОБА_7 і сказав, що він винен їм 15 000 доларів США. 2 червня 2015 року йому під автомобіль кинули гранату. Також дзвінки з погрозами здійснювались його дружині і сину. Вважає, що всі ці дзвінки були ініційовані ОСОБА_7 .

Також судом першої інстанції було допитано потерпілих ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_24 (дружина, неповнолітній син та матір потерпілого ОСОБА_19 відповідно) та потерпілу ОСОБА_25 , які підтвердили вибух гранати біля будинку ОСОБА_24 . Крім того, потерпілі ОСОБА_23 та неповнолітній ОСОБА_24 підтвердили факт дзвінків до них з погрозами.

Крім того, судом першої інстанції проведено допит свідків ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 та досліджено надані стороною обвинувачення письмові докази на обгрунтування доведеності вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зокрема: протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 2 червня 2015 року, від потерпілого ОСОБА_19 щодо пошкодження автомобіля «Range Rover» НОМЕР_9 , внаслідок вибуху гранати. (т. 3, а.с. 202-203); протокол огляду місця події від 2 червня 2015 року та фототаблиці до нього з якого вбачається, що здійснювався огляд території біля будинку АДРЕСА_8 , де виявлено автомобіль марки «Range Rover» НОМЕР_9 , 2007 року випуску з механічними пошкодженнями, які описуються в протоколі (т. 3, а.с. 204-213); висновок експерта № 2/46-3/731Е від 3 серпня 2015 року з якого вбачається, що надані для дослідження предмети являють собою залишки уніфікованого запалу дистанційної дії типу УЗРГМ-2 із залишками корпуса гранати РГД-5 та на асфальті і бетоні виявлено сліди тротилу (т. 3, а.с. 214-221); протокол огляду від 23 жовтня 2015 року, яким оглянуто залишки уніфікованого запалу дистанційної дії типу УЗРГМ-2 із залишками корпуса гранати РГД-5 та суміш фрагментів бетону з асфальтом. (т. 3, а.с. 222); протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 3 липня 2015 року від потерпілого ОСОБА_19 щодо пошкодження фасаду його будинку внаслідок вибуху гранати. (т. 3, а.с. 202-203); протокол огляду місця події від 3 липня 2015 року та фототаблиці до нього, а саме оглядалася територія біля будинку АДРЕСА_10 та АДРЕСА_9 , де під час огляду виявлено пошкодження даних будинків та прилеглої до них території, які описуються в протоколі (т. 3, а.с. 225-241); висновок експерта № 2/53-3/829Е від 15 жовтня 2015 року яким встановлено, що надані для дослідження предмети являють собою запобіжний важіль підривача типу УЗРГМ-2 із залишками корпуса гранати РГД-5 та корпусом гранати типу Ф-1, на фрагментах асфальту і бетону виявлено сліди тротилу (т. 3, а.с. 242-250); заявою потерпілого ОСОБА_19 від 3 липня 2015 року, щодо прийняття міри до чоловіків ОСОБА_39 і ОСОБА_22 , які неодноразово погрожують йому фізичною розправою, вимагають грошові кошти у сумі 15000 доларів США за не існуючі боргові зобов`язання. (т. 4, а.с. 1); протокол обшуку та фототаблиці до нього від 15 липня 2015 року відповідно до якого проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_6 в м. Львові та виявлено мобільний телефон марки «IPhone 4S» із сім карткою Київстар та ноутбук. (т. 4, а.с. 36-40); протокол огляду від 27 жовтня 2015 року, яким вилучені речі в обвинувачених оглянуто старшим слідчим слідчого відділу прокуратури ОСОБА_40 та приєднано до матеріалів кримінального провадження (т. 4, а.с. 54-60); постанову про визнання предмета як речового доказу та прилучення його до кримінального провадження від 27 жовтня 2015 року, якою визнано речовими доказами вилучені речі в обвинувачених. (т. 4, а.с. 61-62); протокол затримання ОСОБА_6 від 15 липня 2015 року (т. 4, а.с. 63-66); протокол за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 15 липня 2015 року та флеш-накопичувачів, на яких відображено телефонні розмови між ОСОБА_19 та ОСОБА_7 щодо боргових зобов`язань та їх повернення. Як досліджено судом першої інстанції, ОСОБА_19 звинувачує ОСОБА_41 в тому, що до нього і його сім`ї видзвонює чоловік на ім`я ОСОБА_22 і погрожує їм розправою, якщо він не віддасть йому кошти. А також, що на його думку хтось за вказівкою ОСОБА_42 підкинув гранату під йому автомобіль та будинок його матері (т. 4, а.с. 160-174); протокол за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 15 липня 2015 року та флеш-накопичувачів, досліджених місцевим судом, з якого вбачається, що у телефонній розмові ОСОБА_7 розповідає ОСОБА_6 , про те, що ОСОБА_19 винен йому кошти, а також питає у ОСОБА_6 поради, що йому робити, оскільки ОСОБА_19 його в тому, що йому підкинули гранату під автомобіль і що це зробили люди за його вказівкою. На що ОСОБА_6 спитав: «А що йому машину гахнути, так?». Також ОСОБА_6 радив ОСОБА_7 зустрітися із ОСОБА_19 в УБОЗі, щоб вони вирішили свої проблеми, та надавав юридичні поради. Крім того, з розмови між ОСОБА_7 і ОСОБА_19 слідує, що вони ніяк не можуть домовитися про зустріч; ОСОБА_7 просить ОСОБА_19 передати гроші через родича останнього, на ім`я ОСОБА_43 . (т. 4, а.с. 175-192); висновок службового розслідування за фактом повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення майору міліції ОСОБА_6 , вбачається, що за грубі порушення службової дисципліни, ЗУ «Про міліцію», статуту накладено дисциплінарне стягнення на ОСОБА_6 у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ. (т. 4, а.с. 199-205); протокол за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 15 липня 2015 року та флеш-накопичувач, з якого вбачаються телефонні розмови між ОСОБА_7 і не встановленою собою (олівцем дописано - із ОСОБА_6 ), де вони розмовляють про те, що ОСОБА_19 винен ОСОБА_7 кошти і питає у невстановленої особи поради, що йому робити, оскільки ОСОБА_19 , в свою чергу, звинувачує ОСОБА_7 в тому, що йому підкинули гранату під автомобіль і що це зробили люди за його вказівкою. На що невідомий радив ОСОБА_7 зустрітися із ОСОБА_19 в УБОЗі, щоб вони вирішили свої проблеми, або нехай ОСОБА_19 передасть гроші через свого родича з УБОЗу на ім`я ОСОБА_43 . (т. 4, а.с. 237-244); клопотання слідчого до слідчого судді Галицького районного суду м. Львова про тимчасовий доступ до документів, що містять охоронювану законом таємницю від 7 жовтня 2015 року, щодо телефонних з`єднань. Ухвали суду про надання таких дозволів та протоколи слідчих про тимчасовий доступ до речей і документів (т. 5, а.с. 19-31); протокол проведення слідчого експерименту від 21 жовтня 2015 року з якого вбачається, як ОСОБА_19 розповідає про події у ніч з 1 на 2 червня 2015 року, які він також надавав в судовому засіданні. (т. 5, а.с. 40-42).

На підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому правопорушень стороною обвинувачення додатково надано такі письмові докази: протокол огляду від 27 жовтня 2015 року, яким оглянуто диск з інформацією відповідно до ухвали суду, щодо телефонних дзвінків на мобільний телефон ОСОБА_44 . (т. 5, а.с. 43-140); протокол за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 14 серпня 2015 року та флеш-накопичувачів, з яких вбачаються телефонні розмови між ОСОБА_7 і ОСОБА_45 - працівником поліції, якому ОСОБА_7 розповідає, що ОСОБА_19 винен йому 15 000 доларів США і не віддає. Також ОСОБА_7 говорить йому, що він не причетний до підриву його автомобіля та йому про це нічого не відомо. (т. 5, а.с. 161-162).

Дослідивши докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що ці докази не доводять вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм злочинів.

Погоджується з такими висновком і колегія суддів апеляційного суду.

Так, відповідно до статті 189 КК України вимагання полягає у незаконній вимозі передати чуже майно чи право на майно або вчинити будь-які дії майнового характеру з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами, обмежити права, свободи або законні інтереси цих осіб, пошкодити чи знищити їхнє майно або майно, що перебуває в їхньому віданні чи під охороною, або розголосити відомості, які потерпілий чи його близькі родичі бажають зберегти в таємниці.

Умисне знищення або пошкодження майна, як це встановлено ст. 194 КК України, може бути здійснене у будь-яких спосіб. У випадку здійснення такого шляхом підпалу, вибуху дії винних осіб слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 194 КК України.

Як слідує з пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 інкримінується вчинення вимагання та умисного пошкодження чужого майна групою осіб за попередньою змовою.

Так, положеннями ч. 2 ст. 28 КК України встановлено, що кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (два або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

При цьому, як наголошує у своїх позиціях Верховний Суд (справа №464/710/18) домовленість про спільне вчинення злочину заздалегідь означає наявність згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони.

Домовленість на спільне вчинення кримінального правопорушення не обов`язково має відбуватися в усній чи письмовій формі, а визначається і за допомогою конклюдентних дій - поведінки, що свідчить про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та встановлених фактичних обставин справи, не всі обвинувачені знайомі між собою, зокрема: ОСОБА_6 знайомий з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а ОСОБА_7 знайомий лише з ОСОБА_6 . При цьому обвинувачений ОСОБА_9 з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 познайомився лише в суді.

Пред`явлені стороною обвинувачення докази, зокрема: протоколи про хід виконання негласних слідчих (розшукових) дій не містять жодних даних про спілкування обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а спілкування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , хоч і зводиться до розмов про повернення коштів останньому, - не містять жодних даних про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 причетні до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 194 КК України.

Так, у розмові з ОСОБА_19 , який вказує, що до нього застосовані гранати, ОСОБА_7 питає: «Які гранати?» (т. 4, а.с. 165); у розмові з ОСОБА_7 . ОСОБА_6 зазначає: «Може хтось там і погрожує, але при чому тут ти?» т. 4, а.с. 80); у розмові з ОСОБА_46 . ОСОБА_7 каже: «То ти мені погрожуєш… Я не хочу з тобою бачитись, то ти мене пхаєш до своїх проблем… Я не маю нічого спільного до твоїх проблем… Той, хто до тебе дзвонить з тим і розбирайся» (т. 4, а.с. 188-189); у розмові з ОСОБА_7 . ОСОБА_6 каже: «За яку машину, що він хоче? Ну що йому там гахнули… - А що йому машину гахнули, так?» (т. 4, а.с. 177).

Таким чином, на переконання колегії суддів, матеріали кримінального провадження, як і показання допитаних у суді першої інстанції свідків, жодним чином не доводять існування домовленості між обвинуваченими ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на здійснення вимагання, що завдало майнової шкоди у великих розмірах, та умисного пошкодження чужого майна у великих розмірах, шляхом вибуху, тобто існування між вказаними особами групи осіб за попередньою змовою.

Досліджені судом письмові докази, на які сторона обвинувачення покликається як на докази доведеності вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , безпосередньо не вказують на скоєння злочинів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Зафіксовані в ході оперативно-розшукових заходів розмови, зокрема, між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , фактично зводяться до консультування про місце зустрічі з ОСОБА_19 (в УБОЗі т. 4, а.с. 178). При цьому неодноразово наголошується, що ОСОБА_7 непричетний до підриву автомобіля ОСОБА_19 (т. 4, с. 180).

При цьому покликання прокурора та потерпілого, викладені в апеляційних скаргах, зокрема щодо невзяття судом першої інстанції до уваги показів потерпілого ОСОБА_19 , свідків ОСОБА_27 та ОСОБА_28 не ґрунтуються на матеріалах справи.

Зокрема, у ході апеляційного розгляду колегія суддів встановила, що здобуті у кримінальному провадженні докази, показання потерпілого та свідків були предметом перевірки суду першої інстанції, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваному судовому рішенні.

Так, за матеріалами кримінального провадження, місцевий суд з метою встановлення усіх обставин вчинення злочину допитав потерпілих ОСОБА_19 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , а також свідків ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_47 . При цьому, відповідно до вироку, суд критично поставився до показань останніх, зокрема щодо вчинення злочинів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , зважаючи на те, що вказані особи були очевидцями злочинних дій чи їм достеменно відомо, що вказані обвинувачені вчиняли будь-які дії щодо потерпілих чи їхнього майна.

Стосовно показань вказаних осіб щодо обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , то місцевий суд взяв їх до уваги та поклав в основу свого рішення, посилаючись на те, що вони є логічними, послідовними, обґрунтованими та узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що допит свідків та потерпілих проведено з дотриманням положень статей 352, 353 КПК України.

Колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого в цій частині, оскільки в ході апеляційного розгляду процесуальних порушень порядку дослідження місцевим судом доказів (показань) встановлено не було.

Покликання прокурора на те, що ОСОБА_6 інкримінується надання порад і консультацій ОСОБА_7 щодо моделі поведінки під час вчинення злочинів спростовується самим обвинувальним актом, з якого слідує, що ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що, використовуючи своє службове становище працівника правоохоронного органу та користуючись широким колом зв`язків, здобутих у зв`язку зі здійсненням службової діяльності, серед осіб раніше засуджених, в тому числі за скоєння злочинів майнового характеру, залучив до реалізації виконання плану раніше судимого ОСОБА_8 .

Твердження прокурора про те, що відображені у вироку уривки розмови ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є вирваними з контексту, оскільки у такому не вказано фрази щодо місця передачі коштів та заперечення причетності до вибухів і вимагань, до уваги колегією суддів не беруться, оскільки у вироку суду не може бути викладено дані протоколів за результатами НСРД у їх повному обсязі. До того ж, під час дослідження таких протоколів судом встановлено, що вказані розмови зводяться до того, що ОСОБА_7 про вимагання щодо нього та факт підриву повідомив сам ОСОБА_19 .

Аргументи сторони обвинувачення та потерпілого про те, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_19 були підприємницькі відносини, при цьому сам ОСОБА_7 визнав, що у ОСОБА_19 перед ним існує заборгованість у сумі 15 000 доларів США, хоча і мають місце, що не заперечувалось сторонами кримінального провадження, однак наведене не доводить вини ОСОБА_7 у інкримінованих йому правопорушеннях, які характеризуються виключно прямим умислом та активними діями.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що між підприємницькими відносинами та фактом вимагання коштів у ОСОБА_19 минуло майже три роки.

Стосовно покликання прокурора на зміну кваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 4 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України на ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як слідує з обвинувального акта, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 інкримінується одне і те ж діяння кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 194 КК України, однак їхні дії кваліфікуються по-різному: ОСОБА_6 зазначений як пособник, а ОСОБА_7 як підбурювач.

Відповідно до ч. 4, 5 ст. 27 КК України підбурювачем є особа, яка умовлянням, підкупом, погрозою, примусом або іншим чином схилила іншого співучасника до вчинення кримінального правопорушення. Пособником є особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню кримінального правопорушення іншими співучасниками, а також особа, яка заздалегідь обіцяла переховати особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, знаряддя чи засоби вчинення кримінального правопорушення, сліди кримінального правопорушення чи предмети, здобуті кримінально протиправним шляхом, придбати чи збути такі предмети або іншим чином сприяти приховуванню кримінального правопорушення.

Тобто, за твердженням прокурора, мав місце розподіл ролей між співучасниками.

У вироку судом першої інстанції вірно викладено пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення, однак, оцінюючи дії останнього як підбурювача, судом першої інстанції помилково вказано формулу обвинувачення як ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України.

Враховуючи те, що формулювання обвинувачення ОСОБА_7 є таким, яке вказано в обвинувальному акті, колегія суддів дійшла до висновку, що має місце не перекваліфікація дій обвинуваченого, а технічна описка, а тому доводи прокурора до уваги не беруться.

Також колегія суддів не бере до уваги доводи потерпілого про те, що у розмовах із ним ОСОБА_7 фактично визнав, що це від нього дзвонять і вимагають гроші, оскільки наведене не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки жоден з протоколів за результатами проведення НСРД такої фрази не містить.

Стосовно незгоди прокурора та потерпілого з перекваліфікацією дій обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , розміру призначеного їм покарання, а також незгоди захисника з кваліфікацією дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 194, ч. 1 ст. 263 КК України колегія суддів зазначає наступне.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_8 та ОСОБА_9 інкриміновано кримінальні правопорушення за фактом вимагання, вчиненого групою осіб з погрозою насильства над потерпілим чи його близькими родичами, з погрозою вбивства, з пошкодженням майна, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, та таке, що завдало майнової шкоди у великих розмірах (ч. 3 ст. 189 КК України) та за попередньою змовою групою осіб, умисне пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах, шляхом вибуху (ч. 2 ст. 194 КК України). При цьому дії ОСОБА_8 кваліфіковано як дії пособника (ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України), а дії ОСОБА_48 як виконавця (ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України).

Суд першої інстанції, з урахуванням позиції учасників провадження, провів судовий розгляд кримінального провадження у повному об`ємі шляхом дослідження усіх доказів і, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, та диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Перекваліфіковуючи дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з ч. 3 ст. 189 КК України на ч. 2 ст. 189 КК України, суд вказав на те, що ч. 3 ст. 189 КК України передбачає такі кваліфікуючі ознаки вимагання як небезпечне для життя чи здоров`я насильство, а також завдання шкоди у великих розмірах. Враховуючи те, що потерпілі тілесних ушкоджень не зазнали, а завдання шкоди майну потерпілих у великих розмірах встановлено не було, кваліфікація дій обвинувачених за ч. 3 ст. 189 КК України не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду, з чим погоджується і колегія суддів.

Посилання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 на неправильну кваліфікацію за ч. 2 ст. 194 КК України у зв`язку з відсутністю передбаченої ч. 1 ст. 194 КК України кваліфікуючої ознаки - заподіяння шкоди у великих розмірах, на переконання колегії суддів, є безпідставними з огляду на таке.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, характеризується діями, які полягають у знищенні чи пошкодженні майна, наслідками у вигляді шкоди у великих розмірах і причинно-наслідковим зв`язком між вказаними діями і наслідками.

Знищення або пошкодження чужого майна можуть бути здійснені у будь-який спосіб. При цьому умисне знищення чи пошкодження майна шляхом підпалу, вибуху чи іншим загальнонебезпечним способом утворює кваліфікований склад цього злочину і потребує кваліфікації за ч. 2 ст. 194 КК України.

Так, зазначена норма передбачає відповідальність за «те саме діяння, вчинене шляхом підпалу, вибуху чи іншим загальнонебезпечним способом, або заподіяло майнову шкоду в особливо великих розмірах, або спричинило загибель людей чи інші тяжкі наслідки».

Словосполучення «те саме діяння», вжите в диспозиції ч. 2 ст. 194 КК України, вказує на те, що до діяння, передбаченого цією статтею, слід відносити тільки знищення (пошкодження) майна, а шкода у великих розмірах є наслідком, який виступає криміноутворюючою ознакою лише для ч. 1 ст. 194 КК України, і не є необхідною для кваліфікації за ч. 2 цієї статті. При кваліфікації випадків умисного знищення чи пошкодження майна шляхом підпалу, вибуху чи іншим загальнонебезпечним способом (ч. 2 ст.194 КК України) розмір спричиненої майнової шкоди не має правового значення.

При цьому обов`язковою характеристикою злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, є не наслідки (шкода у великих розмірах), а саме діяння (спосіб вчинення), оскільки воно в цьому випадку має більшу суспільну небезпеку порівняно зі шкодою у великих розмірах.

Наведене узгоджується із судовою практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року (провадження № 51-1581км18).

Як вбачається з вироку, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_49 свій намір, спрямований на умисне знищення майна потерпілого ОСОБА_19 , реалізували саме шляхом вибуху, що з урахуванням вищезазначеного повністю спростовує доводи захисника стосовно неправильної кваліфікації дій обвинуваченого.

За таких обставин колегія суддів вважає, що кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 194 КК України з огляду на обсяг висунутого обвинувачення та встановлених судом фактичних обставин є правильною.

Стосовно суми коштів, яку вимагали у потерпілого, то факт вимагання такої підтверджується показаннями ОСОБА_19 , якого судом було попереджено про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань.

Стосовно покликання прокурора на зміну кваліфікації дій ОСОБА_9 з ч. 2 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України на ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як слідує з обвинувального акта, стороною обвинувачення дії ОСОБА_9 під час вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України кваліфіковано як виконавця злочину, тобто за ч. 2 ст. 27 КК України

У вироку судом першої інстанції вірно викладено пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення, однак, оцінюючи дії останнього як виконавця, судом першої інстанції помилково вказано формулу обвинувачення як ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 194 КК України.

Враховуючи те, що формулювання обвинувачення ОСОБА_9 є таким, яке вказано в обвинувальному акті, колегія суддів дійшла до висновку, що має місце не перекваліфікація дій обвинуваченого, а технічна описка, а тому доводи прокурора до уваги не беруться.

Твердження захисника ОСОБА_13 в апеляційній скарзі про те, що вина ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, не доведена, а суд поклав в основу вироку недопустимі докази, є безпідставними.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у зазначеній статті, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Оцінка доказів має здійснитись судом за критеріями належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно зі ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Питання допустимості доказів вирішує суд під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого висновку про винуватість ОСОБА_8 послався на показання обвинуваченого в судовому засіданні, який підтвердив, що автомобіль «Мітсубісі Паджеро», р.н. НОМЕР_4 , йому не належить, однак користується ним переважно він. Також суд послався на дані протоколу обшуку, відповідно до якого в зазначеному автомобілі виявлено пістолет ПМ із магазином з семи набоїв, ще один магазин з сімома набоями, два магазини з вісьмома набоями та предмет, схожий на корпус гранати РГД-5 із підшивачем; висновки експертизи про те, що вказані фрагменти схожі на підривач типу УЗРГМ-2.

Захисник не погоджується із оцінкою судом протоколу обшуку, вважає його недопустимим доказом, оскільки він був проведений особою, яка не була вказана в ухвалі слідчого судді; у такій ухвалі не вказано жодної речі, яка підлягала вилученню; сторона обвинувачення не звернулася з клопотанням про накладення арешту на вилучені речі.

У той же час з вироку суду першої інстанції слідує, що суд дійшов до переконання, що речові докази пістолет ПМ, граната і патрони, вилучені під час проведення обшуку є допустимим доказом.

Так, стосовно того, що слідчий суддя надав дозвіл на обшук слідчому ОСОБА_50 , однак такий був проведений слідчим ОСОБА_51 , колегія суддів зазначає наступне.

Системне тлумачення процесуальних норм, передбачених статтями 236, 37, 39 КПК дає підстави до висновку, що ухвала про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи може бути виконана прокурором, призначеним здійснювати процесуальне керівництво в порядку ст. 37 КПК, або слідчим, визначеним керівником органу досудового розслідування в порядку ст. 39 цього Кодексу.

Приписи ст. 235 КПК не зобов`язують слідчого суддю в ухвалі зазначати прокурора чи слідчого, який буде проводити обшук, натомість ухвала слідчого судді має містити відомості про прокурора, слідчого, який подав клопотання про обшук. Тобто, процесуальний закон зобов`язує слідчого суддю встановити, що клопотання надійшло від уповноваженої особи - прокурора, включеного до групи прокурорів, або слідчого, якому доручено здійснювати розслідування, в порядку статей 37, 39, 216 КПК. Судовий контроль під час розгляду клопотання про проведення обшуку здійснюється з метою забезпечення права на недоторканість житла чи іншого володіння особи. При цьому, зміст норм цього Кодексу не дає підстав для твердження про те, що до повноважень слідчого судді належать, крім здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, ще й інші (п. 18 ст. 3 КПК), віднесені до повноважень прокурора та слідчого з організації досудового розслідування.

Системне тлумачення норм, передбачених статтями 36, 40, 235, 236 КПК, не дає підстав для твердження про те, що до компетенції слідчого судді належить визначення як конкретного слідчого або прокурора, що мають здійснювати таку слідчу (розшукову) дію, так й інших осіб, що будуть приймати участь у проведенні обшуку (понятих, працівників оперативного підрозділу, спеціалістів та ін.). Питання про дотримання вимог КПК прокурором або слідчим щодо належного використання повноважень здійснювати обшук, залучення понятих, спеціалістів, працівників оперативного підрозділу, підозрюваного, захисника, інших учасників провадження вирішуються на етапі судового провадження (п. 24 ст. 3 КПК), а не провадження у слідчого судді, і за умови надання протоколу обшуку суду як доказу винуватості у вчиненні злочину.

Таким чином, визначення в ухвалі слідчого судді конкретного слідчого або прокурора, які мають здійснювати обшук, знаходиться поза межами повноважень слідчого судді з контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні та обмежуються в цій частині перевіркою того, чи є належним суб`єктом учасник кримінального провадження, який звернувся з клопотанням про проведення обшуку. Визначення конкретного прокурора або слідчого (їх групи) для проведення обшуку належить до законних повноважень прокурора (старшого прокурора, групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні) або старшого слідчої групи (керівника органу досудового розслідування).

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений доручати слідчому у встановлений прокурором строк проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом, що є способом процесуальної взаємодії прокурора та слідчого. У п. 2 ч. 2 ст. 40 КПК закріплені кореспондуючі повноваження слідчого проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених у цьому Кодексі.

Підставами взаємодії між процесуальним керівником, визначеним у кримінальному провадженні відповідно до ст. 37 КПК, та слідчим, призначеним відповідно до вимог статей 38, 39, 216 цього Кодексу, є належна реалізація ними своїх повноважень щодо розслідування конкретного кримінального правопорушення.

Основною формою процесуальної взаємодії прокурора зі слідчим, яка вживається на всіх етапах досудового розслідування, є надання письмових вказівок та доручень. Слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій (ч. 1 ст. 40 КПК), а відповідно до ч. 4 цієї статті слідчий зобов`язаний виконувати доручення та вказівки прокурора, які надаються у письмовій формі. Отже, як правило, доручення та вказівки щодо проведення конкретних слідчих (розшукових) дій мають надаватися у письмовому виді, де їх отримання слідчим у письмовій формі є процесуальною гарантією їх належного виконання, оскільки вони отримують статус офіційного документу. В той же час якщо закон прямо не вимагає письмової форми, прокурор має право надавати доручення та вказівки слідчому про виконання процесуальних дій усно, якщо це обумовлено, зокрема, невідкладними випадками або виконанням незначного обсягу процесуальних дій.

Ухвала слідчого судді, якою задоволено клопотання прокурора про проведення обшуку, фактично перебувала в розпорядженні повноважного прокурора ОСОБА_52 , а вимоги, встановлені ч. 3 ст. 236 КПК, згідно з якими перед початком виконання ухвали слідчого судді особі, яка володіє житлом чи іншим володінням, а за її відсутності іншій присутній особі, необхідно пред`явити ухвалу та надати її копію, виконані повноважним слідчим ОСОБА_51 , який провів зазначену слідчу (розшукову) дію.

Вимог про реалізацію прокурором, що виконує повноваження прокурора в кримінальному провадженні, своїх обов`язків із забезпечення досудового розслідування виключно шляхом надання слідчому (який входить до складу групи слідчих, призначених з дотриманням вимог закону) письмових доручень на проведення обшуку, про обов`язкову участь прокурора в його проведенні, кримінальний процесуальний закон не містить, зокрема, не вимагає виключно письмової форми до організаційного забезпечення проведення обшуку й ст. 41 КПК, що спростовує доводи обвинуваченої в цій частині.

Отже, обшук проведений повноважною особою з дотриманням як порядку, встановленого статтями 40, 234, 235, 236 КПК, так і загальних засад кримінального провадження, закріплених в статтях 9, 13 цього Кодексу, процесуальний дозвіл на проведення слідчої дії отриманий уповноваженим прокурором у встановленому законом порядку. В цьому кримінальному провадженні відсутні будь-які підстави стверджувати, що слідчий без відповідного доручення прокурора діяв поза межами своїх повноважень.

Зазначене вище дає колегії суддів підстави дійти висновку, що необґрунтованими є доводи захисника про недопустимість протоколу обшуку як доказу через те, що в ухвалі слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від14 липня 2015 року вказано слідчого ОСОБА_53 , а обшук проведено слідчим ОСОБА_54 . При цьому наявність в матеріалах справи письмового доручення прокурора ОСОБА_52 слідчому ОСОБА_55 для проведення такого обшуку є необов`язковим.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові у справі №725/1199/19 від 7 жовтня 2020 року.

Як слідує з ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 14 липня 2015 року, такою надано дозвіл на обшук з метою виявлення та вилученні знарядь та засобів, що стосуються підготовки до вчинення злочину, коштів та цінностей здобутих злочинним шляхом, а також документів, які можуть мати значення для встановлення істини у кримінальному провадженні, інших речей, що заборонені у вільному обігу (т. 4, а.с. 131).

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 236 КПК України вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та відносяться до предметів, які вилучені з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження.

Отже, зазначені пістолет ПМ, патрони і граната були вилучені відповідно до вимог закону, одразу після чого були внесені відповідні відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, а зазначені боєприпаси визнані речовими доказами та приєднані до матеріалів цього провадження.

А тому, зважаючи на зазначені норми кримінального процесуального кодексу, а також на ухвалу слідчого судді на підставі якої слідчому було надано дозвіл на обшук в автомобілі «Мітсубісі Паджеро», р.н. НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_10 , яким користується ОСОБА_8 , що підтверджено останнім під час допиту в суді першої інстанції, висновки суду про визнання речових доказів пістолета МГ, гранати та патронів, а також доказів, здійснених за результатами дослідження вказаних доказів, допустимими відповідають вимогам закону.

З огляду на наведене, вирок суду відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є законним та обґрунтованим.

Щодо доводів апеляційних скарг прокурора та потерпілого з приводу невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , з посиланням на м`якість призначеного судом покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Так, відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

При цьому наліз положень частини першої ст. 75 КК України дає підстави стверджувати те, що умовами звільнення обвинуваченого від відбування покарання із випробуванням є: призначення покарання певного виду та розміру в тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років; переконання суду про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, до якого суд може дійти, врахувавши дані про тяжкість злочину, особу винного та інших обставинах справи, які можуть вплинути на прийняття зазначеного рішення.

На думку колегії суддів, до інших обставин врахування яких передбачається при вирішенні питання про застосування положень ст. 75 КК України необхідно відносити: обставини вчинення злочину, відношення обвинуваченого до злочину та його наслідків, дії обвинуваченого, спрямовані на усунення негативних наслідків злочину, процесуальна та етична поведінка обвинуваченого у ході досудового розслідування та судового провадження, правова позиція потерпілих щодо покарання та можливості звільнення обвинуваченого від його відбування.

З оскаржуваного вироку вбачається, що судом першої інстанції було враховано ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, які є тяжкими злочинами, та обставини їх вчинення; особа обвинуваченого, який раніше судимий та повністю відбув призначене судом покарання, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, позитивну характеризується за місцем проживання, проживає разом із мамою ОСОБА_56 , яка є пенсіонеркою та згідно з рішенням Виконавчого комітету від 26 вересня 2013 року є опікуном малолітнього племінника ОСОБА_8 ОСОБА_57 , як такого, що позбавлений батьківського піклування, має на утриманні сина ОСОБА_58 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; відсутність обставин, що пом`якшують покарання; рецидив як обставину, що обтяжує покарання.

Крім того, враховано поведінку ОСОБА_8 після вчинення злочинів, відсутність намірів уникнути кримінальної відповідальності, утримання ним малолітнього сина та допомога по утриманні матері пенсійного віку та племінника, який позбавлений батьківського піклування, оскільки інші дорослі члени сім`ї, які б могли допомогти, відсутні; те, що веде здоровий спосіб життя, має постійне місце проживання, родину та міцні соціальні зв`язки.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які є тяжкими злочинами та обставини їх вчинення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та колишнім місцем праці, на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_59 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , його молодий вік та негативний стан здоров`я, зокрема те, що у 2006 році переніс відкриту черепно-мозкову травму голови (перелом тім`яної кістки справа), хворіє туберкульозом; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Також враховано поведінку ОСОБА_9 після вчинення злочинів, відсутність намірів уникнути кримінальної відповідальності, те, що утримує свого сина та веде здоровий спосіб життя, займався велоспортом за що неодноразово нагороджувався грамотами та дипломами за зайняті І-ІІІ місця, має постійне місце проживання та місці соціальні зв`язки.

Крім того, при призначенні покарання вказаним обвинуваченим судом враховано думку потерпілих.

На підставі наведеного, суд першої інстанції правильно визначив обвинуваченим розмір покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 194 КК України та обґрунтовано дійшов висновку про можливість їх виправлення без ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Таким чином, судом першої інстанції при винесенні вироку дотримано вимог ст.ст. 50, 65 КК України, призначено покарання, що відповідає особі обвинувачених та ступеню тяжкості вчинених ними кримінальних правопорушень, є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, як обвинуваченими, так і іншими особами.

Будь-яких обмежень щодо застосування до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання звільнення від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає.

Покликання прокурора на те, що обвинувачені не розкаялися у вчиненому не є достатньою підставою для відмови у застосуванні щодо них ст. 75 КК України, оскільки суд призначає таке покарання, виходячи з мотивів його доцільності. При цьому визнання винуватості є правом, а не обов`язком обвинувачених, а тому не може носити обов`язкового характеру.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що звільнення від відбування покарання з випробуванням є певним актом довіри з боку суду, реалізація якого можлива лише у випадку належної подальшої поведінки обвинувачених, зокрема: належного та неухильного виконання обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, та покладених на вказаних осіб судом. У випадку порушення умов звільнення від відбування покарання з випробуванням, обвинувачені будуть скеровані до реального відбування покарання.

При цьому доводи апеляційної скарги потерпілого про те, що його позиція щодо призначення покарання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки з оскаржуваного вироку вбачається, що таке була врахована судом першої інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що думка потерпілого хоч і враховується при призначенні покарання, однак така не є визначальною. Дана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого про необхідність призначення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 реального відбування покарання не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Стосовно вимог апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_19 щодо неправильного вирішення судом першої інстанції цивільного позову, колегія суддів зазначає наступне.

Як слідує з оскаржуваного вироку, ОСОБА_19 було заявлено цивільний позов, відповідно до якого він просив стягнути солідарно з ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на його користь 336 429 грн матеріальної шкоди; стягнути солідарно з ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 2 000 000 грн моральної шкоди.

Судом цивільний позов задоволено частково та стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 30 000 грн моральної шкоди.

Як слідує з обвинувального акта, кримінальним правопорушенням заподіяно матеріальної шкоди на суму 250 000 грн (пошкодження автомобіля ОСОБА_19 ), 15 000 грн (пошкодження будинку ОСОБА_24 ), 10 000 грн (пошкодження будинку ОСОБА_60 , а всього на загальну суму 275 000 грн.

Разом з тим, як вірно констатовано судом першої інстанції, заподіяння майнової шкоди у такому розмірі ні стороною обвинувачення, ні потерпілими не доведено.

Так, потерпілим ОСОБА_19 представлено суду звіт про експертну оцінку майна, проведену ДП «Експерт-Сервіс Авто», відповідно до якого вартість відновлювального ремонту автомобіля «Land Rover Range Rover», р.н. НОМЕР_9 , становить 321 429,88 грн. Разом з тим, вказана сума не підтверджує того, що йдеться виключно про вартість майна, яке було пошкоджене внаслідок вибуху, а не попереднього користування даним транспортним засобом. Інших доказів, які б підтверджували саме такий розмір заподіяної шкоди суду не представлено.

Надані товарні чеки про те, що за ремонт вказаного авто сплачено ФОП « ОСОБА_61 » 43 625,08 грн підтверджують заподіяння матеріальної шкоди у вказаному розмірі. Разом з тим, власником автомобіля «Land Rover Range Rover», р.н. НОМЕР_9 , є мати потерпілого ОСОБА_19 ОСОБА_24 , яка до суду з цивільним позовом не зверталась. При цьому згідно з ч. 2 ст. 396 ЦК України право на відшкодування завданої шкоди має власник, права якого порушені.

З огляду на наведене, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_19 у частині стягнення матеріальної шкоди.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_19 про те, що розмір стягнення з обвинувачених моральної шкоди є заниженим, то вони є безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода, зокрема, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_19 місцевим судом дотримано.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, при визначенні та обґрунтуванні стягнення на користь потерпілого в рахунок відшкодування моральної шкоди було враховано конкретні обставини провадження, докази, досліджені й оцінені в судовому засіданні, а також тяжкість наслідків вчинених кримінальних правопорушень, характер і обсяг моральних страждань, яких зазнав потерпілий ОСОБА_19 .

За таких обставин, зазначений у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає солідарному стягненню з обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в розмірі 30 000 грн на користь потерпілого ОСОБА_19 узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу понесених потерпілим моральних страждань. Підстав для збільшення цього розміру немає.

Переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в частині визнання невинуватими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , винуватості ОСОБА_8 , перекваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також призначеного їм покарання та в частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, прокурором, захисником та потерпілим в їхніх апеляційних скаргах не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

За таких обставин, апеляційні скарги до задоволення не підлягають.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 9 лютого 2018 року - залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора прокуратури Львівської області ОСОБА_18 , потерпілого ОСОБА_19 та захисника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_13 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4