Справа 556/2589/21
Номер провадження 1-в/556/17/2022
У Х В А Л А
Іменем України

19.01.2022 року. Володимирецький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

представника ДУ «Полицька виправна колонія (№76)» - ОСОБА_4

засудженого - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Володимирець, в режимі відеоконференції, клопотання про звільнення умовно - достроково від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну покарання на більш м`яке засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , середня-спеціальна освіта, одружений, до арешту не працюючий.

Раніше судимого: 27.08.2009 Радивилівським районним судом Рівненської області за ч.2 ст. 345; ст. 75 КК України до 2 років позбавлення волі, з іспитовим строком 1 рік.

20.11.2009 Радивилівським районним судом Рівненської області за ч.1 ст. 296; ч.4 ст. 70 КК України до 3 років обмеження волі.

Засуджений: 04.06.2010 Апеляційним судом Рівненської області за ч.4 ст.152; п.2, п.10 ч. 2ст.115; ч.1 ст.70 КК України до довічного позбавлення волі з врахуванням вироку суду від 20.11.2009.

встановив:

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням, в якому просить звільнити його умовно - достроково від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі або замінити покарання на більш м`яке. Своє клопотання обґрунтовує посиланням на практику ЄСПЛ, ст.3 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» та рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16.09.2021, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України ч. 1 ст. 81 та ч. 1 ст. 82 КК України в тому, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зазначає, що подальше його утримання під вартою порушує ст. 3 ЄСПЛ, оскільки засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що їм потрібно робити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.
В судовому засіданні засуджений підтримав свою заяву та дав пояснення в межах заявленого клопотання.
Прокурор та представник ДУ «Полицька виправна колонія (№76)» заперечили щодо задоволення клопотання засудженого.

Заслухавши засудженого, представника установи виконання покарань, думку прокурора, дослідивши матеріали особової справи засудженого, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 засуджений 04.06.2010 апеляційним судом Рівненської області за ч.4 ст. 152, п. п. 2, 10 ч.2 ст.115; ч.1 ст.70; ст.71 КК України до довічного позбавлення волі.

Початок строку відбування кримінального покарання: 29.11.2009.

Засуджений ОСОБА_5 в місцях позбавлення волі знаходиться з 29.11.2009. З 26.01.2021 відбуває покарання в ДУ «Полицька виправна колонія (№76)».

Відповідно до положень ст.ст. 81, 82 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. Дані правові норми містять посилання на строковий критерій визначення підстав для їх застосування.
Згідно ч. 1 ст. 51 КК України до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань, зокрема: п. 11) позбавлення волі на певний строк; п. 12) довічне позбавлення волі. Кримінальний закон розкриває зміст цих покарань в різних його статтях (ст. 63 і 64 КПК) і виокремлює правила щодо їх призначення, що і вказує на те, що довічне позбавлення волі не є законодавчо визнаним різновидом такого виду покарання як позбавлення волі, а навпаки, є окремим видом, який має свій спеціальний порядок та умови його відбування.
Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.
У пунктах 3 та 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.
Рішенням Конституційного Суду України № 6-р(II)/2021 від 16.09.2021, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
Таким чином, на національному рівні Конституційний Суд України визнав, що норми закону України про кримінальну відповідальність не містять положень, які надають суду повноваження для застосування до осіб, яких засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
Посилання засудженого на порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яке розтлумачене в рішенні ЄСПЛ від 12.03.2019 (заява № 41216/13) у справі «Пєтухов проти України» (Petukhov v. Ukraine), заява № 41216/13) у частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі носять абстрактний характер і не ґрунтується на засадах національного законодавства, тому суд вважає їх необґрунтованими.
Зокрема, у своєму рішенні ЄСПЛ зазначив, що сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст. 3 Конвенції. Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Характер встановленого за ст. 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.
Тобто, рішенням ЄСПЛ зобов`язано державу впровадити реформу системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі, та не встановлено будь-яких обов`язків держави щодо заміни покарання засудженим до довічного позбавлення волі. При цьому суд враховує, що національним законодавством України на теперішній час не передбачено будь-якого іншого способу вирішення порушеного засудженим питання, крім заміни засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років актом про помилування (ст. 87 КК).
Аналогічну правову позицію висловила і Велика Палата Верховного Суду (далі - ВП ВС), в своїй постанові від 08.07.2020, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 у справі «Пєтухов проти України» (заява № 41216/13), порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити. При цьому у своїх інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 31 рішення в справі «Ракевич проти Росії» (Rakevich v. Russia) (заява №58973/00), у п. 109 рішення у справі «Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови» (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova) N 45701/99, у п. 53 рішення в справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine) (заява №17283/02) та у п. 19 рішення в справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine)( заява №48068/06).

ВП ВС зазначила, що встановлені порушення Конвенції полягають у тому, що в Україні немає законодавчих підстав пенологічного характеру, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду призначеного покарання.
Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, ВП ВС дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. ВП ВС зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
Таким чином, як ЄСПЛ, так КСУ і ВП ВС констатували de facto певну законодавчу прогалину в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції, але вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно якого дозволено робити лише те, що передбачено в законі (ст. 19 Конституції України, Рішення КСУ № 7-рп/2009 від 16.04.2009).
В справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Оthers v. the United Kingdom), рішення від 23.09.1998 (п. 54) ЄСПЛ наголосив, що Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови законний та згідно з процедурою, встановленою законом, зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права. При цьому відповідно ст. 3 КК, законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права; кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом; застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено; закони України про кримінальну відповідальність повинні відповідати положенням, що містяться в чинних міжнародних договорах, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу.
Отже, наразі в Україні відсутній порядок та дієвий механізм судового перегляду покарання щодо осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі, процедура розгляду клопотань про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, або заміну покарання на більш м"яке відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, діючим кримінальним процесуальним законодавством України не передбачена.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає з огляду на відсутність законодавчо встановленої процедури вирішення такого клопотання та повноважень суду вирішувати питання доцільності подальшого утримання ОСОБА_5 в місцях позбавлення волі.
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 370-372, 395, 537, 539 КПК України, ст.ст. 81, 82 КК України, суд, -

У х в а л и в:

В задоволенні клопотання про звільнення умовно-достроково від подальшого відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну покарання на більш м`яке засудженому ОСОБА_5 , відмовити.

На ухвалу може бути подана апеляція до Рівненського апеляційного суду протягом 7 діб через Володимирецький районний суд Рівненської області з моменту проголошення, а засудженим з моменту вручення копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1