Провадження №: 1-кс/755/3329/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" серпня 2021 р. м.Київ

Слідчий суддя Дніпровського районного суду м.Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Дніпровського районного суду м.Києва, клопотання представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0009249 від 08.11.2019 року про скасування арешту майна,
за участю сторін кримінального провадження:
дізнавача ОСОБА_5 ,
представника особи, щодо майна якої
вирішується питання адвоката ОСОБА_4 ,
В С Т А Н О В И В:
03.08.2021 року до Дніпровського районного суду м.Києва надійшло клопотання представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0009249, про скасування арешту майна.
Відповідно до ст.35 КПК України автоматизованою системою документообігу суду було визначено головуючого суддю ОСОБА_1 та передано їй матеріали 03.08.2021 року.

Вимоги клопотання обґрунтовані тим, що ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання старшого слідчого СВ Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві ОСОБА_6 , яке погоджене із прокурором Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_7 , та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, а саме на: автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER», д.н.з. НОМЕР_1 ; свідоцтво про реєстрацію на автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER», д.н.з. НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 ; ключі від автомобіля, шляхом позбавлення права на їх відчуження та користування, який зберігається на території спеціального майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів при ГУ НП України «УКРСПЕЦПАРК», що знаходиться за адресою: місто Київ, вул. Фанерна, 4, з метою запобігання користування цими речовими доказами та їх відчуження. Заявник не погоджується з даною ухвалою, так як арешт було накладено безпідставно, оскільки арешт накладено на майно особи яка не є підозрюваною, ні обвинуваченою, ні особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, відсутні підстави вважати що майно на яке був накладений арешт, відповідає критеріям, зазначеним у ч.2 ст.167 КПК України.

При розгляді клопотання слідчого, слідчий суддя не звернув уваги на те, що клопотання не відповідає вимогам КПК України. При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного і обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України , повинен був врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи. Третьою особою, щодо майна вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, має права і обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються арешту майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, повідомляється про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються арешту майна, отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Як відомо у кримінальному провадженні №0009249, з 08.11.2019 року підозри нікому не оголошено, а тому власник автомобіля ОСОБА_3 не перебуває в рамках вказаного кримінального провадження у процесуальному статусі підозрюваного. За таких обставин, ОСОБА_3 на даному етапі досудового розслідування у згаданому кримінальному провадженні бере участь у статусі третьої особи.

Разом з тим, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді звертався старший слідчий, що суперечить вимогам ч.2 ст.64-2 КПК України, в якій чітко зазначено, що з даним клопотанням має право звертатися лише прокурор.

Під час визначення підстав для скасування арешту майна третьої особи передусім необхідно звернути увагу на суб`єкта заявлення клопотання про арешт. З огляду на положення ч.2 ст.64-2 КПК це може бути лише прокурор.

Ознайомившись з матеріалами кримінального провадження №0009249 стало відомо, що жодної слідчої дії з 2019 року не було проведено і не планується проводитись, порушені всі розумні строки досудового розслідування.

Тому накладення арешту на майно третьої особи за клопотанням слідчого (детектива) є свідченням порушення процесу та може бути самостійною підставою для скасування відповідної ухвали слідчого судді.

Крім того, слід зазначити, що визнання стороною обвинувачення арештованого майна речовим доказом у даному кримінальному провадженні, не може бути єдиною умовою для накладення на нього арешту, оскільки не є визначеною законом підставою для цього. При накладенні арешту слідчий суддя виходив з підстав передбачених п.1 ч.2 ст.170 КПК України, коли арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Між тим, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України, та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необгрунтованому процесуальному обмеженню ( ст.3 КПК України ).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків. При цьому, обов`язок доведення існування зазначених умов КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин - на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання.

З вищевикладеного вбачається, що арешт накладено необгрунтовано, так як у справі відсутні обставини, з якими закон пов`язує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження. За змістом положень ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено на майно у вигляді речей, документів, грошей, якщо вони відповідають критеріям, зазначеним у ст.167 КПК України .

Заявник наголошує, що з 2019 року досудовим розслідуванням не проведено жодної слідчої дії, не були допитані свідки, попередні власники, не зроблено запити в Сервісний центр МВС з приводу участі даного автомобіля в ДТП. 22.06.2021 року було подано клопотання для проведення ряду слідчих дій, в подальшому клопотання задоволено формально, але слідчі дії не проведені.

Згідно з ч.1 ст.174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. У зв`язку з вищевикладеним заявник просить задовольнити дане клопотання.

Представник власника майна ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 , в судовому засіданні клопотання підтримав з підстав, викладених у ньому, просив суд його задовольнити.

Дізнавач в судовому засіданні заперечував щодо задоволення даного клопотання, зауважив, що вказаний арешт накладено слідчим суддею з метою забезпечення збереження речових доказів, є обґрунтованим та відповідає вимогам закону. Просив суд відмовити в задоволенні даного клопотання.

Вислухавши доводи заявника та дізнавача, який заперечував проти задоволення даного клопотання, дослідивши матеріали клопотання в їх сукупності та матеріали кримінального провадження, які були надані дізнавачем для огляду у судовому засіданні, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів клопотання, ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м.Києва від 02.12.2019 року було задоволено клопотанняслідчого СВ Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві ОСОБА_6 , яке погоджене із прокурором Київської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_7 , та накладено арешт на тимчасово вилучене майно, а саме на: автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER», д.н.з. НОМЕР_1 ; свідоцтво про реєстрацію на автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER», д.н.з. НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 ; ключі від автомобіля, шляхом позбавлення права на їх відчуження та користування, який зберігається на території спеціального майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів при ГУ НП України «УКРСПЕЦПАРК», що знаходиться за адресою: місто Київ, вул. Фанерна, 4, з метою запобігання користування цими речовими доказами та їх відчуження.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Згідно п.7 ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.
У відповідності до ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 1 ст.98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 2 ст.173 КПК України передбаченого, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Частиною 3 ст.170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Обов`язок доведення необхідності застосування заходів забезпечення кримінального провадження покладено на слідчого, дізнавача чи прокурора також і ч.3 ст.132 КПК України.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Крім того, згідно з ч.ч.1-3 ст.64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особи. Третьою особою, щодо майна вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, має права і обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються арешту майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, повідомляється про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються арешту майна, отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, підозру у кримінальному провадженні №0009249 від 08.11.2019 року, нікому не оголошено.

За таких обставин, ОСОБА_3 , на даному етапі досудового розслідування у даному кримінальному провадженні бере участь у статусі третьої особи.

Разом з тим, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді звернувся слідчий, що суперечить вимогам ч.2 ст.64-2 КПК України, в якій чітко зазначено, що з даним клопотанням має право звертатися лише прокурор.

Крім того, слід зазначити, що визнання стороною обвинувачення арештованого майна речовим доказом у даному кримінальному провадженні, не може бути єдиною умовою для накладення на нього арешту, оскільки не є визначеною законом підставою для цього.

Разом із цим, на переконання слідчого судді, в судовому засіданні дізнавач не навів жодного доводу, що дозволяли б слідчому судді встановити розумність та співрозмірність обмеження права власності.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25 березня 1999 року). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі "Антріш проти Франції" від 22 вересня 1994 року, "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року).

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Згідно зі ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст.24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

На підставі ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Питання застосування інституту тимчасового вилучення майна врегульоване Главами 16 та 17 Кримінального процесуального Кодексу України, зокрема статтями 167-175 цього Кодексу. Даними правовими нормами законодавцем визначено конкретне визначення можливої наступної долі вилученого майна, зокрема до вирішення питання про арешт такого майна або до його повернення.

Враховуючи викладене, обмеження, в даному випадку, власника у праві користування його майном, є очевидно непропорційним та містить ознаки свавільного втручання, а також безпідставно покладає на власника майна додаткові матеріальні зобов`язання щодо оплати часу перебування транспортного засобу на штраф майданчику.

Таким чином, слідчий суддя, враховуючи зазначені положення закону, а також те, що виходячи з принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню, а накладений на майно арешт підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.110, 131, 170-175, 309, 376 КПК України, слідчий суддя,-
П О С Т А Н О В И В:
Клопотання представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0009249 від 08.11.2019 року про скасування арешту майна задовольнити.
Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м.Києва від 02.12.2019 року на автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER», д.н.з. НОМЕР_1 ; свідоцтво про реєстрацію на автомобіль марки «MITSUBISHI LANCER», д.н.з. НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 ; ключі від автомобіля, шляхом позбавлення права на їх відчуження та користування, який зберігається на території спеціального майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів при ГУ НП України «УКРСПЕЦПАРК», що знаходиться за адресою: місто Київ, вул.Фанерна, 4, з метою запобігання користування цими речовими доказами та їх відчуження.
Копію ухвали вручити присутнім учасникам судового провадження та направити для відома Дніпровській окружній прокуратурі м.Києва.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя Дніпровського районного суду
м.Києва ОСОБА_1