Справа № 304/1323/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 серпня 2021 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарапатської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , законного представника потерпілої ОСОБА_7 , розглянувши у закритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000307 від 10 серпня 2020 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України,
В С Т А Н О В И В:
В провадження Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, відповідно до ухвали Закарпатського апеляційного суду від 16.11.2020 року, надійшло кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000307 від 10 серпня 2020 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України.
У судовому засіданні прокурор підтримав подане ним клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , у вигляду тримання під вартою без визначення розміру застави на строк до 2-х місяців. Прокурор просив врахувати, що на даний час наявні підстави для продовження строку дії та застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 , оскільки ризики, якими керувався суд при обранні вказаного заходу не відпали та не припинили існувати.
Захисник у судовому засіданні заперечував проти продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому, оскільки ризики на які вказує прокурор у клопотанні про обрання запобіжного заходу відсутні. Зазначив, що обвинувачений не має наміру переховуватися від суду, вважає наявні підстави обвинуваченому обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав думку свого захисника.
Потерпіла та законний представник потерпілої у судовому засіданні вважали за можливе визначити запобіжний захід у виді домашнього арешту.
Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані суду клопотання, та матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України суд, незалежно від наявності клопотань зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Статтею 5 п. 1 підпункту «с» Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках, як: законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Згідно ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 3 ст. 199 цього Кодексу обставиною, яка є підставою для продовження строку тримання під вартою є те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Відповідно до ч. 1 та п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Так, у судовому засіданні встановлено, що 10 серпня 2020 року матеріали досудового розслідування за повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000307.

Також встановлено, що ухвалою слідчого судді Перечинського районного суду від 11 серпня 2020 року підозрюваному ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 08 жовтня 2020 року, який ухвалою слідчого судді від 05 жовтня 2020 року було продовжено до 10 листопада 2020 року (включно).

Ухвалою Перечинського районного суду дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 продовжено по 04 січня 2021 року, без визначення розміру застави.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 продовжено по 01 вересня 2021 року, без визначення розміру застави.
У відповідності до вимог ст. 177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК.
Згідно положень статті 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
Відповідно до рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року по справі «Харченко проти України» (Заява N 40107/02) питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (див., серед інших джерел, рішення у справі "Лабіта проти Італії" (980_009 ) (Labita v. Italy), [GC], N 26772/95, п. 153, ECHR 2000-IV).
Так, на даний час будь-яких даних про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати, що з огляду на обставини кримінального провадження та тяжкість інкримінованого обвинуваченому правопорушення, на даний час існує ризики того, що обвинувачений ОСОБА_4 може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, які на даний час ще не допитані та потерпілу у кримінальному провадженні. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність вказаних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено.
Суду не надано достатньо доказів обставин, які свідчать про наявність необґрунтованої підозри (обвинувачення) у вчиненні кримінального правопорушення та наявність підстав вважати, що ОСОБА_4 залишаючись на волі, не буде ухилятись від суду, не надано доказів погіршення його стану здоров`я та доказів на підтвердження міцності його соціальних зв`язків в місті постійного проживання, належних доказів про репутацію, майновий стан.
Суд вважає, що небезпека переховування обвинуваченого здається явно переконливою.
Крім того, на переконання суду, наявні підстави для продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою, що обумовлено необхідністю судового розслідування у кримінальному провадженні, необхідності проведення ряду процесуальних дій на даний час та відсутністю на даний час підстав для зміни запобіжного заходу з триманням під вартою на більш м`який запобіжний захід. Доводи сторони захисту їх не усувають і не спростовують.
Суд вважає, що твердження прокурора, щодо того що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду заслуговує на увагу. Таке твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Наведені вище обставини дають достатні підстави вважати про наявність ризику втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від суду.
Співставлення негативних для обвинуваченого наслідків переховування у вигляді його покарання у невизначеному майбутньому, з засудженням до покарання у разі доведення прокурором його винуватості у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим.
Таким чином, є підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений з метою ухилення від кримінальної відповідальності зможе переховуватися від суду, знаючи та намагаючись уникнути відповідальності за вчинене діяння, усвідомлюючи наслідки в разі визнання його винним у вчинені вище вказаного злочину.
Характер та фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення свідчать про підвищену суспільну небезпеку.
Окрім того, суд вважає, що на час розгляду клопотання про продовження обвинуваченому строків тримання під вартою, існує ризик щодо незаконного впливу на свідків та малолітню потерпілу.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч.4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків та потерпілу існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом. Суд враховує, що на даний час залишились недопитаними ряд свідків сторони обвинувачення. А ризик впливу на потерпілу не зменшився з огляду на характер пред`явленого обвинувачення і на даний час. Твердження сторони захисту, що представник потерпілої не має претензій до обвинувачення не зменшує наявність вказаного ризику стосовно самої потерпілої в межах даного кримінального провадження.

Крім того, обвинувачений не має жодних соціально стримуючих зв`язків не має офіційного місця роботи або інших стабільних джерел доходу, власної родини також, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) проти статевої свободи та статевої недоторканості, будучи при цьому дядьком малолітньої потерпілої. Твердження сторони захисту про можливість проживання окремо в м.Ужгороді не усуває ризик впливу на свідків та потерпілу.

Сукупність таких обставин дає підстави стверджувати про реальність ризику вчинити інше кримінальне правопорушення і не здатність інших, більш м`яких, запобіжних заходів йому запобігти.

Суду не представлено доказів, що дані ризики зменшилися із часом.

Крім того, стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_4 , а також ризик його впливу на інших учасників процесу, або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід як інший не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти, а тому підстав для зміни застосованого до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший не пов`язаний із позбавленням волі суд не вбачає. А застосування більш м`яких запобіжних заходів особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт та застава, будуть недостатньо ефективними запобіжними заходами для запобігання ризикам порівняно із взяттям під варту.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відсутні підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який.
Враховуючи тяжкість обвинувачення у злочині, характер вчинення інкримінуємого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, обставини скоєння кримінального правопорушення, та особу обвинуваченого, суд вважає відсутніми підстави для визначення застави для нього у відповідності до вимог ч.4 ст.183 КПК України.
У відповідності до усталеної практики Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є, зокрема, ризик вчинення інших кримінальних правопорушень. При цьому такий ризик може вимірюватися, у тому числі, наявністю даних про матеріальний та соціальний стан особи.

Крім того, як стверджує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Суд не відхиляє доводів сторони захисту на користь обвинуваченого, але вважає, що у даному випадку ці доводи не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а також забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальних ризиків.
Вказані суспільні інтереси, не дивлячись на презумпцію невинуватості мають більшу вагу ніж правила про повагу до свободи особи. (справа ЄСПЛ «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти РФ»).
Враховуючи, що судовий розгляд до спливу терміну тримання обвинуваченого під вартою не завершений, а ризики, зазначені прокурором, продовжують мати місце дотепер, оцінюючи баланс між правом обвинуваченого на свободу та суспільні інтереси безпеки, особливу тяжкість інкримінованого правопорушення, суд погоджується з доводами клопотання прокурора про необхідність продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 331, 372 КПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обраного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у кримінальному провадженні за №0000307 від 10 серпня 2020 року по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, без визначення розміру застави, але не більше ніж на 60 днів, а саме по 22 жовтня 2021 року включно.
Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1