Справа № 1-170/2008 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/467/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2021 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження за апеляційноюскаргою прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_6 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від13.04.2021 відносно ОСОБА_7 , який скоїв суспільно небезпечні діяння, передбачені ч.1 ст. 115, ч.1 ст. 263 КК України, щодо зміни застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 ,
за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника КЗ «ЛОКПЛ» - ОСОБА_9 ,
захисника - адвоката ОСОБА_10 ,
особи, стосовно якої подана заява - ОСОБА_7 ,

встановила:

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 13.04.2021, у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 , який скоїв суспільно небезпечні діяння,передбачені ч1 ст. 115, ч.1 ст. 263 КК України задоволено клопотання комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на предмет зміни застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 . Змінено ОСОБА_7 застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Не погоджуючись з даною ухвалою, прокурор подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити у задоволенні клопотання, а також продовжити ОСОБА_7 застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

З ухвали суду першої інстанції вбачається, що у Комунальному некомерційному підприємстві ЛОР «ЛОКПЛ» з 09 листопада 2017 року виконуються примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які були застосовані ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.10.2017 року про зміну виду застосування примусових заходів медичного характеру з посиленим наглядом на продовження примусового лікування у відділенні зі звичайним наглядом щодо ОСОБА_7 .
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2014 примусові заходи медичного характеру, призначені постановою Сихівського районного суду м. Львова від 29.05.2008 року відносно ОСОБА_7 були змінені на подальше примусове лікування у психіатричній лікарні у відділенні з посиленим наглядом. В зв`язку з чим 02.03.2015 року ОСОБА_7 , 1968 р.н. був переведений для подальшого примусового лікування у відділенні з посиленим наглядом до Волинської обласної психіатричної лікарні №2, смт. Олика, де перебував до 09.11.2017.
Відповідно до ухвали Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.10.2017 року, в якій вказано: «Змінити хворому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителю АДРЕСА_1 , вид примусових заходів медичного характеру з примусового лікування у відділенні із посиленим наглядом на продовження примусового лікування у відділенні зі звичайним наглядом в психіатричній лікарні за місцем проживання». 09.11.2017 року ОСОБА_7 переведений до закладу, де й перебуває до даного часу в умовах 23-го відділення.
Заяви КНП ЛОР «ЛОКПЛ» щодо продовження застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом були задоволені Франківським районним судом м. Львова ухвалами від 14.05.2018 року, 03.12.2018 року, 13.02.2020 року, 09.04.2020 року та 29.10.2020 року.
Згодом, поступово, на фоні комплексного медикаментозного лікування, симптоматичною терапією, психотерапевтичними груповими заняттями, курсом реабілітаційних заходів - психічний стан пацієнта стабілізувався, відтак внаслідок проведеного комплексного лікування вдалось досягнути покращення та стабілізації психічного стану, які свідчать про стан ремісії хронічного психічного захворювання.
Дану ухвалу оскаржила прокурор, яка свої вимоги мотивує тим, що те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду викладеним в судовому рішенні обставинам кримінального провадження.
Апелянт покликається, що згідно висновку комісії лікарів-психіатрів № 95 від 05.03.2021 встановлено, що на момент огляду ОСОБА_7 страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді параноїдної шизофренії, безперервно-прогредієнтний перебіг, виражений змішаний тип дефекту, стан ремісії. У стаціонарних умовах та під дією курсу лікування стан пацієнта покращився та стабілізувався, достатньо відновлено критику щодо власного захворювання і до скоєного, а тому ОСОБА_7 не потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, рекомендовано надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.
Апелянт наголошує, що застосування примусових заходів медичного характеру і примусового лікування є: вилікування чи поліпшення стану здоров`я осіб названих у ст.ст. 19,20 76, 93, 96 КК України; або запобігання вчиненню зазначеними особами нових суспільно - небезпечних діянь (злочинів), відповідальність за які передбачено КК. При вирішенні питання зміни примусових заходів медичного характеру суд повинен виходити як з психічного стану особи так і з характеру вчиненого суспільно небезпечного діяння та обставин вчинення такого діяння. Однак судом першої інстанції не було враховано, що тяжкість скоєного ОСОБА_7 діяння, обставин при яких це відбулося, ступінь небезпечності хворого, адже ОСОБА_11 скоїв вбивство свого брата, при цьому продовжує страждати хронічним психічним захворюванням, чим може становити загрозу як для себе так і для оточуючих. Хвороба ОСОБА_7 носить хронічний характер, а не тимчасовий розлад психічної діяльності. При цьому стан ремісіє є лише тимчасове ослаблення проявів хвороби, що не свідчить про повне зникнення чи видужання особи. Велике значення має усвідомлення і бажання самої особи продовжувати лікування. Таке суб`єктивне ставлення необхідне як в умовах стаціонарного так і в амбулаторному лікуванні. Судом не взято до уваги, що до ОСОБА_7 двічі в періоди з 24.04.1997 по 10.06.1998 та з вересня 2003 по травень 2004 року застосовувалися примусові заходи медичного характеру у відділенні із звичайним наглядом так і в амбулаторних умовах за вчинення ним суспільно-небезпечних діянь. Таким чином в суді першої інстанції факту вилікування чи поліпшення стану здоров`я ОСОБА_7 не встановлено настільки, щоб зміна примусових заходів забезпечила неможливість вчинення ним нових суспільно-небезпечних діянь.
Апелянт наголошує, що у ОСОБА_7 немає опікунів, а його тітка не зможе забезпечити постійний нагляд за поведінкою ОСОБА_7 щодо належного та своєчасного лікування в амбулаторних умовах та прийняття необхідних ліків. ОСОБА_7 є дієздатною особою і йому не призначався опікун чи піклувальник на якого б покладалися певні обов`язки забезпечення лікування ОСОБА_7 .
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу, міркування захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 , підтримане ОСОБА_7 , які заперечили апеляційні вимоги прокурора та просили залишити ухвалу без змін, думку лікуючого лікаря КЗ «ЛОКПЛ» ОСОБА_9 , який просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру:

1)надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку;

2)госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом;

3) госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом;

4) госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Згідно з ч. 3 ст. 94 КК України госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.

Статтею 95 КК України, продовження застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження застосування таких примусових заходів. Особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення застосування такого заходу. У разі необхідності продовження застосування примусового заходу медичного характеру понад 6 місяців представник психіатричного закладу (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження застосування примусового заходу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження надання особі такої психіатричної допомоги. В подальшому продовження застосовування примусового заходу медичного характеру проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 514 КПК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється на підставі ухвали суду, в межах територіальної юрисдикції якого застосовується цей захід чи відбувається лікування. Розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), де тримається дана особа. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів. Розгляд питання про зміну чи припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру може також здійснюватися за письмовою заявою особи, до якої застосовуються примусові заходи медичного характеру, або її захисника чи законного представника у разі, якщо така особа за своїм станом здоров`я не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними, в тому числі не може усвідомлено подати до суду відповідну заяву. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів закладу, в якому особі надається психіатрична допомога, або, у разі наявності, висновок обраного особою незалежного лікаря-психіатра.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного законодавства.
Суд першої інстанції належним чином дослідив наявні в матеріалах провадження докази та прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність задоволення заяви комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на предмет зміни застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 . Відповідно було змінено ОСОБА_7 застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Як вбачається з матеріалів провадження та встановлено під час апеляційного розгляду ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2014р. примусові заходи медичного характеру, призначені постановою Сихівського районного суду м. Львова від 29.05.2008 року відносно ОСОБА_7 були змінені на подальше примусове лікування у психіатричній лікарні у відділенні з посиленим наглядом. У зв`язку з чим 02.03.2015 року ОСОБА_7 , 1968 р.н. був переведений для подальшого примусового лікування у відділенні з посиленим наглядом до Волинської обласної психіатричної лікарні №2, смт. Олика, де перебував до 09.11.2017.
Відповідно до ухвали Ківерцівського районного суду Волинської області від 09.10.2017 року, в якій зазначено: «Змінити хворому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителю АДРЕСА_1 , вид примусових заходів медичного характеру з примусового лікування у відділенні із посиленим наглядом на продовження примусового лікування у відділенні зі звичайним наглядом в психіатричній лікарні за місцем проживання». 09.11.2017 року ОСОБА_7 переведений до закладу, де й перебуває до даного часу в умовах 23-го відділення.
Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів № 95 від 05.03.2021 ОСОБА_7 оглянутий комісією лікарів-психіатрів ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», яка дійшла висновку, що на момент огляду ОСОБА_7 страждає хронічним психічним захворюванням у вигляді параноїдної шизофренії, безперервно-прогредієнтний перебіг, виражений змішаний тип дефекту, стан ремісії. Враховуючи те, що в стаціонарних умовах та під дією курсу лікування стан пацієнта покращився та стабілізувався, достатньо відновлену критику щодо власного захворювання і до скоєного, ОСОБА_7 не потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, рекомендовано надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.
Окрім цього, представником КЗ ЛОР «ЛОКПЛ» надано суду та долучено до матеріалів справи заяву тітки ОСОБА_7 . ОСОБА_12 , в якій остання зазначає, що матиме змогу здійснювати догляд за ним, допомагатиме йому адаптуватись до життя, забезпечуватиме йому лікування в амбулаторних умовах.
У суду апеляційної інстанції лікуючий лікар ОСОБА_9 підтвердив висновок лікарів психіатрів від 05.03.2021 та зазначив, що на теперішній час (серпень 2021 року) ОСОБА_7 повністю усвідомлює свій психічний стан, належним чином приймає лікування, отримує пенсію по інвалідності та самостійно купує необхідні йому для лікування ліки, його родич двоюрідний брат та син тітки, який присутній в залі судового засідання, повністю підтримує ОСОБА_7 і разом з його тіткою, яка має постійне місце праці, зобов`язується контролювати лікування ОСОБА_7 та опікуватися ним, оскільки вони всі проживають в одному селі. У ОСОБА_7 є своє житло, тому він має матеріально-житлове забезпечення та міцні соціальні зв`язки з родиною.
На думку колегії суддів висновок комісії лікарів-психіатрів є належним та вмотивованим, підстав ставити під сумнів правильність цього висновку не має, у зв`язку з чим, доводи сторони прокурора про те, що ОСОБА_7 не можна змінювати застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку, не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції. Крім того в судовому засіданні було з`ясовано, що ОСОБА_7 на постійному лікуванні перебув з 2008 року, тобто протягом 14 років.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався положень чинного законодавства, судовий розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду першої інстанції щодо можливості зміни ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру із госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, є належними, допустимими, обґрунтованими.
З врахуванням зазначеного вище колегія суддів дійшла переконання, що доводи апеляційної скарги прокурора не спростовують висновків суду першої інстанції щодо правильності прийнятого рішення стосовно ОСОБА_7 , а тому в суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 13.04.2021 відносно ОСОБА_7 , який скоїв суспільно небезпечні діяння, передбачені ч.1 ст. 115, ч.1 ст. 263 КК України, щодо зміни застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 - залишити без змін .
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: