ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/310/17 Номер провадження 11-кп/814/994/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів з секретарем з участю прокурора потерпілих представників потерпілих захисника обвинуваченоїОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000298 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_17 та її захисника ОСОБА_16 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 29 червня 2021 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_17 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка та мешканка АДРЕСА_1 , громадянка України, з вищою освітою, розлучена, працююча начальником відділу збуту ТОВ «Європластик UA», особа з інвалідністю 3 групи, несудима,

визнана винуватою та засуджена за ч.3 ст.286 КК України на 9 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Постановлено стягнути з обвинуваченої ОСОБА_17 на користь держави 12269,28 грн витрат за проведення судових експертиз.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_17 визнана винуватою у вчиненні злочину за таких обставин.
05 червня 2016 року приблизно о 20 год. 30 хв. обвинувачена керувала технічно справним автомобілем Subaru Forester, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Київ-Харків у напрямку м. Київ.
В районі 302 км, в порушення п.10.2 та п.14.2 Правил дорожнього руху, виконуючи обгін вантажного автомобіля, ОСОБА_17 не переконалась у безпечності маневру та у тому, що смуга зустрічного руху вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, виїхала на смугу зустрічного руху автомобіля ВАЗ-21104, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_18 , створивши такими своїми діями небезпеку для руху останньому.
У процесі виконання обгону обвинувачена змінила напрямок руху ліворуч, виїхала за межі проїзної частини на ліве узбіччя, де допустила зіткнення із автомобілем ВАЗ 21104, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_18 , куди останній виїхав, реагуючи на зустрічний автомобіль Subaru Forester, д.н.з. НОМЕР_1 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля ВАЗ 21104, д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_18 та його пасажири ОСОБА_19 , ОСОБА_20 і ОСОБА_21 загинули, а обвинувачена ОСОБА_17 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_16 просить скасувати вирок, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діях обвинуваченої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України.

При цьому зазначає про невідповідність обвинувального акта вимогам КПК України, оскільки в ньому відсутня детальна регламентація дій водіїв з урахуванням технічно обґрунтованого механізму ДТП.

Також, на думку захисника, в обвинувальному акті відсутні відомості щодо вини іншого учасника ДТП водія ОСОБА_18 , що свідчить про порушення принципу індивідуалізації кримінальної відповідальності. Крім того, не відображено істотну обставину провадження, а саме факт передачі ОСОБА_19 керування автомобілем ОСОБА_18 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Стверджує, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_17 не містить відомостей про виділення матеріалів стосовно ОСОБА_18 у інше провадження.

Вважає, що обвинувальний акт складений до повідомлення про підозру ОСОБА_17 .

Зазначає, що після закінчення досудового розслідування були здійснені процесуальні дії та прийняті процесуальні рішення, не відкриті стороні захисту, а саме: 30 березня 2017 року повідомлено про відкриття матеріалів сторонам кримінального провадження, а 01 квітня 2017 року прийнято рішення про виділення матеріалів відносно ОСОБА_18 та внесення відомостей до ЄРДР за №0000160.

Вказує, що всупереч Наказу Генерального прокурора України №139 від 06 квітня 2016 року «Про затвердження Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань» реєстр не містить відомостей про виділення матеріалів стосовно ОСОБА_18 , що свідчить про невідповідність процесуального документа вимогам ст.109 КПК України.

Вважає, що судом однобічно враховано висновки судової експертизи №81 від 14 лютого 2017 року в частині порушень ОСОБА_17 та залишено поза увагою оцінку дій ОСОБА_18 , які суперечили вимогам п.п.10.1 та 12.3 Правил дорожнього руху і також були в причинному зв`язку з ДТП.

З огляду на викладене, вважає цей висновок недопустимим доказом.

Також зазначає, що висновок експертизи не враховує детального механізму ДТП, траєкторій руху транспортних засобів, не містить відповіді на питання щодо їх швидкості на момент зіткнення. Звертає увагу на перевищення швидкості водієм автомобіля ВАЗ-21104 ОСОБА_18 .

Крім того, на думку захисника, суд не взяв до уваги висновки судової транспортно-трасологічної експертизи №195 від 30 червня 2016 року, за змістом якої можливо частково визначити місце зіткнення зустрічних автомобілів «ВАЗ-21104» та «SubaruForester».

Разом з тим, вказує, що і цей висновок є необ`єктивним, не містить пояснень щодо місця розташування транспортних засобів, а також того, чому автомобіль «SubaruForester» при більшій вазі відкинуло на значну відстань назад.

Ставить під сумнів слідчі експерименти зі свідками ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 .

Наголошує, що слідчий експеримент з ОСОБА_17 проведено без дотримання вимог ст.240 КПК України.

Вважає, що місцевим судом необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про проведення слідчих експериментів з участю свідка ОСОБА_22 та обвинуваченої ОСОБА_17 .

Вважає недопустимими доказами висновок автотехнічної експертизи №31 від 28 листопада 2017 року, показання експертів ОСОБА_25 і ОСОБА_26 , висновок експертів за результатам проведення комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №23431/7486 Харківського НДІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса.

При цьому звертає увагу, що вказаний висновок експерта було прийнято судом від представника потерпілого, чим допущено істотне порушення вимог КПК України, оскільки потерпілий не наділений правом подавати докази на стадії судового розгляду.

Стверджує, що єдиним висновком, який відповідає вимогам КПК України, є висновок автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи, проведеної експертом ТОВ «Столичне бюро судових експертиз» ОСОБА_27 , за змістом якого аварійна дорожня ситуація в даному випадку була створена одноособовими діями водія ОСОБА_18 , які суперечили п.1.5, п.2.3 б), п.12.3 та п.13.1 Правил дорожнього руху.

Звертає увагу, що вина ОСОБА_18 встановлена також у постанові про закриття кримінального провадження №0000160 за ч.3 ст.286 КПК України у зв`язку зі смертю підозрюваного.

В апеляційний скарзі обвинувачена ОСОБА_17 за мотивів, аналогічних тим, що викладені в апеляційній скарзі захисника, просить скасувати вирок суду першої інстанції, а кримінальне провадження стосовно неї закрити за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України.

Водночас, вважає призначене покарання занадто суворим і звертає увагу, що думка потерпілих щодо міри покарання не має пріоритету.

Інші учасники провадження вирок не оскаржили.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої та її захисника на підтримання доводів апеляційних скарг, міркування потерпілих, їх представників та думку прокурора про законність і обґрунтованість вироку суду першої інстанції, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_17 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин підтверджуються сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким надана належна оцінка.
Фактичні обставини, за яких ОСОБА_17 , виконуючи обгін вантажного автомобіля, виїхала на смугу зустрічного руху автомобіля ВАЗ-21104, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_18 , змінила напрямок руху на ліве узбіччя, де допустила зіткнення із автомобілем під керуванням ОСОБА_18 , внаслідок чого загинуло четверо потерпілих (водій та три пасажири автомобіля ВАЗ-21104) ніким із учасників провадження не оспорюються.
Доводи апеляційних скарг сторони захисту про відсутність в діях обвинуваченої складу інкримінованого злочину з огляду на порушення водієм ОСОБА_18 Правил дорожнього руху, не ґрунтуються на законі.
Так, допитана в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачена заперечила свою винуватість та пояснила, що перед обгоном вантажного автомобіля увімкнула покажчик лівого повороту, переконалася в безпечності маневру і виїхала на зустрічну смугу руху.
Коли її автомобіль проїхав більшу частину вантажівки, побачила зустрічний автомобіль ВАЗ-21104, який на швидкості більшій за 100 км/год виконав обгін іншого транспортного засобу та рухався їй назустріч. З метою уникнення ДТП вона почала гальмувати, змістившись в сторону лівого узбіччя. В момент, коли її автомобіль зупинився на узбіччі, автомобіль ВАЗ-21104, не гальмуючи, теж звернув на узбіччя і відбулося зіткнення транспортних засобів.
При цьому, як вбачається з показань ОСОБА_17 та слідчого експерименту з нею від 18 січня 2017 року, вона наполягала, що в момент зіткнення передніх частин автомобілів, Subaru Forester повністю знаходився на лівому узбіччі з віддаленням коліс правого борту на відстань 0,5 м від смуги зустрічного руху.
Проте, така її версія була належним чином перевірена місцевим судом і не знайшла свого підтвердження.
З висновку №23431/7486 комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи, яку проводили експерти Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. Проф. М.С. Бокаріуса (т.5 а.с.65-78) на підставі ухвали місцевого суду, постановленої під час судового розгляду провадження, вбачається таке.
Технічна можливість уникнути ДТП зі сторони водія автомобіля Subaru Forester ОСОБА_17 визначалася не створенням нею небезпеки для руху водію зустрічного автомобіля ВАЗ-21104, тобто виконанням вимог п.п.10.1 та 14.2 (п.п.«в») Правил дорожнього руху, для чого у неї не було перешкод технічного характеру.
При цьому, в даній дорожній обстановці саме дії ОСОБА_17 не відповідали вимогам п.п.10.1 та 14.2 (п.п.«в») Правил дорожнього руху та, з технічної точки зору, знаходилися в причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.
Водночас, як зазначили експерти, відсутність в показаннях свідків конкретних даних про відстань автомобіля ВАЗ-21104 до рівня місця можливого роз`їзду із зустрічним автомобілем Subaru Forester унеможливлює дослідження питань про наявність або відсутність у діях водія ОСОБА_18 можливості уникнути такого зіткнення та невідповідностей у його діях вимогам Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з ДТП.
Також експерти наголосили про технічну неспроможність показань ОСОБА_17 щодо механізму ДТП, зокрема, відносно розташування автомобіля Subaru Forester в момент зіткнення на відстані 0,5 м від смуги зустрічного напрямку руху на лівому узбіччі.
В свою чергу, судовий експерт ОСОБА_25 у висновку №31 судової автотехнічної експертизи також встановив, що в даній дорожньо-транспортній обстановці дії водія ОСОБА_17 не відповідали вимогам п.п.10.1 та 14.2 (п.п.«в») Правил дорожнього руху і з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.
Оцінюючи дії водія автомобіля ВАЗ-21104, експерт наголосив, що при виникненні окремого випадку небезпеки, яку створив автомобіль Subaru Forester під час обгону вантажного автомобіля, ОСОБА_18 знаходився в аварійній ситуації і застосування маневру праворуч в сторону правого узбіччя залежало від його суб`єктивних якостей водія, оцінка яких не входить до компетенції експерта-автотехніка.
Наведені висновки судових експертів відповідають вимогам ст.101 та ст.102 КПК України, дослідження проведені з дотриманням процесуального порядку призначення й проведення експертизи, ґрунтуються на допустимих доказах.
При цьому суд їх всебічно, повно й неупереджено дослідив, оцінив, допитав в судовому засіданні експертів, та належним чином, з урахуванням інших доказів, мотивував, чому дії обвинуваченої не відповідали встановленим пунктам Правил дорожнього руху, які знаходилися в причинному зв`язку з ДТП.
Твердження захисника про недопустимість як доказу висновку автотехнічної експертизи №31 від 28 листопада 2017 року, оскільки він наданий представником потерпілого, є неприйнятим з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст.242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.
Потерпілий і його представник є стороною кримінального провадження з боку обвинувачення на підставі п.19 ст.3 КПК України та, згідно з п.3 ч.1 ст.56 цього Кодексу, наділені правом подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду.
При цьому, представником потерпілого дотримано вимоги ч.11 ст.290 КПК України щодо обов`язку здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду.
Жодних об`єктивних даних, що висновки судових експертиз отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, чи здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, матеріали провадження не містять і в апеляційній скарзі не наведено.
Всупереч доводам захисника, слідчі експерименти зі свідками ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , а також з обвинуваченою ОСОБА_17 проведено у відповідності з вимогами ст.240 КПК України, за їх результатами складені відповідні протоколи, в якому докладно викладені умови і результати слідчої дії.
Отже, відсутні визначені законом підстави для визнання висновків судових експертиз недопустимими доказами.
Колегія суддів звертає увагу на те, що стандарт доведення вини поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Зі змісту сформульованої у ст.286 КК України диспозиції слідує, що вона є бланкетною, а тому при кваліфікації слід керуватися законодавчими чи іншими нормативними актами щодо безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту.
З мотивувальної частини оскаржуваного вироку видно, що суд ретельно з`ясував і зазначив: 1) у чому саме полягали названі у цій статті порушення; 2) які норми правил безпеки дорожнього руху не додержано; 3) чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.
При цьому обвинувачення, визнане судом доведеним, містить посилання на конкретні порушення, які в свою чергу збігаються із тими нормами правил безпеки дорожнього руху, які ставляться в провину обвинуваченій.
Визначальним у криміналістичній характеристиці дорожньо-транспортної пригоди як злочину слід вважати механізм злочину, а не спосіб його вчинення. Спосіб вчинення ДТП має своєрідні риси, але частіше за все відіграє підлеглу роль по відношенню до механізму і інших елементів криміналістичної характеристики ДТП.
Тому під механізмом дорожньо-транспортної пригоди розуміють систему часових, динамічних та інших зв`язків окремих етапів, обставин і чинників, що формують сліди на взаємодіючих об`єктах під час розвитку дорожньо-транспортної події. Механізм ДТП складається із процесу, який можна розділити на три етапи: зближення з перешкодою, безпосередня взаємодія та розміщення після взаємодії. З`ясування умов та наслідків протікання цих процесів відіграє важливу роль у встановленні винуватості особи.
Спосіб вчинення ДТП - це спосіб дії особи, яка керує транспортним засобом в складному механізмі дорожньо-транспортної пригоди. Усі ці дії і передують настанню негативних наслідків. Спосіб дії створює початок некерованого руху транспортного засобу, що розвивається спонтанно у вигляді взаємодії неживих об`єктів. Для них є характерним зв`язок суб`єктивних і об`єктивних чинників, що проявляються в кожному конкретному випадку в різноманітних взаємозв`язках.
Причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього руху й відповідними наслідками.
Причинний зв`язок - це об`єктивний зв`язок між дією (бездіяльністю) тієї чи іншої особи і певним наслідком. Встановити причини - означає дати відповідь на запитання про те, чому явище відбувається, чим воно викликане, що знаходиться в його основі.
Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати у вчиненні дій, заборонених правилами або у невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту.
Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.
Причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України.
У випадку виникнення ДТП за участю декількох водіїв наявність чи відсутність в їх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами ст.286 КК України, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступені участі (внеску) кожного з них у спричинення злочинного наслідку.
Для правильного застосування норми закону про кримінальну відповідальність у таких випадках особливого значення набуває дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. При цьому треба мати на увазі, що за певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом.
Про це наголошує і Пленум Верховного Суду України у п.7 постанови №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».
Як вбачається із обсягу та характеру фактичних обставин справи, саме ОСОБА_17 перед початком обгону вантажного автомобіля не переконалася в тому, що смуга зустрічного руху, на яку вона буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, проте розпочала маневр, вважаючи, що встигне його закінчити і звільнити смугу руху для зустрічного транспортного засобу, внаслідок чого сталося ДТП.
Захисник в обґрунтування своїх доводів про винуватість в ДТП водія ОСОБА_18 посилається на дані висновків судової експертизи №2-12/17, проведеної в ТОВ «Столичне бюро судових експертиз» експертом ОСОБА_27 , відповідно до яких аварійна дорожня ситуація в даному випадку була створена одноособовими діями водія ОСОБА_18 , які суперечили п.п.1.5, 2.3.б, 12.3 та 13.1 Правил дорожнього руху.
Проте, всупереч доводам апеляційних скарг, формулюючи такі висновки, експерт ОСОБА_27 не встановив причинного зв`язку між діями ОСОБА_18 і наслідками, що настали.
Твердження експерта ОСОБА_27 , що водій ОСОБА_18 мав технічну можливість уникнути зіткнення із зустрічним автомобілем Subaru Forester шляхом руху автомобіля ВАЗ-21104 виключно в межах його смуги руху і не скористався нею, чим створим небезпечну дорожню ситуацію, є вочевидь необґрунтованими.
Адже, із поєднання та оцінки обставин пригоди у сукупності вбачається, що в ситуації, яка виникла на дорозі за участю автомобілів під керуванням ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , саме обвинувачена перша створила небезпеку для потерпілого. Адже вона перед перестроюванням та зміною напрямку руху не переконалася, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхала на смугу зустрічного руху під час обгону, не переконавшись у тому, що ця смуга вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, порушивши п.п.10.1 та 14.2 (п.п.«в») Правил дорожнього руху, що і стало причиною ДТП та потягло загибель чотирьох людей.

В свою чергу, водій ОСОБА_18 знаходився в аварійній ситуації і застосування маневру праворуч в сторону правого узбіччя залежало від його суб`єктивних якостей водія, оцінка яких не входить до компетенції експерта-автотехніка.
Стан сп`яніння водія ОСОБА_18 не знаходився в причинному зв`язку з подією та не спростовує в даному випадку висновків суду про винуватість ОСОБА_17 .
Оцінивши докази в їх сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_17 та правильно кваліфікував її дії за ч.3 ст.286 КК України, оскільки вона, керуючи транспортним засобом, порушила п.п.10.1 та 14.2 (п.п.«в») Правил дорожнього руху, що спричинило смерть чотирьох потерпілих.
Твердження сторони захисту про невідповідність обвинувального акта вимогам ст.291 КПК України є помилковими.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що 30 березня 2017 року був складений слідчим та затверджений прокурором обвинувальний акт щодо ОСОБА_17 з дотриманням вимог КПК України щодо викладу фактичних обставин та правової кваліфікації її дій.
Обставини, які, відповідно до частини першої статті 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченої у його вчиненні, розмір процесуальних витрат, викладено чітко і конкретно.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків прокурора, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Що стосується обвинувального акта щодо ОСОБА_17 , то наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
Отже, немає підстав стверджувати про невідповідність обвинувального акта вимогам статті 291 КПК України.
Оскільки в даному кримінальному провадженні є лише одна обвинувачена ОСОБА_17 , не зазначення у обвинувальному акті відомостей щодо вини інших учасників ДТП не свідчить про порушення принципу індивідуалізації кримінальної відповідальності.
При цьому, судовий розгляд проведений стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, як того вимагають приписи ч.1 ст.337 КПК України.
Доводи захисника про те, що обвинувальний акт складений до повідомлення про підозру ОСОБА_17 є вочевидь необґрунтованими та спростовуються рєєстром матеріалів досудового розслідування.
Також відсутні об`єктивні дані про те, що після закінчення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні здійснювалися процесуальні дії, не відкриті стороні захисту.
Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи захисника про порушення органом досудового розслідування приписів ст.109 КПК України.
Адже, реєстр матеріалів досудового розслідування у відповідності до частини другої цієї статті Кодексу містить:
1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення;
2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування;
3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.
Дані, які б свідчили про істотні порушення права на захист обвинуваченої, в матеріалах провадження відсутні і судом не встановлені.
З огляду на конкретні обставини справи, з урахуванням того, що внаслідок злочину загинуло четверо молодих людей, шкода повністю не відшкодована, враховуючи відсутність щирого каяття та з урахуванням думки потерпілих, які заперечували можливість пом`якшення ОСОБА_17 покарання, колегія суддів вважає, що призначене покарання відповідає вимогам ст.65, ст.50 КК України, є необхідним для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів і є справедливим.
Об`єктивних даних на підтвердження доводів обвинуваченої про те, що вона захворіла на тяжку хворобу, яка перешкоджає відбуванню покарання і дає підстави для застосування приписів ст.84 КК України, ні матеріали кримінального провадження, ні апеляційна скарга не містять.
Водночас, відповідно до правового висновку, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII.
Оскільки ОСОБА_17 вчинила злочин в період дії цього Закону, а зарахування строку попереднього ув`язнення після набрання чинності Законом України від 26 листопада 2015 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» є імперативною вимогою та не потребує звернення з відповідним клопотанням, колегія суддів вважає за необхідне зарахувати обвинуваченій в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 16 серпня 2021 року по 06 грудня 2021 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути провадження і ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, колегією суддів не встановлено.
Отже, апеляційні скарги обвинуваченої та її захисника не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 29 червня 2021 року щодо ОСОБА_17 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченої та її захисника ОСОБА_16 - без задоволення.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_17 рахувати з 16 серпня 2021 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України №838-VIII) зарахувати ОСОБА_17 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 16 серпня 2021 року по 06 грудня 2021 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженою, яка тримається під вартою,- в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4