Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

14 березня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів Рівненського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача - ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,
потерпілої - ОСОБА_9 ,
представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 ,
потерпілого - ОСОБА_11 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000048 від 26 січня 2020 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2021 року, відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з вищою освітою, одруженого, непрацюючого, судимості не має,
- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.13 ч.2 ст.115 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
ВирокомЗдолбунівського районного суду від 25 листопада 2021 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.13 ч.2 ст.115 КК України та призначено йому покарання:
- за ч.1 ст.115 КК України 15 років позбавлення волі;
- за ч.2 ст.15, п.13 ч.2 ст.115 КК України 10 років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України остаточне покарання за сукупністю злочинів визначено шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим і призначено ОСОБА_7 покарання 15 років позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили застосовано до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 днів (ухвалою Рівненського апеляційного суду від 19 січня 2022 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою на 60 днів до 19 березня 2022 року).
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з часу затримання 24 лютого 2020 року, зарахувавши в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 160480 грн. 20 коп. витрат на залучення експертів.
Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради до ОСОБА_7 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави в особі Управління охорони здоров`я виконавчого комітету Рівненської міської ради 4582 грн. 96 коп. витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_11 від кримінального правопорушення.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої злочином, задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 3625 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, 500000 грн. моральної шкоди та 7500 грн. витрат по оплаті судового збору.
Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 6674 грн. 87 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 200000 грн. моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді від 25 лютого 2020 року на светр шерстяний в`язаний коричневого кольору, ніж кухонний тесак із нашаруванням речовини бурого кольору, ніж кухонний (звичайний), сокиру, туфлі чорного кольору «L-style», куртку темно-жовтого кольору, джинси голубого кольору «САМР DAVID», належні ОСОБА_7 .
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду в період часу з 08 січня 2020 року по 10 січня 2020 року (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні складу № 5, яке розташоване на території Національного університету «Острозька академія» за адресою: м. Острог Рівненської області, проспект Незалежності, 58, маючи умисел на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх протиправних дій, умисно завдав ОСОБА_12 один удар плоским одностороннім загостреним колюче-ріжучим травмуючим знаряддям в область грудей, внаслідок чого заподіяв потерпілій тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя в момент їх заподіяння. У результаті отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_12 померла на місці події та відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 29 від 26 березня 2020 року її смерть настала від колото-різаного поранення грудей з ушкодженням лівої легені.
В подальшому, 23 лютого 2020 року, приблизно о 23 год. ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в приміщенні складу № 5, яке знаходиться на території Національного університету «Острозька академія» в м. Острозі Рівненської області, проспект Незалежності, 58, під час спільного вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_11 , на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, маючи умисел на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, діючи повторно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх протиправних дій, умисно наніс ОСОБА_11 три удари клинком ножа-сікача в область життєво важливого органу в ділянку голови, чим заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя в момент їх заподіяння. Однак, вчинивши усі дії, які вважав необхідними, не довів злочин до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілому своєчасно була надана кваліфікована медична допомога, внаслідок чого не настала смерть останнього.
В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_7 вказує, що в нього не було ні наміру, ні жодних підстав вбивати ОСОБА_12 , чи заподіювати останній будь-яку шкоду.
Вважає надуманим і недостовірним щодо його намагання заподіяти смерть ОСОБА_11 .
Зазначає, що висновки експертизи щодо настання смерті ОСОБА_12 8-10 січня 2020 року не є дійсними, експертиза проведена непрофесійно і халатно.
Вважає, що покази свідка ОСОБА_13 щодо розмови останньої з ОСОБА_12 8-9 січня 2020 року помилкові і непідтверджені.
На думку обвинуваченого, слідство не надало доказів місцеперебування ОСОБА_12 в період з 26.12.2019 року по 10.01.2020 року.
Вказує, що він лише не повідомив про злочин, який вчинили невідомі для нього особи.
Вважає неправильною кваліфікацію його дій за ч.1 ст. 115 КК України.
Зазначає, що судом не враховано обставин, які пом`якшують покарання: його вік, інвалідність, наявність відзнак державними органами за працю і життєву позицію, характеристики за місцем проживання і перебування в слідчому ізоляторі, наявність міцних соціальних зв`язків, дітей і внуків, батьків похилого віку.
Вказує, що визнає цивільні позови, однак стягнута сума в рахунок відшкодування моральної шкоди є для нього неспроможною відшкодувати.
Просить вирок суду змінити, перекваліфікувати його дії з ч.1 ст. 115 КК України на ч.1 ст. 396 КК України та виправдати за ч.2 ст.15, п.13 ч.2 ст.115 КК України. При призначенні покарання врахувати обставини, які пом`якшують покарання. Визначити розмір моральної шкоди в розумних межах з врахуванням його можливостей.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурорів, потерпілу ОСОБА_9 , її представника ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_11 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Даних вимог суд першої інстанції дотримався.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 в умисному протиправному заподіяння смерті іншій людині (умисне вбивство) та в закінченому замаху на умисне вбивство, вчиненому особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, ґрунтується на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, аналізу та належної правової оцінки наявних в матеріалах кримінального провадження доказів.
Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_7 , вина останнього у вчиненні інкримінованих злочинів підтверджується сукупністю доказів, оцінених судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Так, суд першої інстанції, провівши аналіз здобутих доказів і доводів обвинуваченого щодо його непричетності до вбивства ОСОБА_12 при встановлених судом обставинах, які мали місце в період часу з 08 січня 2020 року по 10 січня 2020 року, і заперечення щодо закінченого замаху на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_11 , вчиненого особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, 23 лютого 2020 року, прийшов до обґрунтованих висновків, що показання обвинуваченого ОСОБА_7 є неправдивими, оскільки показання останнього, надані суду при розгляді кримінального провадження непослідовні, суперечать та не співвідносяться з сукупністю доказів у кримінальному провадженні, а твердження сторони захисту про відсутність в матеріалах кримінального провадження належних доказів винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих злочинів спростовуються сукупністю досліджених доказів.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до переконливих висновків, викладених у вироку, щодо наявності умислу обвинуваченого на позбавлення життя потерпілої в силу умисного поранення життєво важливого органу ОСОБА_12 , внаслідок чого настала смерть. При цьому судом враховано, що обвинувачений не викликав швидку медичну допомогу та працівників поліції, а умисно свідомо сховав труп ОСОБА_12 і після цього робив вигляд, що йому нічого не відомо про зникнення ОСОБА_12 та удавано вживав заходів для її розшуку.
Як вбачається з вироку суду судом надано відповідну оцінку показанням потерпілої ОСОБА_9 , яка повідомила, що з 22 грудня 2019 року відсутній мобільний зв`язок з матір`ю, про зникнення матері вона спілкувалася з ОСОБА_7 , який щоразу розповідав їй нові версії зникнення ОСОБА_12 , про те, що тіло матері знайдено в майстерні, де працював ОСОБА_7 , вона дізналася 25 лютого 2020 року від працівників поліції. Враховано, що свідки ОСОБА_14 і ОСОБА_15 (поняті) підтвердили обставини огляду місця події та проведення слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_7 . Також свідок ОСОБА_16 (працівник поліції) в своїх показаннях пояснив, що в ніч з 23 на 24 лютого 2020 року до відділення поліції надійшло повідомлення про нанесення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень ОСОБА_7 у приміщенні майстерні, на місці скоєння злочину по їх (працівників поліції) прибуттю, вийшов ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та замахнувся на них сокирою, яку тримав у руках; під час затримання обвинуваченого він звернув увагу на специфічний запах у приміщенні майстерні, в зв`язку з чим було проведено огляд, в ході якого було виявлено труп ОСОБА_12 . Судом враховано і показання свідка ОСОБА_17 , який зазначив, що в стані алкогольного сп`яніння ОСОБА_7 ставав агресивним і одного разу завдав йому кухонним ножем удар в руку, ногу та розсік повіку. ОСОБА_12 повідомила йому, що вона вирішила проживати спільно з ОСОБА_7 . Востаннє він бачив ОСОБА_12 21 грудня 2019 року (з 24 грудня 2019 року до 08 січня 2020 року він перебував у м. Львів). Після повернення у м. Острог при зустрічі з ОСОБА_7 , запитав чи відомо йому місцезнаходження ОСОБА_12 , на що той йому повідомив, що він дав для неї 840 грн., після чого вона зникла. Про те, що ОСОБА_12 знайшли мертвою у майстерні на території Національного університету «Острозька академія», йому повідомила ОСОБА_13 . Як вбачається з вироку суду, свідок ОСОБА_13 дала показання, що 01 січня 2020 року вона телефонувала до ОСОБА_12 , але її мобільний телефон був вимкнений. Орієнтовно 8 або 9 січня 2020 року до неї зателефонувала ОСОБА_12 з незнайомого їй абонентського номера і сказала, що вона зі своїм коханим чоловіком ОСОБА_18 хоче приїхати до неї в гості, щоб познайомити їх, бо він дуже талановита людина, скульптор. Під час їх розмови той чоловік був поруч із ОСОБА_12 і передавав їй привіт, вона чула чоловічий голос. Також ОСОБА_12 повідомила їй, що її мобільний телефон зламався. Судом відповідно оцінено і покази свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 та ОСОБА_21 (працівники Національного університету «Острозька академія»), які дали показання, що до приміщення майстерні, яка розташована на території Національного університету «Острозька академія», в якій працював ОСОБА_7 , мав доступ лише обвинувачений до часу його затримання, оскільки ключі від вхідних дверей до приміщення майстерні були лише в обвинуваченого, а потрапити всередину майстерні іншим шляхом немає можливості. Охарактеризували ОСОБА_7 як гарного майстра своєї справи, який, разом з тим, зловживає алкогольними напоями.
Окрім чітких, послідовних та узгоджених між собою показань потерпілої та свідків, винуватість ОСОБА_7 в умисному вбивстві ОСОБА_12 підтверджується і дослідженими письмовими доказами у даному кримінальному провадженні.
Так судом враховано дані протоколу огляду місця події від 25 лютого 2020 року з ілюстрованою таблицею до нього та досліджений в судовому засіданні відеозапис проведення вказаної слідчої дії, відповідно до якого в приміщенні складу № 5, розташованого на території Національного університету «Острозька академія» за адресою: м.Острог Рівненської області, проспект Незалежності, 58, під час розкопування насосної ями, виявленої в підлозі в приміщенні майстерні, в якій працював ОСОБА_7 , виявлено тіло особи жіночої статі. Крім того, в ході огляду місця події все приміщення майстерні було оброблено люмінісцентним порошком «ВLUESTAR FORENSIC», реагенти якого вступають у хімічну реакцію з кров`ю людини, при цьому у темряві відсвічують блакитним кольором. Така реакція спостерігалася фактично по всій майстерні, зокрема, на підлозі, на стінах, на меблях, на належних обвинуваченому одязі, взутті та інших речах, виднілися сліди волочіння. В ході огляду місця події було вилучено належні обвинуваченому ОСОБА_7 одяг, взуття та інші речі з нашаруванням речовини бурого кольору, а також змиви та зішкріби виявленої речовини бурого кольору з меблів, підлоги та стін.
Відповідно до наданих стороною обвинувачення письмових доказів судом встановлено, що ОСОБА_12 померла приблизно 10 січня 2020 року, смерть останньої настала від колото-різаного поранення грудей з ушкодженням лівої легені. Комплекс тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_12 виник від однієї травматичної дії плоским одностороннє загостреним колюче-ріжучим травмуючим знаряддям на зразок клинка ножа. Будь-яких тілесних ушкоджень, які б свідчили про боротьбу, самооборону, на тілі потерпілої ОСОБА_12 не виявлено.
Вказаний кухонний ніж із жовто-коричнево-чорним руків`ям вилучено в приміщенні складу № 5, яке розташоване на території Національного університету «Острозька академія» за адресою: м.Острог Рівненської області, проспект Незалежності, 58, за місцем роботи ОСОБА_7 у ході огляду місця події та досліджено судом під час судового розгляду.
Не залишено без оцінки суду і те, що відповідно до висновку судово-цитологічної експертизи № 51 від 22 липня 2020 року, згідно з висновком експерта № 680 від 17 липня 2020 року кров ОСОБА_7 належить до групи А з ізогемаглютиніном анти-В ізосерологічної системи АВО. Кров, виявлена в піднігтьовому вмісті обох рук трупа ОСОБА_12 може походити від ОСОБА_7 , якщо в останнього на момент події була зовнішня кровотеча. Крім того, відповідно до висновків судових молекулярно-генетичних експертиз встановлено, що на виявлених та вилучених у ході огляду місця події 25 лютого 2020 року одязі, взутті, належних ОСОБА_7 , а також на підлозі, стінах, меблях та інших речах, міститься кров ОСОБА_12 , що, як зауважує суд першої інстанції, спростовує покази обвинуваченого про те, що кров ОСОБА_12 була лише на підлозі в майстерні.
Судом досліджено та враховано, що під час проведення слідчого експерименту 27 лютого 2020 року обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого злочину, розповів та показав на місці події яким чином та при яких обставинах він скоїв умисне вбивство ОСОБА_12 . Зокрема, обвинувачений повідомив, що причиною конфлікту між ним та ОСОБА_12 стали неприємні висловлювання останньої в адресу його дружини, що йому не сподобалось та в зв`язку з чим він намагався закрити рота ОСОБА_12 своєю рукою. Однак, ОСОБА_12 схопила ножа і вдарила його в плече. Тоді він перехопив ніж у свої руки і наніс удар ножем ОСОБА_12 в область грудей в ліву частину зверху донизу, від якого остання впала на підлогу і померла. На наступний день за допомогою електроподовжувача він опустив труп у насосну яму, яка знаходиться в приміщенні майстерні, де він працює. Після цього засипав труп вугіллям і повитирав кров. Упродовж десяти днів він не міг зайти у приміщення майстерні, усвідомлюючи, що в насосній ямі знаходиться труп ОСОБА_12 . Куртку та взуття ОСОБА_12 він викинув у сміттєвий бак, що знаходиться поблизу гуртожитка № НОМЕР_1 на території Національного університету «Острозька академія».
Надані обвинуваченим показання під час проведення з ним слідчого експеримента повністю узгоджуються, зокрема, з додатковим висновком судово-медичної експертизи № 29 від 17 червня 2020 року, відповідно до якого встановлено, що механізм виникнення комплексу тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_12 , який розташований на лівій половині грудної клітки, про який розказав та показав підозрюваний ОСОБА_7 під час проведення з ним слідчих дій не суперечить судово-медичним даним його виникнення.
Крім того, відповідно до дослідженого і врахованого судом першої інстанції висновку експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи (з використанням поліграфа) № 9883 від 12 серпня 2020 року, встановлено, що, незважаючи на те, що в подальшому під час досудового розслідування обвинувачений змінив свої покази та не визнавав вину в скоєнні умисного вбивства ОСОБА_12 , зокрема, і під час проведення судової психологічної експертизи (з використанням поліграфа) 03 серпня 2020 року заперечував свою причетність до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, експертиза стверджує, що підекспертний ОСОБА_7 володіє, відтворює та приховує від слідства (суду) певні обставини розслідуваної події із завдання шкоди ОСОБА_12 , аналіз реакцій вказують, що підекспертному відомі обставини смерті потерпілої ОСОБА_12 , він був очевидцем самої події та брав у ній безпосередню участь. Експертиза переконана, що психофізіологічні реакції вказують на причетність (безпосередню активно-дієву участь ОСОБА_7 ) до нанесення смертельного удару ножем потерпілій ОСОБА_12 . Саме під час слідчого експерименту 27 лютого 2020 року ОСОБА_7 надав самостійні, істинні покази - без намагання ввести оточення в оману.
Твердження обвинуваченого, що його не було в майстерні (складі №5) на час смерті ОСОБА_12 та щодо можливого вбивства ОСОБА_12 невідомим чоловіком на ім`я ОСОБА_22 , якого він зобразив на малюнку під час досудового розслідування були предметом оцінки судом першої інстанції, який прийшов до обґрунтованого висновку, що вони не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду кримінального провадження.
Судом також встановлено, що ОСОБА_7 станом на кінець грудня-середину лютого 2020 року користувався мобільним номером НОМЕР_2 , який 9, 10 та 11 січня 2020 року перебував у межах обслуговування базової станції, що знаходиться в АДРЕСА_2 , яка, в тому числі, обслуговує територію студентського містечка Національного університету « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_3 . Встановлено, що ОСОБА_12 , яка користувалась мобільним номером НОМЕР_3 , з 22 грудня 2019 року мала вимкнений вказаний абонентський номер. Також встановлено, що ОСОБА_7 задля відвернення уваги від його особи як такої, яка востаннє спілкувалася із ОСОБА_12 та якому можуть бути відомі обставини загибелі потерпілої, 12, 13, 14 та 24 січня 2020 року телефонував до потерпілої ОСОБА_9 на мобільний номер НОМЕР_4 , ніби, у пошуках її матері.
Судом не залишено поза увагою і дані висновку судово-психіатричної експертизи № 39/20 від 02 квітня 2020 року, відповідно до якого ОСОБА_7 під час вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень був здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 на даний час здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 станом на січень 2020 року та станом на 23 лютого 2020 року на психічні розлади (захворювання) не страждав. На даний час ОСОБА_7 на психічні розлади (захворювання) не страждає, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.
За таких обставин судом першої інстанції було ретельно досліджено спосіб заподіяння обвинуваченим потерпілій тілесних ушкоджень, які призвели до смерті останньої, їх локалізацію, що підтверджуться особистими показаннями обвинуваченого при проведенні слідчого експерименту, численними висновками судово-медичних експертиз, показаннями потерпілої і свідків, які узгоджуються між собою та всією сукупністю доказів по кримінальному провадженню, є достовірними, не мають протиріч, та в свою чергу підтверджують кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч.1 ст. 115 КК України.
Висновки судду про винуватість обвинуваченого у вчиненні умисного вбивства потерпілої відповідають встановленим судом фактичним обставинам кримінального провадження, є переконливими.
Судом першої інстанції був наданий ретельний аналіз показанням обвинуваченого, що виразилось у запереченні в суді своєї винуватості в умисному вбивстві потерпілої, та яким, на думку колегії суддів, надана правильна оцінка, як неправдивим, розцінивши невизнання вини обвинуваченим у вчиненні інкримінованих злочинів як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення, та таким, що мали на меті уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин.
За наведеного вбачається, що умисел обвинуваченого був спрямований на позбавлення життя потерпілої, про що свідчить його поведінка під час події та після неї, характер його дій, знаряддя злочину, цілеспрямованість удару, його локалізація, при цьому, обвинувачений усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті потерпілого та бажав їх настання.
Що стосується доводів сторони захисту щодо наявності підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого з ч.1 ст. 115 КК України на ч.1 ст. 396 КК України (приховування злочину), то колегія суддів не може погодитись з такими доводами, оскільки дії обвинуваченого містять саме склад злочину, передбачений ч.1 ст. 115 КК України, а наведені докази у своїй сукупності спростовують доводи обвинуваченого про те, що він не вбивав потерпілу, а лише приховав вчинений злочин.

Що стосується вчинення закінченого замаху на умисне вбивство ОСОБА_11 , то винуватість ОСОБА_7 підтверджується наступними доказами.
Так, зокрема, показаннями потерпілого ОСОБА_11 , який під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, і перегляду вироку суду судом апеляційної інстанції підтвердив факт нанесення йому ОСОБА_7 при встановлених судом обставинах удару ззаду по голові гострим предметом. З показань потерпілого вбачається, що коли він підняв голову, то побачив у дзеркалі позаду себе ОСОБА_7 з ножем-тесаком у руці. В цей час ОСОБА_7 наніс йому ще один удар вказаним ножем-тесаком ззаду по голові. Тоді він різко обернувся до ОСОБА_7 обличчям і ОСОБА_7 завдав йому удар в область голови спереду. Він схопив руку ОСОБА_7 , в якій останній тримав ножа-тесака, і опустив її донизу. На тесаку, який тримав у руці ОСОБА_7 , була мотузка, намотана на зап`ястя руки ОСОБА_7 . Він почав заспокоювати ОСОБА_7 і в цей час зняв з його руки мотузку і забрав ножа-тесака, якого кинув в умивальник. ОСОБА_7 пішов до умивальника за ножем-тесаком, а він в цей час швидко вийшов з ванної кімнати та закрив за собою двері. Вхідні двері були закриті на замок та засов, тому він тримаючи ногою двері ванної кімнати, почав відкривати вхідні двері. Коли він відкрив засов та замок, то швидко вибіг на вулицю і почав втікати з території Національного університету «Острозька академія». Він прибіг до свого знайомого ОСОБА_23 , який, побачивши його закривавленого, викликав швидку медичну допомогу.
Дані показання потерпілого ОСОБА_11 повністю узгоджуються з показаннями допитаного у судовому засіданні як свідка ОСОБА_23 та дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами, зокрема, даними висновку судово-медичної експертизи від № 57 від 06 червня 2020 року, даними медичної карти потерпілого № 3952, даними протоколу проведення слідчого експерименту від 16 квітня 2020 року та стенограмою до нього, проведеного з потерпілим, які також узгоджуються з висновком судово-медичної експертизи № 77 від 17 червня 2020 року, згідно якого, враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень у ОСОБА_11 , механізм їх виникнення у останнього не суперечить судово-медичним даним їх виникнення.
Крім того, вина ОСОБА_7 по зазначеному епізоду також підтверджується узгодженими між собою даними висновку судової трасологічної експертизи №1.3-112/20 від 24 квітня 2020 року, висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 14/295 від 04 серпня 2020 року, висновку судової біологічної експертизи № 2.2-115/20 від 27 липня 2020 року, висновку судової біологічної експертизи № 2.2-114/20 від 21 липня 2020 року, висновку судової медико-криміналістичної експертизи №145-мк від 11 серпня 2020 року, висновку судово-медичної експертизи № 137 від 27 лютого 2020 року яким судом надана належна правова оцінка з наведенням відповідного мотивування.
Суд прийшов до обґрунтованого висновку, що даними висновків судових молекулярно-генетичних експертиз підтверджується факт скоєння замаху на умисне вбивство ОСОБА_11 23 лютого 2020 року, приблизно о 23 год., у приміщенні складу (майстерні) за місцем роботи ОСОБА_7 на території Національного університету «Острозька академія», зважаючи, що в той час інших осіб за вказаною адресою не було.
Судом враховано, що у судовому засіданні під час дослідження судом речових доказів, зокрема, ножа-тесака, на руків`ї якого наявна мотузка, потерпілий ОСОБА_11 підтвердив, що саме ним ОСОБА_7 завдав йому удари в область голови, обвинувачений визнав, що вказаний ніж-тесак належить йому та не заперечив факт нанесення потерпілому ОСОБА_11 тілесних ушкоджень вищевказаним ножем-тесаком.
З огляду на викладене, суд прийшов до переконливого висновку, що умисне нанесення ударів клинком ножа-сікача зі значною силою у життєво важливий орган потерпілому ОСОБА_11 свідчить про наявність умислу обвинуваченого на позбавлення потерпілого життя. Також кількість нанесених ударів саме у життєво важливий орган потерпілого, характер і локалізація поранень та тілесних ушкоджень, спосіб і знаряддя злочину доводять, що обвинувачений бажав та свідомо припускав настання смерті потерпілого від таких своїх дій. Однак своєчасно надана потерпілому кваліфікована медична допомога врятувала життя останньому.
З огляду на викладене дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч.1 ст.115 КК України та за ч.2 ст.15, п.13 ч.2 ст.115 КК України.
Що стосується виду та міри покарання, то колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст.50 КК України мети покарання ? кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.
Відповідно до вироку суду, обираючи ОСОБА_7 вид та міру покарання, судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховано тяжкість злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжкими злочинами, дані про особу, який за місцем проживання характеризується посередньо, схильний до вживання алкогольних напоїв, на обліку в лікаря психіатра та нарколога не перебуває, є інвалідом третьої групи довічно, раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних кримінальних правопорушень, після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став та вчинив нові умисні особливо тяжкі злочини проти життя особи, що є підставою вважати, що обвинувачений є суспільно-небезпечною особою. Судом першої інстанції обставин, які пом`якшують покарання не встановлено з наведенням відповідного обґрунтування, з чим погоджується і колегія суддів, обтяжуючою покарання обвинуваченого обставиною судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Врахувавши дані обставини, суд обґрунтовано прийшов до висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого лише в умовах ізоляції від суспільства з призначенням покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій частин за ікриміновані злочини з застосуванням принципу поглинення менш сувого покарння більш суворим при призначенні остаточного покарання на підставі ч.1 ст. 70 КК України.
На думку колегії суддів, враховуючи принципи індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, даних про особу винного, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, з врахуванням положень ст. 50 КК України, призначив ОСОБА_7 покарання, яке є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним в подальшому нових злочинів.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо незгоди з розміром стягнутої з нього на користь потерпілих моральної шкоди, завданої його злочинними діями, апеляційний суд вважає необгрунтованими з огляду на те, що заявлені цивільні позови, вирішені відповідно до вимог діючого законодавства.
Частиною 5 ст.128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно з вимогами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її заподіяла, при наявності вини вказаної особи.
Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Згідно положень ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Сталою судовою практикою визначено, що, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних, душевних, психічних страждань, яких зазнав позивач, погіршення здібностей потерпілого, їх тривалості або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи, матеріальної оцінки життя та здоров`я людини, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням особи, тому будь-який її розмір може мати суто умовний характер, враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.
Як вбачається з вироку суду, при вирішенні цивільних позовів потерпілих, зокрема в частині відшкодування моральної шкоди, суд, виходячи із вимог розумності та справедливості, врахував характер, обсяг, тривалість та глибину душевних страждань потерпілих та прийшов до правильного висновку про необхідність задоволення цивільних позовів, зокрема про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у повному обсязі.
Доказів на спростування висновків суду першої інстанції обвинуваченим в апеляційній скарзі не наведено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.
За наведеного, вирок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є законним, обгрунтованим і вмотивованим.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
ВирокЗдолбунівського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2021 року відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.115, ч.2 ст.15, п.13 ч.2 ст.115 КК Українизалишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим ОСОБА_7 ? в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3