ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/968/22 Справа № 185/7547/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2021 року у кримінальному провадженні №000231 стосовно
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Павлоград Дніпропетровської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 09.08.2021 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 125 КК України до штрафу у розмірі 850 гривень, який сплачено,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

за участю:
прокурора ОСОБА_7
в режимі відеоконференції:
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_6
ВСТАНОВИВ :
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції та короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді арешту на строк 5 місяців.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_6 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілої 2 645 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 15 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Зазначеним вироком ОСОБА_6 було визнано винуватим у тому, що він заподіяв умисне легке тілесне ушкодження потерпілій, що спричинило короткочасний розгляд здоров`я за наступних обставин.
Так, 20.06.2021 року приблизно о 19.00 годині обвинувачений ОСОБА_6 , знаходячись на спортивному майданчику біля ЗОШ №16 по вул. Можайського м. Павлограда, в ході розмови зі своєю колишньою співмешканкою, потерпілою ОСОБА_9 та виниклого конфлікту, реалізуючи виниклий злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, бажаючи їх настання, підійшов в притул до потерпілої ОСОБА_9 , діючи умисно, завдав один удар головою в район обличчя потерпілої, від чого остання впала, заподіявши останній тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носу зі зміщенням уламків та гематоми обличчя, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду змінити в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та у зв`язку з істотним порушенням вимог КПК України та призначити йому покарання у виді штрафу, виправних робіт чи обмеження волі з застосуванням положень ст. 75 КК України.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що судом невірно викладено фактичні обставини справи, оскільки будь-яких навмисних тілесних ушкоджень він потерпілій не наносив. Вказує, що потерпіла постійно провокує конфлікти, принижує його честь та гідність, як чоловіка, безпідставно обмежує у спілкуванні з дітьми, що призводить до сварок та 20 червня 2021 року, з метою припинення образ та погроз з її боку, він смикнув потерпілу за руку та остання сама вдарилась своїм обличчям в його.
Крім того, посилається на те, що судом першої інстанції не належним чином враховано його особу, а саме те, що він частково відшкодував потерпілій збитки, свою провину визнає частково, щиро кається у скоєному, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується позитивно, працює без офіційного працевлаштування, на його утриманні перебувають батьки-пенсіонери, які потребують догляду та піклування, а також утримує дітей своєї рідної сестри, яка загинула. Також на його утриманні перебувають його власні діти, яким він справно сплачує аліменти, що у своїй сукупності вказує на можливість застосування альтернативного покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.
Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу і з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити, вирок суду змінити в частині призначення покарання та звільнити обвинуваченого від відбуття покарання з іспитовим строком.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити її без задоволення, а вирок суду без змін.
Потерпіла до апеляційного суду не з`явилась, про час і дату апеляційного провадження повідомлена належним чином, заяв про відкладення судового засідання та про поважні причини неявки суд не повідомила, у зв`язку з чим та на підставі ч. 4 ст. 405 КПК України апеляційний розгляд здійснений без її участі.
Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
У відповідності до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як видно з матеріалів кримінального провадження та вироку суду, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.
Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є аналогічними з позицією захисту в суді першої інстанції, які ґрунтуються на твердженні про те, що обвинувачений не спричиняв будь-яких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 ..
Вищезазначена позиція обвинуваченого була ретельно перевірена місцевим судом та визнана безпідставною, оскільки не знайшла свого підтвердження та правильно була розцінена, як спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення. З висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки вони є обґрунтованими та вмотивованими.
Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 в умисному спричиненні легких тілесних ушкоджень потерпілій, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, вчинених за обставин, викладених у вироку, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, яким суд дав належну оцінку.
Так, в судом першої інстанції в основу доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, покладено безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, а саме: пояснення потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , які надали чіткі та послідовні пояснення, які узгоджуються між собою та відповідають іншим, дослідженим судом першої інстанції письмовим доказам, щодо тієї обставини, що обвинувачений ОСОБА_6 вдарив своєю головою потерпілу в обличчя, а свідок ОСОБА_11 , яка прибула на виклик у складі екіпажу швидкої допомоги повідомила, що обвинувачений ОСОБА_6 заважав госпіталізувати потерпілу та зник з місця пригоди після виклику працівників поліції. Покази потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень перевірялись під час досудового розслідування, в тому числі й шляхом проведення слідчого експерименту та відповідно до висновків експерта №281-Д від 20.08.2021 року та №282-Д від 20.08.2021 року ці покази узгоджуються та не суперечать механізму отримання потерпілою ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.
При цьому, вказані особи давали аналогічні пояснення і під час досудового розслідування, а тому підстав ставити під обґрунтований сумнів правдивість цих показів у суду першої інстанції не було.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що за версією обвинуваченого ОСОБА_6 під час розгляду справи судом першої інстанції, потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у зв`язку з тим, що він, стоячи біля неї, випадково чхнув. Проте, в апеляційній скарзі міститься вже інша версія подій, відповідно до яких обвинувачений смикнув потерпілу за руку та остання сама вдарилась своїм обличчям в його. Таку невідповідність власним показам колегія суддів розцінює як спробу обвинуваченого ОСОБА_6 пом`якшити свою відповідальність.
Таким чином, апеляційним судом не встановлено невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, а тому доводи обвинуваченого ОСОБА_6 в цій частині не ґрунтуються на матеріалах справи та є неприйнятними.
Щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та особи обвинуваченого внаслідок його суворості.
Підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого (п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК України).
Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого про наявність підстав для призначення більш м`якого покарання та вирок суду в цій частині, апеляційний суд вважає, що зазначені вище вимоги закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції виконані належним чином.
Як вбачається із вироку суду, при визначенні виду та розміру покарання обвинуваченому, суд першої інстанції в повному обсязі виконав вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та належним чином врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності зі ст. 12 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків, відомості про особу ОСОБА_6 , який раніше судимий за злочин, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, у провадженні де потерпілим був рідний брат ОСОБА_9 , проте останній належних висновків для себе не зробив і не виправив свою поведінку і через невеликий проміжок часу вчинив дане кримінальне правопорушення. Врахував інші відомості про особу обвинуваченого, зокрема посередню характеристику і те, що останній на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставин, що його обтяжують, а саме вчинення кримінального правопорушення повторно та щодо колишнього подружжя. Крім цього, апеляційний суд також враховує, що обвинувачений систематично вчинює домашнє насильство стосовно потерпілої, перебуває на профілактичному обліку, як особа, яка вчинила домашнє насильство, порушує вимоги тимчасового заборонного припису.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що обрана судом вид і міра покарання відповідає принципам законності та справедливості і будуть необхідними та достатніми для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами, оскільки покарання, призначене за попереднім вироком у виді штрафу не змогло виконати своєї мети, а тому призначення менш суворого покарання чи звільнення від відбуття покарання з іспитовим строком створює загрозу повторного вчинення адміністративного чи кримінального правопорушення обвинуваченим.
Доводи обвинуваченого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості покарання, апеляційний суд вважає не обґрунтованими, оскільки обраний судом вид і розмір покарання у повному обсязі відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.
Статтею 414 КПК України як одну з підстав зміни вироку визначено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається, що суд першої інстанції безпідставно не врахував часткове визнання провини та часткове відшкодування заподіяної шкоди, які він просить визнати обставинами, що пом`якшують покарання і застосувати до нього положення ст. 75 КК України.
Проте суд апеляційної інстанції вважає такі доводи неприйнятними з огляду на наступне.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.
Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Натомість із матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час досудового розслідування, судового розгляду в суді першій та апеляційній інстанції обвинувачений ОСОБА_6 приховав усі деталі щодо обставин нанесення ним потерпілій тілесних ушкоджень, виявлених в ході судово-медичної експертизи, надавши свідчення щодо обставин їх спричинення потерпілою самостійно, без його активних дій, тобто фактично не визнавав свою провину.
Крім того, колегія суддів не може погодитись з доводами обвинуваченого в тій частині, що на його утриманні перебувають батьки та четверо дітей, оскільки, як видно з матеріалів справи, ОСОБА_6 офіційно не працевлаштований, не має стабільного та легального джерела доходу. Більше того, опікунами дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які є рідними племінником та племінницею обвинуваченого призначено його мати ОСОБА_14 , а його власні діти ОСОБА_15 та ОСОБА_16 проживають з потерпілою ОСОБА_9 та перебувають на її утриманні. При цьому, сплата аліментів обвинуваченим на утримання дітей не може бути визнана судом, як обставина, що пом`якшує покарання, оскільки такий обов`язок обвинуваченого прямо встановлений положеннями Сімейного Кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
У даному випадку, будь-яких обставин, які б вказували на несправедливість чи явну невідповідність покарання та необхідність звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбуття покарання з встановленням іспитового строку апеляційним судом, як і судом першої інстанції, не встановлено, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що вирок ухвалений у відповідності до вимог кримінального процесуального закону та правильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим відсутні підстави для його зміни, а доводи апеляційної скарги обвинуваченого є безпідставними, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2021 року стосовно ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4