Ухвала

іменем України
17 листопада 2021 року

м. Київ
Справа № 753/9960/20
Провадження № 51-5318 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Івахни Монастирищинського району Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки та покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 зач. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначеного покарання з покаранням за вироком Черкаського районного суду Черкаської області від 19 березня 2021 року остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років один місяць.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року вирок місцевого суду щодо засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишено без змін.

Судові рішення щодо засудженого ОСОБА_6 наразі не оскаржуються.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 9 травня 2020 року, приблизно об 11 годині 15 хвилин, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Пасхаліна (Чубинського), 4, побачивши ОСОБА_7 , який ніс у руках телевізор «LG 24МТ49S», реалізуючи раптово виниклий злочинний умисел, направлений на повторне, відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, відкрито заволоділи майном, що належить ОСОБА_7 , а саме телевізором «LG 24МТ49S». При цьому в ході розмови ОСОБА_6 наніс удар потерпілому рукою в область голови, подолавши таким чином його волю до опору, а ОСОБА_5 в цей час забрав телевізор, чим завдали потерпілому ОСОБА_7 матеріальної шкоди на загальну суму 2400 грн.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити судові рішення щодо засудженого ОСОБА_5 у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, обираючи міру покарання ОСОБА_5 не врахували відсутність обставин, які обтяжують покарання, наявність щирого каяття обвинуваченого як обставини, яка пом`якшує його покарання, а також те, що обвинувачений є раніше не судимою особою, повністю визнав свою вину та давав зізнавальні показання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Враховуючи наведене, суд першої інстанції обрав ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України не в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, а іспитовий строк в порядку ст. 75 КК України призначив у максимальному розмірі. При цьому Київський апеляційний суд не погодився з його доводами, викладеними а апеляційній скарзі. Захисник просить призначити ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю один рік. В решті судові рішення залишити без зміни.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником ОСОБА_4 не оспорюються та не заперечуються.
Захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, конкретизуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину та (або) характеристику особи винного, згідно з КК України виступають самостійним чинником, який має значення для індивідуалізації покарання.
Водночас, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував, що скоєне обвинуваченим кримінальне правопорушення відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів (ч. 2 ст. 186 КК України). Обставиною, яка згідно зі ст. 66 КК України пом`якшує покарання ОСОБА_5 , суд визнав критичне ставлення до вчиненого ним злочину, а обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , згідно зі ст. 67 КК України судом не встановлено.

Також суд врахувавши особу обвинуваченого ОСОБА_5 , який раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює, його вік, характер та ступінь тяжкості скоєного злочину, його ставлення до вчиненого, дійшов обґрунтованого висновку, що необхідним та достатнім покаранням, яке необхідно призначити ОСОБА_5 є покарання у виді позбавлення волі в межах, визначених санкцією закону.

При цьому з урахуванням вищевказаних обставин у їх сукупності суд першої інстанції правильно вирішив, що виправлення ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства, а тому, застосував до нього положення ст. 75 КК України і звільнив його від відбування покарання з випробуванням, одночасно поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, які сприятимуть його виправленню.

Таке покарання, як зазначив суд, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного злочину і особами винних, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Своєю чергою, апеляційний суд, з огляду на всі вищенаведені обставини, а також стан здоров`я ОСОБА_5 , погодившись із таким рішенням місцевого суду, зазначив, що суд першої інстанції правильно призначив ОСОБА_5 покарання за вчинений ним злочин, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню ним нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.
Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає також обґрунтованим застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_5 вимог ст. ст. 75, 76 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, при цьому наголосила на тому, що матеріали кримінального провадження не містять будь-яких даних, які би вказували на неможливість виправлення обвинуваченого без відбування призначеного покарання.
До того ж, на доводи апеляційної скарги захисника, які є аналогічними з його касаційною скаргою, апеляційний суд правильно зазначив, що рішення суду першої інстанції належним чином мотивовано та підстав для зменшення тривалості іспитового строку не має.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправним діянням, вчиненими засудженим, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.

Колегія суддів вважає, що зазначені у касаційній скарзі обставини, які на думку захисника мають пом`якшити покарання засудженому, правильно були враховані судами, при цьому не порушено передбачених КК України загальних засад призначення покарання. А тому його доводи щодо необхідності призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання та зменшення тривалості іспитового строку є неспроможними.

Ухвала суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні щодо засудженого ОСОБА_5 відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва

від 26 квітня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 11 серпня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3