Справа № 461/7636/21
Провадження № 1-кс/461/5205/21
УХВАЛА
Іменем України
16.09.2021 м. Львів

Слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2
слідчого ОСОБА_3
прокурора ОСОБА_4
підозрюваного ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6

розглянувши погоджене з прокурором клопотання старшого слідчого в ОВС 1-ого відділення слідчого відділу Управління СБУ у Львівській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000103 від 14.09.2021 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 305 КК України ,-

ВСТАНОВИВ:

До Галицького районного суду м.Львова надійшло клопотання старшого слідчого в ОВС слідчого відділу Управління СБ України у Львівській області ОСОБА_3 , в якому просить слідчого суддю накласти арешт виявлені та вилучені під час особистого обшуку громадянина України ОСОБА_5 , проведеного під час його затримання в порядку ст. 208 КПК України від 14.09.2021, а саме: куртку зеленого кольору, що належить ОСОБА_5 ; мобільний телефон марки IPhone моделіSE червоного кольору,з сім карткою оператора мобільного зв`язку Київстар НОМЕР_1 та прозорим чохлом.
В обґрунтування внесеного клопотання покликається на те, що, 13.09.2021 під час проходження митного контролю автомобіля марки «Volkswagen Passat B7» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням громадянина України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який прямував з Республіки Польща в Україну через пункт пропуску «Краківець-Корчова» митного поста «Яворів» Львівської митниці ДФС України, під час проведення поглибленого огляду транспортного засобу виявлено приховані від митного контролю 210 блістерів по 12 таблеток препарату «AcatarActi-Tabs», загальною кількістю 2520 таблеток з вмістом псевдоефедрину, який згідно Списку 1 Таблиці 4 Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, якій затверджено Постановою КМУ №770 від 06.05.2000 є прекурсором, обіг якого обмежено і стосовно якого встановлюються заходи контролю, в особливо великих розмірах. Під час особистого обшуку громадянина України ОСОБА_5 , проведеного під час його затримання в порядку ст. 208 КПК України від 14.09.2021, було виявлено та вилучено: паспорт громадянина України ОСОБА_7 для виїзду за кордон № НОМЕР_3 - на 17 арк.; куртку зеленого кольору, що належить ОСОБА_5 ; мобільний телефон марки IPhone моделі SE червоного кольору, з сім карткою оператора мобільного зв`язку Київстар НОМЕР_1 та прозорим чохлом. Постановою від 14.09.2021 вищевказані предмети та документи визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.
На підставі викладеного та беручи до уваги, що вказанні у данному клопотанні предмети та документи можуть бути предметом вчинення кримінального правопорушення та використовувались в якості засобів вчинення злочину і необхідні для розкриття кримінального правопорушення, тому слідчий просить клопотання задоволити.
Слідчий та прокурор в судовому засіданні підтримали дане клопотання. Просили задоволити його. Надали аналогічні викладеним в клопотанні пояснення.
Захисник та підозрюваний в судовому засіданні заперечили проти задоволення клопотання. Просили відмовити у задоволенні даного клопотання.
Заслухавши пояснення слідчого, прокурора, захисника та підозрюваного, перевіривши наданні матеріали та дослідивши докази по цих матеріалах, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
14.09.2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000103 внесено відомості вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.305 КК України.
Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову.
Відповідно до ч.2 ст.167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:
1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;
2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;
3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;
4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Ч.2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Постановою слідчого від 14.09.2021 року паспорт громадянина України ОСОБА_7 для виїзду за кордон № НОМЕР_3 на 14 арк.; куртку зеленого кольору, що належить ОСОБА_5 ; мобільний телефон марки «IPhone» моделі «SE» червоного кольору з сім карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар» НОМЕР_1 та прозорим чохлом, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000103.
Як визначено у ч.1 ст.318 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
За змістом ст.170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.
Разом з тим, під час розгляду вказаного клопотання про накладення арешту майна, слідчому судді не надано доказів на підтвердження того, що дане майно набуте в результаті вчинення кримінального правопорушення або є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.305 КК України, тобто відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (відповідно до рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льоннрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.
Частина 1 ст.173 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Слідчий всупереч ч.1 ст.173 КПК України не довів необхідності застосування арешту та наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК України.
Слідчий всупереч ч.2 ст.170 КПК України не довів мету арешту та всупереч ч.3 ст.170 КПК України не довів, що майно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України. Тобто не довів, що це майно було знаряддям злочину, зберегло сліди, або містить інші відомості, які можуть бути використанні як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Також, слідчим не було зазначено та належним чином обґрунтовано, яке саме доказове значення в рамках вказаного кримінального провадження мають вищевказані речі та документи до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.305 КК України.
Всупереч ч.3 ст.132 КПК України слідчий не довів, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого і може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звертається із даним клопотанням.
Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту.
Керуючись ст.ст. 107, 131, 132, 168, 170- 173, 309, 392 -395 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС 1-ого відділення слідчого відділу Управління СБУ у Львівській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000103 від 14.09.2021 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 305 КК України
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особами, які не викликались до суду протягом п`яти днів з дня її отримання.

Слідчий суддя ОСОБА_1