Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/882/21 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 115 (93, 94) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2021 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2021 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 ,
ВСТАНОВИВ:
У провадженні Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000133 від 26 січня 2020 року стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.115 КК України.

В судовому засіданні, яке відбулось 14 грудня 2021 року суд першої інстанції, за клопотанням прокурора продовжив дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому з 15 год. 50 хв. 14 грудня 2021 року по 15 год. 50 хв. 11 лютого 2022 року.

Приймаючи вказане рішення, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_8 не визнає вину у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 115 КК України. Крім того, обвинувачений раніше судимий, офіційно не одружений, немає дітей, інших утриманців, а також відсутні дані про його офіційне працевлаштування. За таких обставин, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, за якими йому пред`явлене обвинувачення, та суворість можливого покарання у разі доведення його вини, й перебуваючи на волі, він зможе вчинити спробу на переховування від суду з метою ухилення від відповідальності за скоєні злочини та залишити місце проживання, перешкоджаючи тим самим кримінальному провадженню. Крім того, на даний час судом ще не допитано ряд свідків, а тому є підстави вважати, що обвинувачений зможе здійснити незаконний вплив на свідків з метою зміни наданих показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєні злочини.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції прийшов до висновку, що належна поведінка обвинуваченого не може бути забезпечена шляхом застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти встановленим ризикам.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просить ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14.12.2021 року про продовження тримання під вартою скасувати та застосувати відносно ОСОБА_8 запобіжний захід, у виді особистого зобов`язання.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що продовжуючи строк тримання під вартою ОСОБА_8 , суд першої інстанції мотивував своє рішення зокрема тим, що обвинувачений не визнає вину у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 115 КК України.

Проте, пункт 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначає, що "кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку".

Презумпція невинуватості відображає також право особи, яка формально обвинувачена у вчиненні кримінального правопорушення, на незалежний та безсторонній суд, оскільки принцип презумпції невинуватості є одним із елементів справедливого судового розгляду. Крім того, дія цього принципу розповсюджується на весь кримінальний процес, незалежно від результатів розслідування, а не тільки на час судового розгляду. Таким чином, Європейський суд з прав людини намагався надати презумпції невинуватості певної універсальності в межах кримінально- процесуальної сфери. Визначення поняття презумпції невинуватості закріплено в рішенні по справі Minelli v. Switzerland.

Отже невизнання вини не може бути обставиною, яку можна ставити в провину обвинуваченому, а також підтверджує Презумпцію невинуватості.

Про недопустимість автоматичного взяття під варту підозрюваного у випадку невизнання ним вини вказує також у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ). Зокрема, у справі «Клішин проти України» від 23.02.2012 р. ЄСПЛ зазначає, що «підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами. Небажання особи зізнатися чи дати «потрібні показання» не можуть бути підставами для взяття під варту»: у справі «Єлоев проти України» від 06. 11 .2008 р.: «Після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою.

ЄСПЛ у справі «Бойченко проти Молдови» від 11.07.2006 р. вказав: «Одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав, з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватися або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою».

Тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі (рішення у справі «Калашников проти Росії» від 15 липня 2002 р.)

Запобіжні заходи - це заходи забезпечення кримінального провадження, застосування яких супроводжується обмеженням конституційних прав і свобод осіб, які підозрюються (обвинувачуються).

Отже, захисник зауважує те, що під час застосування запобіжних заходів можливо оперувати двома видами доказів: докази, що встановлюють факт настання події, що відбулася в минулому періоді, і докази, які встановлюють можливість настання майбутньої події. В цьому разі до першої відносяться докази, що підтверджують вчинення кримінального правопорушення та ступінь суспільної небезпеки особи. До другої - докази, що встановлюють можливість поведінки підозрюваного, обвинуваченого, яка спрямована на дії, що передбачені в пп. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також в мотивувальній частині ухвали суд першої інстанції зазначив, що не допитано свідка ОСОБА_9 , а також свідка ОСОБА_10 , клопотання про повторний допит якої було задоволено в судовому засіданні, а тому є підстави вважати, що обвинувачений зможе здійснити незаконний вплив на вказаних свідків з метою зміни наданих показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєні злочини.

В судовому засіданні досліджувався звукозапис за яким обвинувачений повідомив поліцію про те, що скоїв злочин, декілька разів наніс удари своїй співмешканці та три чи чотири рази наніс удар ножем потерпілому ОСОБА_11 . Вказував своє місцезнаходження, адресу скоєння ударів, сам направлявся до відділу поліції для його затримання. На слідчому експерименті показав куди він викинув розкладний ніж, впізнав його. Ніяким чином не перешкоджав кримінальному провадженню, а навпаки, співпрацює зі слідством.

На переконання захисника, висновки суду про те, що маються ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме: запобігання спробам переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення є такими, які не підтверджуються матеріалами справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без зміни, дослідивши матеріали провадження надані судом першої інстанції,і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме - повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали встановила, що зазначені вимоги кримінального закону судом першої інстанції належно дотримані.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, в провадженні Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000133 від 26 січня 2020 року стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.115 КК України.

Ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 жовтня 2021 року обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, по 14 год. 30 хв. 17 грудня 2021 року.
В подальшому, ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2021 року, за наслідком розгляду клопотання прокурора, продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 з 15 год. 50 хв. 14 грудня 2021 року по 15 год. 50 хв. 11 лютого 2022 року.

За змістом ч.2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

-наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

-наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

-недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішене на стадії судового розгляду. Тобто це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акту шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які існували на час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого та не припинили свого існування на момент вирішення питання про продовження строку тримання його під вартою. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою належним чином мотивувавши своє рішення.

Так, колегією суддів визнається доведеними ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнути можливої кримінальної відповідальності, вчинити інші кримінальні правопорушення, незаконно впливати на свідків, тобто ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України продовжують існувати та не зникли.

При цьому ризик переховуватися від суду з метою уникнути можливої кримінальної відповідальності, на думку колегії, є значним. Наявність даного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку доведеності його вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів, зокрема за ч.1 ст. 115 КК України. При оцінці даного ризику колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, яке поставлено у провину обвинуваченому, а також те, що незначна побутова суперечка не виправдовує характер протиправних дій обвинуваченого.

Також, колегія суддів вважає доведеним ризики того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, зможе вчинити інші кримінальні правопорушення, незаконно впливати на потерпілу та свідків, які ще не допитані судом.

Обставин, які б свідчили на користь зменшення раніше встановлених ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, колегією суддів не встановлено, а тому є обґрунтований висновок суду першої інстанції, що менш суворі види запобіжних заходів не здатні забезпечити ризики передбачені ст. 177 КПК України та належне виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»).

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що, крім правових позицій, на які посилається у своїй скарзі захисник обвинуваченого, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Продовження тримання особи під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають право поваги до особистої свободи (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).
Зокрема і ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні.

Беручи до уваги ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, підстави для скасування оскаржуваної ухвали з тих підстав, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а тому ухвалу суду першої інстанції, залишає без зміни.

Керуючись статтями 177, 178, 376, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2021 року, якою ОСОБА_8 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з 15 год. 50 хв. 14 грудня 2021 року по 15 год. 50 хв. 11 лютого 2022 року, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4