Справа № 515/53/20
Провадження № 1-кп/492/19/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2021 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000212 від 10.07.2019 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Казачий Станично-Луганського району Луганської області, українки, громадянки України, з середньою спеціальною освітою, не одруженої, працюючої за наймом у приватних осіб, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

10 липня 2019 року, приблизно о 10 годині 00 хвилин, більш точний час встановити не виявилось можливим, водій ОСОБА_4 грубо порушила пункти: 1.5.; 2.1. а); 2.3. а), б), г), д); 10.1.; 31.1.; 31.4.; 31.4.1. а) «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001р., які зобов`язують водія:

п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.1. «Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії»;

п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

а) перед виїздом перевірити і забезпечити технічно справний стан і комплектність транспортного засобу, правильність розміщення та кріплення вантажу;

б) «Бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

г) під час руху на мотоциклі і мопеді бути в застебнутому мотошоломі і не перевозити пасажирів без застебнутих мотошоломів;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху»;

п. 10.1 «Перед початком, руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

п. 31.1. «Технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації»;

п. 31.4. «Забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким, вимогам: п. 31.4.1. Гальмові системи:

а) змінено конструкцію гальмових систем, застосовано гальмову рідину, вузли або окремі деталі, що не передбачені для даної моделі транспортного засобу або не відповідають вимогам підприємства-виробника».

Так, в зазначений день та час, водій ОСОБА_4 , не маючи посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, оскільки ніколи його не отримувала, а також достатніх навичок і досвіду керування транспортними засобами, так як на курсах підготовки водіїв не навчалась, постійного водійського стажу не мала, тим самим позбавивши себе можливості адекватно сприймати навколишню дорожню обстановку, реагувати на її зміну та контролювати рух керованого транспортного засобу, керуючи власним мопедом марки «SUZUKI AD-50», без номерного знаку, номер рами « НОМЕР_1 », що мав невідповідність гальмівної системи переднього колеса вимогам Правил дорожнього руху, у вигляді: відсутнього гальмового супорту разом із колодками гальмового механізму переднього колеса, що утворилась задовго до події дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок неналежного контролю за гальмівною системою транспортного засобу, об`єктивно виявлялась водієві шляхом огляду мопеду і повинна була бути усунута перед виїздом, оскільки забороняла експлуатацію транспортного засобу в такому стані, рухалась в умовах необмеженої видимості по асфальтованому, сухому дорожньому покриттю автодороги «Одеса-Рені», що є автомобільною дорогою загального користування міжнародного значення «М - 15», має відповідне обладнання дорожнього покриття та придорожньої зони.

Під час руху на мопеді водій ОСОБА_4 була без мотошолому і перевозила пасажира ОСОБА_7 , у якої мотошолом на голові також був відсутній, ігноруючи вимоги до власної безпеки та безпеки пасажира.

Проїжджаючи на 145 км + 650 м цієї автодороги в Татарбунарському районі Одеської області, рухаючись поза населених пунктів, з боку міста Рені у напрямку міста Одеса, на прямій, рівній ділянці горизонтального профілю, де організований двосторонній рух і проїзна частина має по одній смузі руху у протилежних напрямках, що позначені горизонтальною дорожньою розміткою 1.1. (вузька суцільна лінія, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах; позначає межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено) і 1.5. (переривчаста лінія, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків на дорогах, які мають дві або три смуги), водій ОСОБА_4 , за проханням пасажира ОСОБА_7 , безпечно з`їхала з проїзної частини на праве за ходом руху ґрунтове узбіччя і зупинилась.

Після нетривалої зупинки ОСОБА_4 вирішила відновити рух вперед, у напрямку міста Одеса.

За допомогою ОСОБА_7 , яка підійшла до лівого борту мопеда та своєю лівою ногою почала натискати на важіль кікстартеру, ОСОБА_4 , впливаючи своєю правою рукою на ручку газу мопеду на кермі, після чисельних спроб, завела двигун та, утримуючи його на високих обертах, щоб він не заглух, сіла на місце водія, а ОСОБА_7 зайняла на мопеді місце пасажира, позаду водія.

Під час відновлення руху на мопеді, з місця вперед, та виїзду з узбіччя на проїзну частину автодороги «Одеса-Рені», водій ОСОБА_4 заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації не вжила, не переконалась, що це буде безпечним і що своїми діями вона не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, у тому числі і пасажиру ОСОБА_7 , чим виявила злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків легковажно розраховувала на їх відвернення.

У той самий час, по вказаній автодорозі, з боку міста Рені у напрямку міста Одеса, у смузі свого напрямку руху, прямолінійно, зі швидкістю близько 100-110 км/год. (фактична швидкість не встановлена), рухався автомобіль марки «TOYOTA CARINA», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , який перевозив на місці задніх пасажирів свою дружину ОСОБА_6 та двох малолітніх дітей: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Грубо порушуючи вимоги Правил дорожнього руху, водій ОСОБА_4 , вкрай уважною не була, не переконавшись, що смуга руху, на яку вона має намір виїжджати, вільна від інших учасників дорожнього руху на достатній відстані, для безпечного виконання маневру, і що пасажир ОСОБА_7 тримається руками за виступаючі елементи мопеду, або за водія, щоб виключити факт можливого падіння з мопеду, не попередивши ОСОБА_7 про початок руху, докрутила ручку газу на кермі, викликав максимальні оберти двигуна та відпустила зчеплення, в результаті чого мопед, з місця, різко прискорився вперед, виїжджаючи на проїзну частину автодороги, із заносом задньої вісі проти годинникової стрілки, фактично, рухаючись у бік протилежного узбіччя, що призвело до падіння пасажира ОСОБА_7 на смугу, по якій здійснювався рух з боку міста Рені у напрямку міста Одеса, а сама ОСОБА_4 , проїхавши ще кілька метрів та, не впоравшись з керуванням, допустила перекидання мопеда і падіння з нього на зустрічній смузі руху.

Своїми необережними діями, що призвели до падіння на проїзну частину пасажира ОСОБА_7 , перекидання мопеду і падіння самого водія ОСОБА_4 , у безпосередній близькості перед автомобілем марки «TOYOTA CARINA», номерний знак НОМЕР_2 , який наближався до них зі швидкістю не менше 100 км/год., остання поставила себе і ОСОБА_7 у небезпечний стан, при якому виникла реальна загроза їхньому життю і здоров`ю, а також створила аварійну ситуацію водієві ОСОБА_6 , який, будучи позбавлений технічної можливості уникнути наїзду на цих осіб шляхом екстреного гальмування, вирішив їх об`їхати, для чого застосував відворіт керма праворуч, з виїздом за межі поїзної частини на праве ґрунтове узбіччя, проте, не впорався з керуванням, допустив втрату курсової стійкості автомобіля, його занос і неодноразові перекидання у правому кюветі.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водієві автомобіля марки «TOYOTA CARINA», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, які перебувають у причинному зв`язку з його смертю ІНФОРМАЦІЯ_3 о 07 годині 50 хвилин в КУ «Одеська обласна клінічна лікарня», а саме: переломо-вивих на рівні С6 - С7, пухкі вогнищеві крововиливи в оболонках спинного мозку, розміжчення спинного мозку; синець повік, рана правої тім`яної області, садна голови, крововилив м`яких тканин голови з внутрішньої поверхні лобно-тім`яної області, субарахноїдальні крововиливи в м`яких мозкових оболонках мозочка, вогнищеві та периваскулярні геморагії, що зливаються, в речовині правої половини мозочка; двобічні крововиливи в міжреберні м`язи 1,2,3-го межребірря, крововиливи в переднє межистіння, крововиливи під плеврою легень; садна та синці кінцівок.

Смерть ОСОБА_6 знаходиться у причинному зв`язку з травмою, що виникла при ДТП у вигляді: поєднаної травми голови, шиї, тулуба і кінцівок, із розміченням шийного відділу спинного мозку та наступила від висхідного набряку спинного мозку.

В крові ОСОБА_6 етиловий спирт не виявлений.

Пасажиру автомобіля марки «TOYOTA CARINA», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 заподіяні тілесні ушкодження, а саме: закрита черепно-мозкова травма у формі забою головного мозку, закритий вдавлений перелом лівої тім`яної кістки, забійні рани лобної області, чисельні садна голови, тулуба та кінцівок, які згідно з п. 2.1.3 «б», «о» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995р., відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Отже, водій ОСОБА_4 мала технічну можливість запобігти ДТП, шляхом належного виконання вимог пунктів: 1.5.; 2.1. а); 2.3. а), б), г), д); 10.1.; 31.1.; 31.4.; 31.4.1. а) Правил дорожнього руху України і її фактичні дії знаходяться у причинному зв`язку з настанням події цієї пригоди.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 повністю визнала себе винною в обсязі пред`явленого їй обвинувачення. В ході судового розгляду вона детально розповіла про обставини кримінального правопорушення та щиро розкаялася в його вчиненні, не піддавши сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 визнала повністю.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченою своєї вини в обсязі пред`явленого їй обвинувачення, а також те, що вона не піддавала сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченої, у суду також не виникає сумнівів в добровільності позиції інших учасників судового провадження. У зв`язку з цим, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченої, потерпілої, а також дослідженням доказів, що стосуються особи обвинувачуваної. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.

В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 пояснила суду, що вона з чоловіком та дітьми їхали по вказаній автодорозі, з боку міста Рені у напрямку міста Одеса, у смузі свого напрямку руху, під керуванням водія ОСОБА_6 , який перевозив на місці задніх пасажирів її та двох малолітніх дітей: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Вона не слідкувала за дорогою, оскільки дивилась за дітьми, відчула, що машина різко змінила напрямок і перекинулась. Чоловік та донька отримали тілесні ушкодження, після чого потерпіла побачина на дорозі мопед з обвинуваченою та ще одну дівчину. ОСОБА_6 був її чоловіком. У неї на утриманні перебувають двоє малолітніх дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 просила призначити обвинуваченій ОСОБА_4 покарання не пов`язане з позбавленням волі, оскільки вважає, що обвинувачена повинна працювати та відшкодовувати потерпілій шкоду, заявлену в цивільному позові. Цивільний позов підтримала повністю та просила суд позов задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 та захисник адвокат ОСОБА_5 просили суд призначити обвинуваченій ОСОБА_4 покарання з застосуванням положень ст. ст. 75, 76 КК України.
Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, документи, висновки експертів.

Крім повного визнання обвинуваченою своєї вини, вина обвинуваченої ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується також наступними доказами:

-витягом з ЄРДР за № 0000212 від 10.07.2019 року;

- висновком експерта № 865 А від 26.12.2019 року, згідно якого відповідно до комплексу вихідних даних, зазначеного в постанові про призначення експертизи, у даній дорожній обстановці водій автомобіля марки «TOYOTA CARINA», номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_6 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.6 г) та 12.3 Правил дорожнього руху України. Відповідно до комплексу вихідних даних, зазначеного в постанові про призначення експертизи, у даній дорожній обстановці водій мопеда марки «SUZUKI AD-50» ОСОБА_4 повинна була діяти відповідно до вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України. Для заданого комплексу вихідних даних, зазначеного в постанові про призначення експертизи, у даній дорожній ситуації водій мопеда марки «SUZUKI AD-50» ОСОБА_4 мала технічну можливість запобігти настанню події цієї пригоди дотримуючись вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України. У даній дорожній ситуації в діях водія мопеда марки «SUZUKI AD-50» ОСОБА_4 вбачаються невідповідності вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди. Невідповідність дій водія ОСОБА_6 вимогам п. 12.6 г) Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору, у причинному зв`язку з виникненням події цієї пригоди не знаходиться;

- висновком експерта № 560 - А від 16.10.2019 року та фототаблицею до нього, згідно якого рульове керування, гальмова система та ходова частина автомобіля марки «TOYOTA CARINA», номерний знак НОМЕР_2 на момент виникнення події цієї пригоди знаходилися в працездатному стані і дозволяли водію автомобіля змінювати напрямок та характер руху залежно від ситуації, що складається на дорозі. Ходова частина, рульове керування та гальмова система заднього колеса досліджуваного мопеда марки «SUZUKI AD-50», номер рами НОМЕР_1 на момент виникнення події цієї пригоди, знаходилися в працездатному стані та дозволяли водію мопеда контролювати, змінювати напрямок та характер руху в залежності від ситуації, що виникає на дорозі. Гальмова система переднього колеса мопеда марки «SUZUKI AD-50», номер рами НОМЕР_1 на момент огляду перебувала в непрацездатному стані, та не відповідала п. п. 31.1, 31.4, 31.4.1 а) Правил дорожнього руху України, відповідно до яких забороняється експлуатація транспортних засобів. Дані не відповідності Правилам дорожнього руху України виникли задовго до події цієї пригоди та могли бути виявлені водієм при проведенні огляду транспортного засобу;

- висновком експерта № 513(418) від 18.09.2019 року, згідно якого на трупі ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження: поєднана травма голови, шиї, тулуба, кінцівок: закрита травма шиї: переломо-вивих на рівні С6 - С7, пухкі вогнищеві крововиливи в оболонках спинного мозку, розміжчення спинного мозку; закрита черепно мозкова травма: синець повік, рана правої тім`яної області, садна голови, крововилив м`яких тканин голови з внутрішньої поверхні лобно-тім`яної області, субарахноїдальні крововиливи в м`яких мозкових оболонках мозочка, вогнищеві та периваскулярні геморагії, що зливаються, в речовині правої половини мозочка; закрита травма грудної клітини: двобічні крововиливи в міжреберні м`язи 1,2,3-го межребірря, крововиливи в переднє межистіння, крововиливи під плеврою легень; садна та синці кінцівок. Зазначені тілесні ушкодження у ОСОБА_6 виникли від ударів тупих предметів. Множинність, поєднаність, поліморфізм та локалізація ушкоджень у ОСОБА_6 свідчать про те, що вони могли утворитися внаслідок транспортної травми, а саме в салоні автомобіля. Смерть ОСОБА_6 знаходиться у причинному зв`язку з травмою, яка виникла при дорожньо транспортній пригоді у вигляді поєднаної травми голови, шиї, тулуба і кінцівок, із розміченням шийного відділу спинного мозку та наступила від висхідного набряка спинного мозка. Травма у ОСОБА_6 у своїй сукупності має ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя («Правила судово медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», п. 2.1.1.а) м. Київ, 1995р.). В наданій медичній документації «ООКЛ» немає даних про наявність або відсутність етилового алкоголя у ОСОБА_6 ;

- висновком експерта № 2441 від 02.10.2019 року, згідно якого у ОСОБА_10 малися наступні тілесні ушкодження: закрита черепно мозкова травма в формі забою головного мозку, закритий вдавлений перелом лівої тім`яної кістки, забійні рани лобної області, чисельні садна головии, тулуба та кінцівок. Зазначені ушкодження утворились від дії тупих предметів, якими могли бути частини салону рухаючогося автомобіля в момент перекидання транспортного засобу та подальшого викидання потерпілої з салону транспортного засобу. Дані ушкодження утворилися незадовго до надходження ОСОБА_10 до стаціонару, і таким чином, могли бути заподіяні 10.07.2019 року. Описані ушкодження, згідно п. 2.1.3 «б», «о» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995р), відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Ззаначений у медичній карті стаціонарного хворого № 93749 ООДКЛ діагноз: «Переломовывих правого предплечья» не підтверджений даними консультативного висновку рентгенолога радіолога, тому даний діагноз, згідно п. 4.6 «Правил судово медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.), не може бути прийнятий до уваги при визначенні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 і не підлягає судово-медичній оцінці, яка передбачена п. 4.9 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995р.);

- довідкою регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 10.12.2019 року № 31/15-6945, згідно якої в інформаційно автоматизованій базі даних Єдиного державного реєстру МВС відсутня інформація щодо видачі посвідчення водія на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ;

- висновком судово психіатричного експерта № 176 від 17.02.2021 року, згідно якого обвинувачена ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на час який відноситься до скоєння правопорушення, в якому вона обвинувачується, будь яким хронічним психічним розладом, недоумством, іншим хворобливим станом психіки не страждала, ознак тимчасового розладу психічної діяльності не виявляла, а виявляла клінічні ознаки: «Легкої розумової відсталості з мінімальними поведінковими розладами» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F70.0» за «Міжнародною класифікацією хвороб» 10-го перегляду), яка за глибиною та ступенем виразності не позбавляла її здатності повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. Обвинувачена ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на теперішній час будь яким хронічним психічниим розладом, недоумством, іншим хворобливим станом психіки не страждає, ознак тимчасового розладу психічної діяльності не виявляє, а виявляє клінічні ознаки «Легкої розумової відсталості з мінімальними поведінковими розладами» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F70.0» за «Міжнародною класифікацією хвороб» 10-го перегляду), глибина і ступень виразності якої не позбавляють її здатності правильно сприймати обставини, що мають значення для справи і давати про них правильні покази, приймати участь у судових засіданнях. Обвинувачена ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , за своїм психічним станом не потребує застосування до неї примусових заходів медичного характеру.

Таким чином, допитавши обвинувачену, потерпілу, дослідивши письмові докази, суд вважає, що зібрані докази є належними, допустимими та достовірними, і є достатніми для постановлення обвинувального вироку.

Відповідно до ст. 65 КК України, п. 1 постанови Пленуму ВСУ № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», під час призначення покарання у кожному конкретному випадку суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винуватого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , суд у відповідності до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачена ОСОБА_4 вчинила кримінальне правопорушення, що відноситься до категорії тяжких.

ОСОБА_4 раніше не судима, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання та навчання характеризується негативно. Відповідно до обліково статистичної картки має діагноз: F 70 (легка розумова відсталість). Мала статус дитини, позбавленої батьківського піклування та статус особи, яка переміщується з району проведення антитерористичної операції. Обвинувачена повністю визнала заявлений до неї цивільний позов та виявляє бажання працювати та відшкодувати шкоду потерпілій.

До обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_4 , суд відносить щире каяття.

Разом з тим, обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень і поведінку після скоєння злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

З урахуванням вказаних обставин, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що ОСОБА_4 необхідно для її виправлення та запобігання нових злочинів призначити покарання у виді позбавлення волі без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки згідно довідки регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 10.12.2019 року № 31/15-6945, ОСОБА_4 посвідчення водія не отримувала.

Відповідно до ч. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 р. № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК (2341-14) необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку. Однак призначення цього покарання особі, яка взагалі не мала права

керувати транспортними засобами, є неможливим.

З урахуванням вказаних обставин, тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченої, її майнового стану, того, що обвинувачена вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро розкаялася у вчиненні злочину, бажає влаштуватись на роботу та відшкодувати завдані збитки, її поведінки безпосередньо після вчинення злочину, а також того, що у обвинуваченої відсутні обставини, які обтяжують покарання, позиції потерпілої, яка просила суд призначити ОСОБА_4 покарання не пов`язане з позбавленням волі, суд у відповідності до вимог Кримінального кодексу України та передбачених ним санкцій вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченої, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, можливе з призначенням обвинуваченій остаточного покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та зі звільненням її на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням.
У зв`язку зі звільненням від відбування покарання з випробуванням суд покладає на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.
Водночас судом враховується, що статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»».

Враховуючи відсутність ризиків, передбачених ст. ст. 177, 178 КПК України, суд не вбачає підстав для обрання відносно обвинуваченої ОСОБА_4 запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Щодо цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 , необхідно зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно зі ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Суд також зазначає, що за правилами ст. ст. 62, 128 КПК України під час кримінального провадження до початку судового розгляду особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом в КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства, зокрема, недоторканості права власності та розумності строків (ч. 5 ст. 128 КПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Щодо цивільного позову ОСОБА_6 в частині стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро Українии страхового відшкодування в розмірі 200 000,00 гривень, слід звернутии увагу на наступне.

Представник відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з відзивом на позовну заяву згідно якого просив суд у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити та розглянути справу за його відсутності. В своєму відзиві представник відповідача зазначив підставою відмови в позові те, що саме засуджена особа повинна відшкодовувати шкоду та мопед не є транспортним засобом.

Суд виходить з положень Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", згідно статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон 1961 - IV), при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

В той же час, відповідно до ст. 41 Закону 1961-IV, згідно яких - МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Згідно з положенням частини 1 статті 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 на момент дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була, у зв`язку з цим суд дійшов висновку, що саме на МТСБУ покладається обов`язок відшкодувати шкоду за рахунок коштів фонду захисту потерпілих.

При цьому, відповідно до статей 23, 24 Закону 1961-IV, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Подію дорожньо-транспортної пригоди, особу яка винна у ній, шкоду, що було завдано чоловіку потерпілої та причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями ОСОБА_4 , яка свою цивільно-правову відповідальність в установленому Законом порядку не застрахувала, встановлено в судовому порядку. Потерпіла ОСОБА_6 на момент ДТП не працювала, оскільки здійснювала догляд за малолітньою дитиною. У зв`язку з чим МТСБУ повинно відшкодувати потерпілій шкоду, заподіяну у зв`язку із смертю її чоловіка ОСОБА_6 внаслідок ДТП.

Зокрема, відповідно до статей 55, 124 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом; юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.

Згідно з положеннями частини 2 статті 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Стаття 62 КПК України передбачає, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу Закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Правовий статус МТСБУ визначено в Законі №1961-ІV. Так, за пунктом 39.1. статті 39 цього Закону, МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Таке бюро є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту.

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону № 1961-ІV, у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 41 Закону № 1961-ІV передбачено також перелік випадків, в яких регламентні виплати здійснюються саме МТСБУ за рахунок коштів з централізованих страхових резервних фондів чи з коштів фонду страхових гарантій.

Згідно з пунктом 41.1. статті 41 Закону № 1961-ІV, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до пункту 41.1. статті 41 Закону №1961-ІV саме МТСБУ відшкодовує шкоду потерпілому, оскільки шкода заподіяна транспортним засобом, власник якого ОСОБА_4 не застрахувала свою цивільно-правову відповідальність.

З метою гарантування правової визначеності щодо застосування інституту цивільного позову у кримінальному провадженні та з метою забезпечення єдності та сталості відповідної судової практики Велика Палата Верховного Суду в постанові № 465/4621/16-к від 19.06.2019 р. вказала, що положення частини 1 статті 128 КПК України щодо можливості пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні, зокрема, до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за завдану шкоду, треба розуміти як можливість пред`явлення зазначеного позову до будь-якої особи (фізичної або юридичної), яка за законом виконує обов`язок з відшкодування шкоди, завданої підозрюваним (обвинуваченим чи неосудною особою).

Участь МТСБУ як цивільного відповідача узгоджується зі статтями 62, 128 КПК України. Крім цього, таке тлумачення відповідає положенням статей 47, 48 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), за якими здатністю особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільною процесуальною дієздатністю), так само як і можливістю бути позивачем та відповідачем у суді, наділені юридичні особи.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цивільний позов може бути пред`явлено в межах кримінального провадження до МТСБУ як до цивільного відповідача, оскільки його зобов`язання витікають із положень Закону «Про ОСЦПВВНТЗ».
Велика Палата Верховного Суду також зробила висновок, що попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону № 1961-ІV, загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2019 року, положення частини 1 статті 128 КПК України щодо можливості пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні особою, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, зокрема, до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, треба розуміти як можливість пред`явлення зазначеного позову до МТСБУ, як юридичної особи, на яку статтею 41 Закону № 1961 - ІV покладено обов`язок відшкодування такої шкоди.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 , яка керувала мопедом марки «SUZUKI AD-50», без номерного знаку, не застрахована.

Щодо доводів представника МТСБУ, що мопед не є транспортним засобом, суд зазначає наступне.

Згідно з підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, чинній на час ДТП) (далі - Закон) МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

У пункті 1.5 статті 1 Закону визначено, що наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах.

У цьому Законі не вважається транспортним засобом пристрій, який підпадає під ознаки, зазначені у цьому пункті, але щодо якого не встановлено коригуючий коефіцієнт залежно від типу транспортного засобу.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону коригуючий коефіцієнт встановлено для мотоциклів та моторолерів.

Згідно з пунктом 1.10 ПДР мопед - двоколісний транспортний засіб, що має двигун з робочим об`ємом до 50 куб. см або електродвигун потужністю до 4 кВт; мотоцикл - двоколісний механічний транспортний засіб з боковим причепом або без нього, що має двигун з робочим об`ємом 50 куб. см і більше.

До мотоциклів прирівнюються моторолери, мотоколяски, триколісні та інші механічні транспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кг.

Відповідно до ДСТУ 2984-95 «Засоби транспортні дорожні. Типи. Терміни та визначення», які затверджені і введені в дію наказом Держстандарту України від 25 січня 1995 року № 31 мотоцикл - двоколісний дорожній транспортний засіб з боковим причепом чи без нього, з робочим об`ємом двигуна 50 см. куб. і більше, та спорядженою масою не вище 400 кг.

Таким чином, суд дійшов висновку, що згідно з пунктом 1.10 ПДР є транспортним засобом мопед, тому доводи відповідача про відсутність правових підстав для здійснення страхового відшкодування є необґрунтованими.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 08 серпня 2019 року по справі № 539/3970/16-ц.

Як встановлено в судовому засіданні, у померлого ОСОБА_6 є двоє малолітніх дітей, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»:
Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку;
Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.
Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілого, на день настання страхової події становив 200 000 грн.
Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні також повідомила, що внаслідок ДТП вона втратила чоловіка, а діти - батька, вони досі переносять моральні страждання у зв`язку із втратою близької людини.
Зазначена норма права за способом викладення змісту є відсилочною, тобто містить посилання на іншу норму права, а саме статтю 1200 ЦК України, та може застосовуватися лише в поєднанні із цією нормою.
Згідно з частиною першою статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується, зокрема, дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).
Статтею 1202 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.
Положення статей 1200 та 1202 ЦК України закріплені у книзі п`ятій - зобов`язальне право, главі 82 - відшкодування шкоди, розділі 2 - відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
Системний аналіз статей 1200 та 1202 ЦК України дає підстави для висновку, що одна із них визначає перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, інша - порядок відшкодування такої шкоди. Таким чином, вказані норми необхідно розглядати у взаємозв`язку, оскільки вони підлягають застосуванню як елементи єдиного механізму правового регулювання відносин із відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого.
Положеннями пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (МТСБУ) у разі визнання вимог заявника обґрунтованими зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його не пізніше ніж через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.
У системному зв`язку із статтями 1200, 1202 ЦК України положення пункту 27.2 статті 27 та пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV щодо строків відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, необхідно розуміти таким чином: страховик (у випадках передбачених Законом - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами шляхом виплати страхових сум щомісячними платежами; перший платіж здійснюється не пізніше ніж через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.
Крім цього, пунктом 27.5 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати.
Вказаною нормою передбачено право страховика, а не обов`язок (у випадках передбачених Законом - МТСБУ) відшкодувати шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого, шляхом здійснення одноразової виплати.
Відповідно до абзацу другого частини першої статті 1200 ЦК України за наявності обставин, які мають істотне значення, та із урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоду, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більше як за три роки.
Отже, для відступу від загального порядку (щомісячними платежами) відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, використовуючи принципи, закладені у частині першій статті 1200 ЦК України, заявник повинен вказати на наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість виплати відшкодування одноразовим платежем, а страховик, в свою чергу, надати оцінку цим обставинам та прийняти відповідне рішення.
Частиною 2 статті 1195 ЦК України передбачено, що у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.
Особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів (ч. 3 ст. 1200 ЦК України).
У даній справі встановлено, що на день смерті ОСОБА_6 , який загинув внаслідок ДТП, що мала місце ІНФОРМАЦІЯ_3 , у нього на утриманні перебували двоє малолітніх дітей, в інтересах яких пред`явила позов дружина померлого, а тому з урахуванням положень статті 1200 ЦК України потерпілі мають право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок втрати годувальника.
Розмір мінімальної заробітної плати на момент настання ДТП становив 4173 грн, а з урахуванням наявності двох утриманців, що претендують на вказаний вид відшкодування, частка, яка припадає на одного з них, становить 2086,5 грн.
Разом з тим, з МТСБУ тажок підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 50076 грн. (4173*12=50076 грн.)

Щодо цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 в частині стягнення з ОСОБА_4 коштів на її утримання та утримання малолітніх дітей, слід звернути увагу на наступне.

Частиною ч. 1 статті 1200 ЦК України передбачено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні, або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.

У пунктах 1, 2 4 статті зазначено, що шкода відшкодовується дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту до закінчення навчання, але не більше як до досягнення ним двадцяти трьох років), чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно, одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя шкода відшкодовується незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за дітьми померлого, до досягнення ними чотирнадцяти років.

У відповідності до ч. 2 ст. 1200 ЦК України особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1202 ЦК України, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

Враховуючи, що згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто діти мають абсолютне право на одержання від батька утримання, а після його смерті відшкодування шкоди у зв`язку з його смертю.

Зокрема, ч. ч. 1, 2, 3 ст. 1195 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду, тощо.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

Судом встановлено, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є дітьми ОСОБА_6 , загиблого в дорожньо-транспортній пригоді з вини обвинуваченої ОСОБА_4 та на момент ДТП є малолітніми, та відповідно мають право на відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника.

Діти вважаються такими, що перебували на його утриманні.

Обвинувачена повністю визнала цивільний позов, разом з тим, суд вважає, що стягуючи з МТСБУ шкоду у зв`язку із смертю потерпілого, не можна також цю шкоду стягувати з обвинуваченої, оскільки в такому випадку може відбутись подвійне стягнення та по суті нівелюється інститут страхування. Томі в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Щодо заявленого цивільного позову потерпілою ОСОБА_6 в частині стягнення з обвинуваченої ОСОБА_4 витрат на поховання, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу», поховання померлого це комплекс заходів та обов`язкових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Таким чином, під витратами на поховання маються на увазі витрати на забезпечення комплексу заходів та обов`язкових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Понесені на організацію поминального обряду затрати не відносяться до витрат з поховання.

Встановлено, що потерпілою до позовної заяви додано товарні чеки, які безпосередньо відноситься до витрат на поховання, на суму 34020,00 грн., і яку слід стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_6 .

Інші товарно-касові документи не стосуються витрат на поховання у розумінні чинного законодавства та не підтверджують, що ці витратии понесла саме потерпіла ОСОБА_6 , у зв`язку з чим цивільний позов в частині стягнення витрат на поховання також підлягає частковому задоволенню.

Щодо заявленого цивільного позову потерпілою ОСОБА_6 в частині стягнення з обвинуваченої ОСОБА_4 моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Зокрема, до них належить ратифікована Верховною Радою України Конвенція, яка, як і інші міжнародні договори, підлягає застосуванню при розгляді справ судами.

Стаття 2 Конвенції передбачає, що право кожного на життя охороняється законом, а згідно зі статтею 13 - кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь та гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Виходячи з положень ст. 23 ЦК України слід зазначити, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду необхідно встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом.

Згідно із частиною другою статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Підстави, умови, обсяг і спосіб відшкодування шкоди визначається згідно з нормами цивільного законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам.

Розмір відшкодування моральної шкоди законодавством не встановлений.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до вимоги чинного законодавства України (ст. 23, ст. 1167 ЦК України) особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що потерпілій, як дружині загиблого ОСОБА_6 та малолітнім дітям, спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, які пов`язані із смертю чоловіка та батька.

У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)", роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Вирішуючи питання про цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 , заявлений нею до обвинуваченої ОСОБА_4 в частині стягнення моральної шкоди в сумі 500 000,00 грн., суд приходить до висновку, що позов потерпілої в цій частині підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Суд також зазначає, що за правилами ст. ст. 62, 128 КПК України під час кримінального провадження до початку судового розгляду особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди суд враховує положення ст. 1167 ЦК України, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, а також вимогами ч. 3 ст. 23 ЦК України, відповідно до яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Разом з тим, при вирішенні вимог потерпілої ОСОБА_6 щодо стягнення з обвинуваченої моральної шкоди в розмірі 500 000,00 грн., суд приймає до уваги положення ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Так, заподіяна потерпілій ОСОБА_6 моральна шкода полягає у тому, що вона зазнала сильного душевного болю, душевні страждання відчуває до даного часу, в результаті злочинних дій ОСОБА_4 порушено її нормальний спосіб життя у зв`язку із загибеллю її чоловіка. Заподіяна потерпілій ОСОБА_6 моральна шкода полягає у тому, що вона зазнала сильного душевного болю, душевні страждання відчуває до даного часу, порушено її нормальний спосіб життя у зв`язку зі смертю її чоловіка та батька її малолітніх дітей, у неї на утриманні залишилось двоє малолітніх дітей.

Визначаючи розмір відшкодування потерпілій ОСОБА_6 моральної шкоди, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що заявлений потерпілою ОСОБА_6 розмір відшкодування моральної шкоди - 500 000,00 грн. не є надмірним. Суд враховує безпосередню причину смерті ОСОБА_6 , і те, що спричинені потерпілій ОСОБА_6 моральні страждання, внаслідок смерті чоловіка та батька її малолітніх дітей безумовно змінила її звичайний спосіб життя, вона змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку зі смертю чоловіка, потерпіла ОСОБА_6 відчула душевні страждання, у неї порушились нормальні життєві зв`язки. Разом з тим, оскільки суд стягує з МТСБУ суму страхового відшкодування за спричинену моральну шкоду в розмірі 50076 грн., то з ОСОБА_4 слід стягнути 449 924 грн.

Відповідно до п. 27 Постанови при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За положеннями ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Суд також вважає за необхідне в силу ст. ст. 124, 126 КПК України стягнути з ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експертів по кримінальному провадженню для проведення експертиз:

- судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортних засобів № 560-А від 16.10.2019 р. у розмірі 1 413 (одна тисяча чотириста тринадцять) грн. 09 коп.;

- судової автотехнічної експертизи з дослідження обставин та механізму дорожньо транспортної пригоди № 865-А від 26.12.2019 р. у розмірі 1 884 (одна тисяча вісімсот вісімдесят чотири) грн. 12 коп.

Долю речових доказів у кримінальному провадженні належить вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 369 371, 373 375 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити їй покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на п`ять років без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з випробуванням встановивши іспитовий строк тривалістю три роки.
В силу ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме:
періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Іспитовий строк ОСОБА_4 обчислювати з дня ухвалення вироку, тобто з 9 вересня 2021 року.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.

Цивільний позов ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_10 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , (РНОКПП: НОМЕР_4 ): 34 020 (тридцять чотири тисячі двадцять) гривень 00 копійок - витрат на поховання, завдану моральну шкоду в розмірі 449 924 (чотириста сорок дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять чотири) гривні 00 копійок.

Стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України (Русанівський бульвар, 8, м. Київ, 02154, р/р 871, МФО: 322313, ) на користь ОСОБА_6 , яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 страхове відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 076 (п`ятдесят тисяч сімдесят шість) гривень та страхове відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, щомісячно по 2 086 грн. 50 коп., починаючи з 10 серпня 2019 р. по 23 грудня 2034 року, та щомісяця по 2 086 грн. 50 коп., починаючи з 10 серпня 2019 р. по 26 квітня 2036 року, але не більше страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілого (200 000 грн.).
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_6 , яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експертів по кримінальному провадженню у загальному розмірі 3 297 (три тисячі двісті дев`яносто сім) гривень 21 копійка.

Із набранням вироком законної сили арешт, накладений відповідно до ухвали слідчого судді Татарбунарського районного суду Одеської області від 12 липня 2019 року на: легковий автомобіль марки «TOYOTA CARINA», 1994 року випуску номер кузова: НОМЕР_5 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; мопед марки «SUZUKI AD-50» номер рами НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Місцем зберігання мопеду марки «SUZUKI AD-50» номер рами НОМЕР_1 визначено майданчик тимчасового утримання транспортних засобів - ОФ ДП МВС «Інформресурси» спеціальний майданчик № 9, що розташований за адресою: Одеська область, м. Арциз, вул. Транспортна, 2 - Б скасувати.

Із набранням вироком законної сили речові докази: автомобіль марки «TOYOTA CARINA», номерний знак НОМЕР_2 вважати повернутим потерпілій ОСОБА_6 ; мопед марки «SUZUKI AD-50» номер рами НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Місцем зберігання мопеду марки «SUZUKI AD-50» номер рами НОМЕР_1 визначено майданчик тимчасового утримання транспортних засобів - ОФ ДП МВС «Інформресурси» спеціальний майданчик № 9, що розташований за адресою: Одеська область, м. Арциз, вул. Транспортна, 2 - Б повернути ОСОБА_4 .

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Арцизький районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору. Не пізніше наступного дня після ухвалення вироку надсилати його копію учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя
Арцизького районного суду ОСОБА_1
Одеської області