Дата документу 28.10.2021 Справа № 333/3920/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/3920/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1038/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізький апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця м.Дрезден (Німеччина), громадянина України, який має вищу освіту, не працює, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 .

Прокурор Запорізької місцевої прокуратури №2 ОСОБА_9 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 22 березня 2021 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ст.128 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, зі встановленням іспитового строку 2 роки. Згідно з вимогами ст.76 КК України, у зв`язку зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, покладено на ОСОБА_6 такі обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Вирішена доля заходів забезпечення та речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15-ч.1 ст.115 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення вол на строк 7 років.
В обґрунтування своєї скарги зазначає, що кваліфікація дій ОСОБА_6 за ст.128 КК України судом першої інстанції є помилковою, вважає, що висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, судом враховані обставини, встановлені в ході судового розгляду, а саме те, що ОСОБА_6 як під час словесного конфлікту з ОСОБА_10 , так і під час їхньої боротьби не висловлював погрози вбивством на адресу останнього, заздалегідь не підготував знаряддя злочину, після того як потерпілий повідомив про своє поранення, він відразу зупинився та відступив від ОСОБА_10 .

Виходячи з показань обвинуваченого і потерпілого, які є фактично є тотожними з приводу розташування їх під час боротьби, механізму спричинення та локалізації поранення, враховуючи однакові за змістом показання ОСОБА_6 та ОСОБА_10 під час проведення слідчого експерименту, а також висновку експерта та показання останнього під час судового розгляду, суд дійшов до висновку, що відсутні докази, які б у сукупності підтверджували вчинення ОСОБА_6 інкримінованого останньому злочину, передбаченого ч.2 ст.15-ч.1 ст.115 КК України, оскільки маючи можливість довести умисел до завершення, дій щодо переслідування потерпілого з метою нанесення тілесних ушкоджень за допомогою ножа з метою вбивства, останній не здійснив, певний час залишаючись при цьому на місці події.

При цьому, ОСОБА_6 , схопивши потерпілого за руку, в якій останній мав ніж, на думку суду, не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння у вигляді колото-різаної рани, хоча повинен і міг їх передбачити.

На думку колегії суддів, усвідомлюючи той факт, що потерпілий живий, ОСОБА_6 мав реальну можливість продовжити заподіяння потерпілому ударів ножем у життєво важливі органи, чого не зробив, оскільки не мав умислу на позбавлення його життя.

Також, судом враховано поведінку потерпілого ОСОБА_10 , який фактично перший завдав удару в обличчя обвинуваченому, а у подальшому витяг штанів ніж та продемонстрував його ОСОБА_6 .

Проте, судом не враховано локалізацію тілесних ушкоджень у потерпілого та знаряддя їх нанесення. Крім того, не враховано того, що ОСОБА_6 мав реальну можливість уникнути продовження конфлікту з потерпілим, а також знешкодити останнього без застосування будь-яких знарядь.

Згідно з вироком суду, 25 травня 2020 року, приблизно о 04:15 год., на території двору будинку АДРЕСА_2 між ОСОБА_6 , який перебував у стані алкогольного і наркотичного сп`яніння, та потерпілим ОСОБА_10 виник словесний конфлікт.
Потерпілий під час вказаного конфлікту першим наніс удар кулаком в обличчя ОСОБА_6 , на що останній також вдарив ОСОБА_10 кулаком в область плеча. Після цього, потерпілий з карману своїх штанів дістав невстановлений під час судового розгляду металевий предмет, що має колюче-ріжучі властивості, і тримаючи його у руці, декілька разів крикнув ОСОБА_6 , щоб останній зупинив свої дії.
ОСОБА_6 , перебуваючи на певній відстані від ОСОБА_10 , маючи реальну можливість уникнути у подальшому розвитку конфлікту з останнім, наблизився до потерпілого та розпочав з ним боротьбу.
Під час цієї боротьби ОСОБА_6 , діючи зі злочинною недбалістю, з мотивів раптово виниклих неприязних відносин, не маючи прямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, хоча повинен був і міг їх передбачити, зазначеним металевим предметом, який знаходився у руці ОСОБА_10 , завдав останньому один удар в область грудної клітини ліворуч, спричинивши колото-різану рану в ділянці грудної клітини ліворуч з локалізацією рани в другому міжребер`ї по середньо-ключичній лінії, що проникає в ліву плевральну порожнину з ушкодженням 2-го сегменту верхньої частки лівої легені, зі скупченням крові, згортків (400 мл) в лівій плевральній порожнині та розвитком дихальної недостатності 1-го ступеню, яка кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
Суд вважає вказане обвинувачення доведеним та кваліфікує дії ОСОБА_11 як скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, а саме: необережне тяжке тілесне ушкодження.

Заслухавши доповідь судді; прокурора на підтримання апеляційної скарги; обвинуваченого, його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження цих вимог закону дотримався, ретельно дослідив зібрані у провадженні докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини провадження та обґрунтовано кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ст.128 КК України.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КПК України, а саме у закінченому замаху на вбивство ОСОБА_10 .

З матеріалів кримінального провадження убачається, що під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 у вчиненні саме замаху на вбивство потерпілого винним себе не визнав та пояснив, що 25 травня 2020 року, приблизно о 04-00 год. ранку він разом із своєю цивільною дружиною приїхали додому з ресторану. Коли він вийшов на балкон своєї квартири, то побачив, що на дитячому майданчику біля будинку №45 по вул.Новокузнецькій у м.Запоріжжі перебувають особи, які своїми діями нагадували осіб, які розповсюджують наркотичні засоби. Після цього, він вийшов на вулицю, підійшов до дитячого майданчику та почав пред`являти претензії ОСОБА_10 та його дружині, яких до цього він не знав, з приводу розповсюдження наркотиків. У зв`язку з цим, у нього з потерпілим виник словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_10 наніс йому удар кулаком руки в обличчя. У відповідь, він наніс кулаком руки удар потерпілому в плече. У подальшому, потерпілий відійшов назад на кілька метрів, дістав ніж та декілька разів крикнув: «Стій!» або «Зупинись!». Він хотів, щоб потерпілий позбувся ножа, тому зблизився з останнім, схватив руку ОСОБА_10 з ножем та намагався її вивернути. Фактично, вони з потерпілим почали боротися. Невдовзі, ОСОБА_10 вигукнув «Ай!», присів на коліно і він відразу відійшов від потерпілого. Ножа у нього в руках під час боротьби не було. Крові на одежі він у ОСОБА_10 не бачив. Після цього, він пішов за будинок, де проживав, а з потерпілим залишилася на місці події дружина. Коли почали до місця події приїжджати працівники поліції та карета «швидкої» допомоги, він вирішив повернутися до дитячого майданчику, так як виявив, що у нього випали ключі та гроші. Працівники поліції задали йому декілька питань та запропонували проїхати до відділу поліції, на що він погодився. В ту ніч він перебував у стані алкогольного сп`яніння, крім ключів, мобільного телефону та грошей у нього в карманах нічого не було. Умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому у нього не було і він не міг передбачити такі серйозні наслідки. Жалкує за скоєне та просить вибачення у ОСОБА_10 .

Дослідивши надані сторонами докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в діях ОСОБА_6 міститься склад менш тяжкого правопорушення - передбаченого ст.128 КК України.

Мотивуючи свій висновок, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, які досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.

Так, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 , пояснив, що 25 травня 2020 року, приблизно з 03 год. 30 хв., він разом із своєю цивільною дружиною ОСОБА_12 знаходилися на дитячому майданчику у дворі будинку АДРЕСА_2 та відпочивали: сиділи на лавочці та пили пиво. Він в ту ніч випив приблизно 1 літр пива, тому знаходився у стані алкогольного сп`яніння. Приблизно о 4 год. 15 хв. тієї ж ночі до них підійшов ОСОБА_6 , з яким він раніше знайомий не був. Останній почав пред`являти претензії, зазначаючи, що він з дружиною займається розкладками наркотичних засобів. Після цього між ним та обвинуваченим виник словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_6 різко наблизився до нього, і він цю дію розцінив як майбутню загрозу його здоров`ю. У зв`язку з цим, він кулаком руки наніс удар в обличчя обвинуваченого, на що у відповідь від ОСОБА_6 отримав удар кулаком руки у ліве плече. У подальшому він відійшов від обвинуваченого на 3-4 метра назад та з правого карману своїх штанів витягнув складний ніж та продемонстрував його. Він не мав на меті спричинити ОСОБА_6 якісь тілесні ушкодження цим ножем, так як хотів демонструванням ножа лише зупинити обвинуваченого. Після цього, він декілька разів крикнув обвинуваченому, щоб останній зупинився. Проте, ОСОБА_6 , навпаки підбіг до нього та вони почали боротися стоячи на ногах. Обвинуваченій під час боротьби двома руками схопив його за кисть руки, в якій перебував ніж і почав її вивертати. Невдовзі після цього він відчув, що йому спричинено тілесне ушкодження. Коли він закричав ОСОБА_6 , що останній його порізав, обвинувачений відразу перестав здійснювати стосовно нього активні дії та покинув місце події. Після цього, викликали «швидку» та працівників поліції. Куди у подальшому дівся його ніж, він не знає. Проте, ніж, який був вилучений працівниками поліції, йому не належить і звідки він взявся на місці подій, також не знає. У нього був ніж складним, з лезом приблизно 7-10 см. Жодних погроз з боку обвинуваченого на свою адресу під час словесного конфлікту та у подальшому він не чув. Щоб ніж перебував у руках обвинуваченого під час боротьби, він не бачив. Вважає, що ОСОБА_6 фактично ненавмисно наніс йому тілесне ушкодження. До обвинуваченого він не має жодних претензій, так як обвинувачений матеріально допомагав йому з лікуванням. Крім того, вважає, що у виниклій ситуації є і його певна доля вини. На його думку, обвинувачений заслуговує на не суворе покарання з випробуванням.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснила, що вночі 25 травня 2020 року вона разом із своїм цивільним чоловіком ОСОБА_10 вийшли на вулицю, щоб випити пива. Коли вони сиділи на лавочці, розташованій на дитячому майданчику біля будинку №45 по вул.Новокузнецькій у м.Запоріжжі, та пили пиво, до них підійшов ОСОБА_6 , який почав обвинувачувати її та потерпілого у тому, що вони розповсюджують наркотичні засоби. Після цього, між обвинуваченим та ОСОБА_10 почався словесний конфлікт, в ході якого останній вдарив кулаком в обличчя ОСОБА_6 , а обвинувачений наніс один удар кулаком в плече потерпілому. У подальшому, ОСОБА_10 витягнув свій рибацький ніж, а обвинувачений пішов назустріч, і у них почалася боротьба. У процесі цієї боротьби потерпілий отримав ножове поранення, але як саме, вона не бачила. В один момент ОСОБА_10 присів на бордюр та попрохав її викликати «швидку» допомогу, зазначивши, що у нього поранення. Після цього, потерпілий закрив поранення рукою та продовжував сидіти, вона викликала поліцію, а останні карету «швидкої» допомоги. ОСОБА_6 після того як почув, що ОСОБА_10 спричинено поранення, покинув місце подій. Ніж, який був у руках потерпілого, належав ОСОБА_10 , він іноді ним відкривав пляшки з пивом. Куди дівся той ніж, вона не знає, так як працівники поліції його так і не знайшли. Коли прибули працівники поліції та потерпілий перебував у кареті «швидкої», до місця подій повернувся ОСОБА_6 .
Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 під час судового розгляду пояснили, що вони є працівниками УПП в Запорізькій області. 25 травня 2020 року перебували на службі у патрульному автомобілі та приблизно о 04 год. 30 хв. отримали виклик про спричинення чоловікові ножового поранення біля будинку №45 по вул. Новокузнецькій у м. Запоріжжі. Коли приїхали на місце подій, то виявили потерпілого ОСОБА_10 разом із своєю дружиною ОСОБА_12 , які описали чоловіка, який наніс тілесні ушкодження. Вони викликали «швидку» допомогу, яка приїхала, приблизно через 5-10 хвилин. У подальшому, через деякий час до місця подій підійшов ОСОБА_6 , який зазначив, що приймав участь у бійці з ОСОБА_10 та втратив при цьому ключі. В той ранок потерпілий та обвинувачений знаходилися у стані сп`яніння. Ніж, про який зазначав потерпілий, знайдений так і не був.
В ході судового розгляду допитано лікаря-судово-медичного експерта ОСОБА_15 , який повністю підтвердив свої висновки під час проведення ним судової медичної експертизи потерпілого ОСОБА_10 . У судовому засіданні за участю вказаного експерта був оглянутий відеозапис слідчого експерименту, при цьому ОСОБА_15 зазначив, що не виключається, що ОСОБА_10 отримав поранення саме за таких обставин, які вказали в ході слідчого експерименту потерпілий та обвинувачений.

Також, судом першої інстанції досліджені письмові докази, яким надана відповідна правова оцінка.

Так, згідно з висновком судово-медичного експерта ОСОБА_15 КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» №633 від 01 липня 2020 року:
1. Колото-різана рана в ділянці грудної клітини ліворуч з локалізацією рани в другому міжребер`ї по середньо-ключичній лінії, що проникає в ліву плевральну порожнину з ушкодженням 2-го сегменту верхньої частки лівої легені, зі скупченням крові, згортків (400мл) в лівій плевральній порожнині та розвитком дихальної недостатності 1-го ступеню (по даним медичної документації) у ОСОБА_10 кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя, згідно п. 2.1.3.й («Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, 1995р.»).
2. За даними з медичної документації виявлене поранення є колото-різаним. Тобто, утворилося від дії предмета, що володіє колючо-ріжучими властивостями. На це вказує проникаючий характер ушкодження, переважання глибини ранового каналу над довжиною шкірної рани, рівність країв.
3. Давність утворення тілесних ушкоджень не суперечить строку, вказаному в обставинах справи, та в наданій медичній документації.
4. Враховуючи локалізацію, кількість та взаєморозташування наявного ушкодження у ОСОБА_10 було нанесено не менше одного травматичного впливу в ділянку грудної клітини ліворуч.
5. Виникнення виявленого ушкодження у ОСОБА_10 можливо при будь-якому взаєморозташуванні потерпілого відносно нападника за умови доступності зони ушкодження для травматичного впливу.
6. Виявлене ушкодження у ОСОБА_10 знаходяться в зоні доступною для спричинення власною рукою.
ОСОБА_10 та ОСОБА_6 під час проведення слідчого експерименту 08 липня 2020 року за їх участю на місці події пояснили та показали кількість ударів, їх механізм нанесення та локалізацію, розташування перед та під час спричинення потерпілому поранення. Показання ОСОБА_10 та ОСОБА_6 під час слідчого експерименту в цілому відповідають їх показанням під час судового розгляду.

Згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання від 25 травня 2020 року, свідок ОСОБА_12 впізнала обвинуваченого ОСОБА_6 як особу, що приймала участь у конфлікті з потерпілим ОСОБА_10 25 травня 2020 року.

Згідно з протоколом прийняття заяви від ОСОБА_12 про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 25 травня 2020 року, остання просить органи поліції притягти до кримінальної відповідальності невідому особу, яка 25 травня 2020 року, приблизно о 04 год. 15 хв. біля буд.№45 по вул.Новокузнецькій у м.Запоріжжі спричинила її цивільному чоловіку ОСОБА_10 поранення грудної клітини.

Відповідно до протоколу прийняття заяви від ОСОБА_10 про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 27 травня 2020 року, останній просить органи поліції притягти до кримінальної відповідальності невідому особу, яка 25 травня 2020 року, приблизно о 04-00 год. до 05 год. 30 хв. біля буд.№45 по вул.Новокузнецькій у м.Запоріжжі нанесла йому удар у ліву частину грудної клітини.

Згідно з протоколом огляду місця події 25 травня 2020 року з фототаблицею, оглядом місця події є ділянка місцевості, а саме дитячий майданчик, що розташований напроти першого під`їзду будинку №45 по вул.Новокузнецькій у м.Запоріжжі. В урні для сміття виявлено та вилучено ніж, загальною довжиною 100 мм з лезом трикутної форми 25Х25 мм;

Згідно з Висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння від 25 травня 2020 року, ОСОБА_6 станом на час огляду (25 травня 2020 року, о 05 год. 30 хв.) перебуває у стані змішаного (алкогольного та наркотичного) сп`яніння.

Крім того, в ході судового розгляду судом досліджені такі докази:

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження №0001583, відомості про яке внесені до ЄРДР 25 травня 2020 року. Правова кваліфікація злочину ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, підозрюваний ОСОБА_6 , слідчі, які здійснюють досудове розслідування: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ; прокурори, які здійснюють процесуальне керівництво: ОСОБА_22 , ОСОБА_9 , ОСОБА_23 ;
- рапорти чергових Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, з яких вбачається, що: 25 травня 2020 року о 04 год. 32 хв. на службу «102» надійшло повідомлення від ОСОБА_12 про поранення чоловіка ножем у грудну клітину за адресою: м.Запоріжжя, вул.Новокузнецька, 45. Того ж дня, о 06 год. 08 хв. на службу «102» надійшло повідомлення від бригади СМП №4, що потерпілий ОСОБА_10 доставлений в 5 міську лікарню з пораненням грудної клітини ліворуч;
- висновок експерта судово-медичного експерта ОСОБА_24 КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» від 11 червня 2020 року № 573, згідно з яким:
1. Садно на слизовій оболонці лівої щоки у ОСОБА_6 кваліфікується як легке тілесне ушкодження (згідно п.2.3.2. б. «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, 1995р.»).
2. Тілесне ушкодження у ОСОБА_6 утворилося від дії тупого (их) предмету (ів).
3. Давність утворення тілесного ушкодження у ОСОБА_6 в межах 2-3 діб на момент огляду (27 травня 2020 року) та могло утворитися в термін, що зазначений в фабулі постанови слідчого та зі слів освідуваного (25 травня 2020 pоку).
4. Виявлене ушкодження у ОСОБА_6 утворилося від не менш ніж одного травматичного впливу. Об`єктивно висловитись про кількість нанесених ударів ОСОБА_6 , за наданими даними, не є можливим.
5. Ушкодження у ОСОБА_6 розташоване в ділянці, що є доступною для спричинення власною рукою.

Проаналізувавши досліджені докази, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що кваліфікація органом досудового розслідування дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України не відповідає дослідженим доказам та досліджені докази у своїй сукупності підтверджують вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, тобто необережного заподіяння останнім тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 при викладених у вироку обставинах.
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Так, жодний із вищевказаних доказів як кожен окремо так і у їх сукупності не доводить поза розумним сумнівом те, що умисел ОСОБА_6 під час конфлікту з потерпілим був спрямований саме на вбивство останнього, а доводи прокурора про протилежне є непереконливими.
Сам по собі факт спричинення потерпілому предметом, що має колючо-ріжучі властивості тяжкого тілесного ушкодження не може безумовно свідчити про те, що умисел обвинуваченого був спрямований саме на вбивство потерпілого.
Так, замах на вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, коли винний передбачав настання смерті потерпілого і бажав цього, але такі наслідки не настали з незалежних від його волі обставин.
Викладене узгоджується з положеннями абзацу другого пункту четвертого Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»
В обвинувальному акті вказано на те, що злочин не закінчено з причин, що не залежали від волі обвинуваченого, оскільки потерпілому була надана своєчасна медична допомога.
Разом з цим, згідно з дослідженими доказами, в т.ч. і з показаннями самого потерпілого, боротьба у обвинуваченого з потерпілим розпочалася через те, що потерпілий першим вдарив обвинуваченого, а потім ще й дістав ніж, який обвинувачений намагався відібрати у потерпілого, вивертаючи руку останнього, будь-яких погроз на адресу потерпілого не висловлював. Саме під час цієї боротьби і заподіяно тілесне ушкодження потерпілому. При цьому потерпілий не вказав на те, що обвинувачений наносив йому цілеспрямовані удари ножем в область життєво важливих органів.

Обставини, за яких потерпілий отримав тілесні ушкодження, обвинувачений та потерпілий описали однаково.

Зі слів потерпілого, після того, як він повідомив про те, що обвинувачений «його порізав», обвинувачений одразу припинив свої активні дії та залишив місце події, що підтверджено і свідком ОСОБА_12 ..

Отже, жодних перешкод у доведені до кінця умислу, якщо б цей умисел був спрямований на вбивство потерпілого, у обвинуваченого не було.

При апеляційному розгляді прокурор також не вказав на обставини, які за версією сторони обвинувачення, перешкодили обвинуваченому закінчити злочин.

Також суд першої інстанції надав належну оцінку показанням обвинуваченого та потерпілого з приводу розташування їх під час боротьби, механізму спричинення та локалізації поранення, які узгоджуються з висновком експерта.

Експерт ОСОБА_15 , яким проведено судово-медичну експертизу щодо ОСОБА_10 , під час розгляду провадження судом першої інстанції зазначив, що не виключається, що ОСОБА_10 отримав поранення саме за таких обставин, які вказали в ході слідчого експерименту потерпілий та обвинувачений.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність докази, які б у сукупності підтверджували вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

Суд обґрунтовано зазначив у вироку про те, що ОСОБА_6 маючи можливість довести умисел до завершення, дій щодо переслідування потерпілого з метою нанесення тілесних ушкоджень за допомогою ножа з метою вбивства, однак не здійснив таких дій, певний час залишаючись при цьому на місці події. З таким висновком погоджується і суд апеляційної інстанції.

Доводи прокурора про те, що судом не враховано локалізацію тілесних ушкоджень у потерпілого та знаряддя їх нанесення, а також не враховано того, що ОСОБА_6 мав реальну можливість уникнути продовження конфлікту з потерпілим, та знешкодити останнього без застосування будь-яких знарядь, є безпідставними.

Так, суд першої інстанції зазначив у вироку, що ОСОБА_6 , схопивши потерпілого за руку, в якій останній тримав ніж, не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння у вигляді колото-різаної рани, хоча повинен був і міг їх передбачити.

Усвідомлюючи той факт, що потерпілий живий, ОСОБА_6 мав реальну можливість продовжити заподіяння потерпілому ударів ножем у життєво важливі органи, чого не зробив, оскільки не мав умислу на позбавлення його життя.

Суд першої інстанції врахував і поведінку потерпілого ОСОБА_10 , який фактично перший завдав удару в обличчя обвинуваченому, а у подальшому витягнув зі своїх штанів ніж та продемонстрував його ОСОБА_6 .

Стосовно локалізації тілесних ушкоджень, суд першої інстанції зазначив, що згідно з висновком експерта, виявлене ушкодження у ОСОБА_10 знаходиться в зоні, доступної для спричинення власною рукою. Це не суперечить показанням потерпілого та обвинуваченого, що під час спричинення удару ніж фактично знаходився у руках ОСОБА_10 .

Таким чином, доводи сторони обвинувачення про те, що обвинуваченим вчинено закінчений замах на вбивство, передбачений ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, свого підтвердження не знайшли та спростовуються матеріалами провадження, а також показаннями самого потерпілого, які узгоджуються з іншими доказами.

За наведених обставин колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 . На спростування висновків суду прокурором в апеляційній скарзі не наведено переконливих та вагомих аргументів.

Колегія суддів вважає, що зібрані у провадженні докази є належними, допустимими та достатніми, та у своїй сукупності повністю підтверджують вину ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.128 КК України, а саме у необережному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень.

Вказані висновки суду узгоджуються з положеннями абзацу першого пункту двадцять шостого вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, згідно з якими, у випадках, коли особа заподіяла потерпілому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесною ушкодження і кваліфікувати за ст.128 КК.

Враховуючи вимоги ч.3 ст.404 КПК України, для повторного дослідження обставин провадження та доказів, як про це просив прокурор при апеляційному розгляді, колегія суддів не убачає, оскільки сам прокурор зазначив про те, що судом досліджені всі надані сторонами докази та суть цих доказів відображена у вироку вірно, а сторона обвинувачення фактично не погоджується з тією оцінкою, яку дав суд першої інстанції цим доказам.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції в частині призначеного покарання, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. При призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 злочину, який відповідно до вимог ст.12 КК України, є нетяжким, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, має постійне місце мешкання та проживання, офіційно не працює, його вік та здоров`я (не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра), позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні неповнолітню дитину.

Призначене обвинуваченому покарання, з огляду на його вид та строк, а також звільнення обвинуваченого від відбування покарання, на думку колегії суддів, відповідає обставинам вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Сам потерпілий звернувся до суду із заявою, в якій просив кваліфікувати дії ОСОБА_6 за ст.128 КК України та призначити останньому покарання, не пов`язане з позбавленням волі (а.с.180).

Свої висновки суд належним чином вмотивував у вироку.

Доводи апеляційної скарги прокурора правильність вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.404-405, 407, 418-419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора Запорізької місцевої прокуратури №2 ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 22 березня 2021 року щодо ОСОБА_6 за ст.128 КК України, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_25 ОСОБА_4