Справа № 155/311/21 Провадження № 11-кп/802/515/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст. 286 КК УкраїниДоповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

24 листопада 2021 року місто Луцьк

Вироком Горохівського районного суду Волинської області від 20 квітня 2021 року ОСОБА_3 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року колегія суддів у складі головуючого судді ОСОБА_2 , суддів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, вважаючи прохання прокурора про необхідність призначення ОСОБА_3 реального покарання безпідставними, а його доводи в обґрунтування відповідних вимог такими, що не є визначальними підставами для скасування судового рішення та призначення покарання без застосування інституту звільнення особи від відбування покарання згідно правил ст. 75 КК України.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, керуючись ч. 3 ст. 375 КПК України, висловлюю окрему думку.
У відповідності до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують і обтяжують покарання.
При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно із оскаржуваного вироку, підставою для звільнення обвинуваченого від відбуття покарання із випробуванням стали виключно позитивні характеристики обвинуваченого та законослухняний спосіб життя, що підтверджується відсутністю притягнення його до дисциплінарної, адміністративної та кримінальної відповідальності, наявність міцних соціальних зв`язків наявність на утриманні вагітної дружини, непрацездатної матері, працевлаштування обвинуваченого, позиція потерпілої, котра просила не позбавляти волі винного, наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання.
Однак, місцевий суд не надав належної оцінки характеру та підвищеному ступеню суспільної небезпеки вчиненого злочину та обставинам його вчинення, зокрема тій обставині, що ОСОБА_3 керував автомобілем перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та грубо порушив вимоги п.п.2.3(б); 12.1 Правил дорожнього руху, при цьому лише формально врахував обставину перебування ОСОБА_3 в стані алкогольного сп`яніння, як обтяжуючу покарання.
Також, апеляційний суд погоджується з твердженням прокурора про неналежне врахування судом першої інстанції тяжких наслідків протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_3 , які є незворотними загибель людини.
Належно не оцінив суд особу обвинуваченого, який керуючи автомобілем, перебував у стані алкогольного сп`яніння, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку учасника дорожнього руху внаслідок дій якого сталася дорожньо-транспортна пригода.
Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що вчинення злочину, передбаченого ст. 286 КК, водієм, який керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, зазвичай виключає застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням (див. постанови Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 484/3291/16-к, від 19 березня 2019 року у справі № 393/409/17, від 2 квітня 2019 року у справі № 384/110/18, від 3 вересня 2019 року у справі № 166/753/17).
Враховуючи це, навіть позитивні дані про особу винного та наявність кількох пом`якшуючих обставин не можуть бути визнані мотивованими підставами для застосування до засудженого положень ст. 75 КК і звільнення його від відбування призначеного покарання.
Крім того, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху. Тому думка потерпілого щодо виду та розміру покарання хоча і може враховуватися судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною в цьому питанні.
Вважаю, колегія суддів апеляційного суду, ухваливши рішення про відмову в задоволенні апеляційної скарги прокурора, не дотрималась правових позицій Верховного Суду.
За таких обставин, призначене основне покарання зі звільнення від його відбування не відповідатиме принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання, в цьому випадку є недостатнім.
Враховуючи викладене вище переконаний, що колегія суддів за наслідками розгляду апеляційної скарги прокурора мала всі підстави скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного основного покарання ОСОБА_3 , та ухвалити рішення про призначення покарання, яке слід відбувати реально.
З огляду на зазначені застереження ухвала суду не могла бути мною підтримана.

Суддя ОСОБА_2