Ухвала

Іменем України

14 вересня 2021 року

м. Київ

справа № 538/2184/20
провадження № 51-3905ск21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Чорнухинського районного суду Полтавської області від 21 січня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 12 травня 2021 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

Згідно з вироком Чорнухинського районного суду Полтавської області від 21 січня 2021 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК), та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення; визнано винуватим і засуджено за ч. 3 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

На підставі ст. 72 КК зараховано строк попереднього ув`язнення у строк покарання.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 12 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

Згідно судових рішень ОСОБА_5 вчинив злочин за таких обставин:02 жовтня 2020 року близько 12:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, він з метою викрадення чужого майна прибув на АДРЕСА_1 . Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , установивши, що будинок зачинений, а в ньому перебуває потерпіла ОСОБА_6 , відчинив із використанням металевого предмета вікно і проник до будинку та відкрито, шляхом виривання з рук потерпілої, заволодів її мобільним телефоном «Нокіа-105» вартістю 348,33 грн, після чого залишив місце злочину.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 186 КК, відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із проникненням у житло.

У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок Чорнухинського районного суду Полтавської області від 21 січня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 12 травня 2021 року щодо ОСОБА_5 , а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Захисник зазначає про неповноту судових розглядів і заперечує встановлені фактичні обставини, ставить під сумнів достовірність доказів, а також вважає, що місцевий суд дав неналежну оцінку доказам, стверджує, що вирок суду в частині засудження за ч. 3 ст. 186 КК ґрунтується на припущеннях. На його думку ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає приписам ст. 419 КПК. Крім цього, вважає, що суд безпідставно відмовив у повторному дослідженні доказів, у зв`язку з чим не дотримався ст. 404 КПК.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКсуд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

За статтею 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.

Мотивуючи свою скаргу, захисник заперечує достовірність окремих доказів та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка згідно зі ст. 433 КПКдо повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Під час розгляду касаційних скарг суд касаційної інстанції керується фактичними обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом за нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається з вироку, свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК, місцевий суд зробив з дотриманням ст. 23 КПК на підставі ретельно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вказані у вироку докази суд визнав належними, допустимими та достовірними, оскільки їх отримано у встановленому законом порядку, вони узгоджуються між собою і в сукупності поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК, й об`єктивних підстав ставити їх під сумнів немає. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК і є обґрунтованим.

Не погодившись із рішенням місцевого суду, засуджений та захисник оскаржили його в апеляційному порядку.

Суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи, викладені в апеляційних скаргах, щодо незаконності вироку, оскільки, перевіривши матеріали кримінального провадження, встановив, що показаннями потерпілої, свідків, допитаних місцевим судом, фактичними даними матеріалів кримінального провадження доведено вчинення ОСОБА_5 відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного із проникненням у житло, тобто злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК.

Апеляційний суд указав, що місцевий суд, виходячи з принципу внутрішнього переконання, беручи до уваги сукупність інших доказів у справі та їх взаємозв`язок, обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_6 , згідно з якими обвинувачений прийшов до помешкання, де вона перебувала, відкрив вікно, проник до будинку та вирвав у неї з рук телефон. У цей час вона говорила по телефону сину ОСОБА_7 , що ОСОБА_5 намагається проникнути до будинку, незважаючи на те, що вона закрилася і не впускає його. Показання потерпілої є послідовними й узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . У своїх показаннях свідок ОСОБА_7 повідомив суду, що 02 жовтня 2020 року, у ході телефонної розмови з матір`ю, в той час, коли вона сказала: «Біда», він почув крики і телефон вимкнувся. Він приїхав до матері, і та йому повідомила, що його двоюрідний брат ОСОБА_5 забрав телефон і пішов.

Свідок ОСОБА_8 підтвердила, що 02 жовтня 2020 року ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, заходив до неї, був агресивно налаштований та пішов у сторону будинку потерпілої. Вона зателефонувала останній, намагаючись попередити про те, що до неї направився ОСОБА_5 , однак той вже був у дворі будинку і потерпіла зачинилася. Пізніше свідок повторно зателефонувала потерпілій, проте відповів ОСОБА_5 , якого вона впізнала по голосу. Показання потерпілої та свідків підтверджуються протоколом огляду місця події, згідно з яким на підвіконні виявлені залишки бруду та землі, вікно не замкнене та має пошкодження у виді отворів діаметром до 0,6 см. Також суд зауважив, що жодних об`єктивних даних про те, що потерпіла та її син ОСОБА_9 обмовляють ОСОБА_5 , апеляційна скарга та матеріали кримінального провадження не містять.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дав оцінку показанням потерпілої в сукупності з іншими доказами, а тому доводи захисника про відсутність оцінки показань потерпілої в ухвалі суду апеляційної інстанції є неприйнятними.

Крім цього, у ОСОБА_5 під час затримання виявлено та вилучено викрадений у потерпілої мобільний телефон.

Доводів захисту про те, що засуджений ОСОБА_5 правомірно проник до житла потерпілої, суд апеляційної інстанції обґрунтовано не взяв до уваги і визнав їх такими, що не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідно до показань потерпілої ОСОБА_6 засуджений дійсно до цих подій декілька днів проживав у неї, однак унаслідок неадекватної поведінки вона заборонила користуватися помешканням. Таким чином, у ОСОБА_5 було відсутнє право перебувати в будинку потерпілої без її згоди, а з огляду на вторгнення його до приміщення із застосуванням засобів подолання перешкод (шляхом відкриття вікна металевим предметом) місцевий суд належним чином обґрунтував свій висновок про наявність у діях засудженого такої кваліфікуючої ознаки злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК, як проникнення у житло.

Неприйнятними є доводи захисника про недопустимість як доказів протоколів допиту ОСОБА_5 під час досудового розслідування, оскільки у цьому провадженні, були відсутні обставини передбачені КПК про обов`язкову участь захисника під час його допитів. Крім цього, як слушно встановив суд апеляційної інстанції, місцевий суд у вироку не посилався на фактичні дані, повідомлені ОСОБА_5 , як на доказ його винуватості. Посилання у касаційній скарзі на рішення Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 744/499/19 є безпідставними, оскільки стосуються іншої правової ситуації, пов`язаної з участю затриманого у проведенні огляду місця події.
Колегія суддів погоджується з указаними висновками суду апеляційної інстанції.

Розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , апеляційний суд дотримався приписів статей 370, 419 КПК.
Неаргументованими є доводи сторони захисту про недопустимість протоколів огляду місця події та слідчого експерименту, оскільки, як правильно зазначив апеляційний суд, ці доводи не ґрунтуються на вимогах закону. Суд встановив, що огляд місця події здійснено з дотриманням приписів ст. 237 КПК у присутності потерпілої та понятих. Слідчий експеримент був проведений з дотриманням положень ст. 240 КПК за участю потерпілої, понятих та спеціаліста. При цьому будь-яких зауважень щодо проведення указаних слідчих дій від учасників не надходило.
Згідно зі ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, яке передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Статтею 94 КПК визначено, що доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. З урахуванням викладених норм посилання захисника на те, що суд за власною ініціативою повинен був призначити експертизу слідів виявлених на місці події, не ґрунтується на вимогах закону.
Безпідставними є твердження захисника про те, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам КПК повторно не дослідив доказів, якими підтверджено винуватість ОСОБА_5 .

Так, згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції за клопотанням учасників судового провадження зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком апеляційного суду. Відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження допиту потерпілої та свідків свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

Згідно зі ст. 425 КПК засуджений, його захисник мають право подати касаційну скаргу, що стосується інтересів засудженого. Оскільки потерпіла не оскаржила судового рішення, доводи захисника з приводу того, що суд апеляційної інстанції належно не повідомив потерпілу про день і час апеляційного розгляду, не є підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції.

Переконливих аргументів, які би вказували на істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність під час надання юридичної оцінки кримінально-караному діянню, в касаційній скарзі захисника не зазначено.

З огляду на викладене з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Чорнухинського районного суду Полтавської області від 21 січня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 12 травня 2021 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3