04.11.2021
Справа № 497/464/2020
Провадження № 1-кп/497/10/2021
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2021 року Болградський районний суд Одеської області у складі суду:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в місті Болград обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000182 від 03.04.2017 року відносно:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Олевськ, Житомирської області, громадянина України, за національністю українця, зі середньо-спеціальною освітою, не працюючої, не одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченому ч.2 ст.345 КК України,-
ВСТАНОВИВ:

Згідно обвинувального акту досудового розслідування ОСОБА_4 висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України в тому, що 03.04.2017 року приблизно о 18 годині 00 хвилин він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля кафетерію «Бріз», розташованого за адресою Одеська область, м. Болград, вул. Інзовьска, 187, вступив у словесну перепалку з працівниками правоохоронного органу ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , працюючим на посаді поліцейського водія Болградського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області, які у складі оперативної групи, прибули на місце події за викликом ОСОБА_9 з приводу висловлювання на його адресу нецензурною лайкою ОСОБА_4 .
Поліцейський-водій Болградського ВП ОСОБА_6 , виконуючи свої службові обов`язки, забезпечуючи публічний порядок та безпеку, з метою запобігання протиправних дій ОСОБА_10 підійшов до нього зліва збоку. В ході даної перепалки, у ОСОБА_4 виник умисел направлений на спричинення тілесних ушкоджень працівникові правоохоронного органу ОСОБА_6 .
Знаходячись полуобертом до ОСОБА_6 , на відстані близько 50 см, ОСОБА_4 діючи на ґрунті вказаного умислу, наніс один удар головою в область правої сторони обличчя ОСОБА_6 . В результаті удару ОСОБА_4 поліцейському Болградського ВП ОСОБА_6 спричинено тілесне ушкодження у вигляді поверхневої забійної рани на обличчі у зовнішньому куті правої брови, яка відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.
Протиправні дії ОСОБА_4 були зупинені тільки після застосування відносно нього працівниками поліції зі складу оперативної групи фізичної сили та спеціального засобу кайданів, згідно зі ст.ст. 44, 45 Закону України «Про національну поліцію».
Таким чином ОСОБА_4 досудовим слідством обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України за ознаками: умисне заподіяння працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 показав, що у квітні 2017 року ним було виявлено слив каналізації в яр, звідки через струмок, нечистоти потрапляли в озеро Ялпуг, а саме на міський пляж, парку імені О.С.Пушкіна. Зустрівши ОСОБА_9 , біля дому побуту, в центрі міста, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та повідомив його що розповість сусідам, якщо той не припинить, зливати нечистоти у струмок. Він пройшов квартал у бік Укрпошти, коли до нього на особистому транспорті під`їхали четверо працівників поліції Болградського відділення поліції, без відео камери, це було біля магазину «Бріз». Після чого, почали його хапати та завалили на землю, скрутивши руки затягли до свого автомобіля та відвезли до відділку поліції. Хоча біля магазину «Бріз» є відеокамери, зі слів працівників поліції, відео запису цієї події не має. Ніяких ударів ударів він потерпілому не завдавав.
ОСОБА_6 , визнаний по кримінальному провадженню потерпілим, суду пояснив, що приблизно о 17:40 годині 03.04.2017 року від ОСОБА_9 до поліцейського відділення надійшов дзвінок, що між ним та ОСОБА_4 виникла сварка. Після дзвінка, він, в складі уповноваженої групи в якості водія, виїхав на місце події, але ОСОБА_4 вони там не застали. Зі слів ОСОБА_9 їм стало відомо, що ОСОБА_4 направився до бару «Бріз». Так, вони під`їхали до бару, де знайшли ОСОБА_4 , та ОСОБА_11 почав розпитувати ОСОБА_12 щодо конфлікту з ОСОБА_9 . Під час розмови ОСОБА_4 вів себе агресивно, словесно ображав ОСОБА_13 , тому з машини вийшов також ОСОБА_7 . Після цього ОСОБА_14 дуже агресивно зреагувавши на це, почав висловлюватися нецензурною лайкою та спробував вдарити ОСОБА_7 . Тільки після цього він також вийшов з машини та підійшов до ОСОБА_15 , з метою запобігти конфлікт, але отримав від ОСОБА_15 удар головою у скроню. Після цього група застосувала до ОСОБА_15 фізичну силу, на нього наділи кайдани та відвезли до лікарні, але дорогою та у лікарні ОСОБА_14 продовжував вести себе агресивно та виражався на їх адресу нецензурною лайкою.
ОСОБА_7 , який допитувався у судовому засіданні 21.01.2021 року як свідок обвинувачення, суду показав, що він заступив у чергування, коли о 17:00 годині 03.04.2017 року надійшло повідомлення від чергового, тому вони виїхали в складі групи: ОСОБА_11 , він та водій ОСОБА_6 . Від чергового йому стало відомо, що заявник ОСОБА_9 повідомив про сварку між ним та ОСОБА_4 . Прибувши на місце події, вони не застали ОСОБА_15 , а заявник повідомив, що той пішов у бар «Бріз». Приїхавши на місце розташування бару «Бріз», вони побачили ОСОБА_12 та ОСОБА_11 почав з ним спілкуватися. Вони з ОСОБА_6 також вийшли з машини, коли побачили, що ОСОБА_14 агресивно себе поводив, кричав та сварився. Він вдарив ОСОБА_16 головою в область обличчя, після чого у останнього потекла кров. Вони наділи ОСОБА_4 на руки кайдани та відвезли до лікарні. По дорозі він висловлювався нецензурною лайкою, а в лікарні відмовився від проходження медичного огляду на стан сп`яніння.
Судом також було допитано 12.03.2021 року ОСОБА_8 , як свідка обвинувачення, який суду показав, що 03 квітня 2017 року він заступив на чергування. Після обіду десь о 16:00 годині, їм передали, що до чергової частини надійшов виклик від ОСОБА_9 , в якому той повідомив, що ОСОБА_14 нібито погрожував йому розправою. Він складі групи, виїхав за зазначеною в повідомленні адресою. Прибувши на місце події, заявник їм повідомив, що ОСОБА_4 пішов в район бару «Бріз». Тоді вони під`їхали до бару та побачили там ОСОБА_4 . Він підійшов до останнього та почав з ним розмовляти, при цьому той був в стані алкогольного сп`яніння. ОСОБА_14 був дуже збуджений, почав говорити, що його сусід ОСОБА_9 сепаратист. З машини вийшов дільничний ОСОБА_7 , в той час ОСОБА_17 . Почав поводити себе більш агресивніше, на прохання проїхати з нами до районного відділення, не погодився. Водій ОСОБА_6 та ОСОБА_9 намагалися узяти його під руки, але він розгортаючись вдарив головою ОСОБА_6 в область обличчя. В автомобілі, коли ОСОБА_4 везли до лікарні для дослідження на стан сп`яніння, поводився також агресивно.
Окрім допиту обвинуваченого, потерпілого, свідків, безпосередньо у судовому засіданні було досліджено письмові докази надані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 03.04.2017 року о 21:31:35 годині було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст.345 КК України, що 03.04.2021 року близько о 20:00 годині ОСОБА_4 , знаходячись на перехресті вулиць Поштова та Інзовська у м.Болград Одеської області, спричинив тілесні ушкодження поліцейському Болградського відділення поліції сержанту поліції ОСОБА_6 , який виконував свої службові обов`язки, перебуваючи у складі слідчо-оперативної групи.
Із протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 03.04.2017 року вбачається, що 03.04.2017 року близько 20:00 годині під час виконання службових обов`язків ОСОБА_6 , громадянин ОСОБА_4 заподіяв йому тілесні ушкодження.
Окрім цього суду надані були протоколи проведення слідчих експериментів від 05.05.2017 року, проведені з потерпілим ОСОБА_6 , свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які під час цієї слідчої дії у дворі Болградського відділення поліції показали та розповіли про обставини події від 03.04.2017 року.
Відповідно до висновку судового експерта №16 від 04.04.2017 року у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження: поверхнева забійна рана на обличчі у зовнішнього кута правої брові. Ці тілесні ушкодження виникли від дії твердих тупих предметів, групові і індивідуальні особливості яких в ушкодженнях не відобразилися, вони могли утворитися при нанесені удару потиличною частиною голови. Данні тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Інших доказів, які могли б бути покладені в основу обвинувачення ОСОБА_4 , прокурором надано не було.
Отже, суд, допитавши обвинуваченого, потерпілого, свідків, дослідивши надані в розпорядження суду документи, створивши сторонам кримінального провадження рівні умови доказування, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, керуючись своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, прийшов до висновку, що під час судового провадження стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_4 вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Життя та здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, а тому насильство щодо будь-якої особи є неприпустимим, а у допустимих законом випадках - крайньою мірою, тим більше до працівника правоохоронного органу під час виконання ним своїх службових обов`язків чи у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків, оскільки такі особи перебувають під окремим правовим захистом держави.
Натомість, відповідальність за ч. 2 ст. 345 КК України настає при умисному заподіянні вказаним у цій статті особам легких тілесних ушкоджень виключно у зв`язку з виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків. При цьому, виконання потерпілим таких обов`язків не може бути абстрактним. У кожному випадку належить чітко встановити, у зв`язку з виконанням яких службових обов`язків працівник правоохоронного органу зазнав фізичного насильства.
Суб`єктивна сторона даного злочину характеризується прямим умислом та спеціальним мотивом - у зв`язку з виконанням потерпілим службових обов`язків. За відсутності такого мотиву дії винного кваліфікуються за іншими статтями Особливої частини КК України.
Під час судового слідства не встановлено та не підтверджується належними і допустимими доказами, що потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження під час виконання службових обов`язків, а також не доведено дій ОСОБА_4 щодо завдання цих ушкоджень, та наявності умислу ОСОБА_4 направленого на заподіяння потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.
Факт прямого умислу обвинуваченого на нанесення легких тілесних ушкоджень потерпілому у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження, оскільки його поведінка не могла свідчити про таке бажання, а сторона обвинувачення не надала достатніх доказів та не довела мотивів на підтвердження умислу обвинуваченого саме на нанесення потерпілому тілесних ушкоджень.
Одночасно суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 26.06.1992 року «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів», насильство застосоване щодо працівника міліції, члена громадського формування з охорони громадського порядку чи військовослужбовця при опорі їм під час виконання ними обов`язків щодо охорони громадського порядку, може полягати в умисному нанесенні ударів, побоїв, тілесних ушкоджень. Якщо ж при опорі працівникові міліції чи військовослужбовцю, який одночасно є працівником правоохоронного органу, було нанесено удари, побої чи заподіяно легке, середньої тяжкості чи тяжке тілесне ушкодження, вчинене необхідно кваліфікувати за сукупністю злочинів, передбачених Особливою частиною Кримінального кодексу України.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням (постанова Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к.

Будь-яких доказів, спростовуючих покази обвинуваченого, а саме проведення з ним слідчого експерименту, одночасного допиту зі свідками та потерпілим, та інше, прокурором суду не надано. Будь-яких клопотань стороною обвинувачення після дослідження всіх письмових доказів, суду заявлено не було.

Покази потерпілого та свідків суд сприймає критично, оскільки всі вони є працівниками поліції, та усі їх спільні діяння відносно ОСОБА_4 були єдиними з метою запобігання вчинення порушення громадського порядку.

Доказів того, що потерпілий ОСОБА_6 під час вчинення кримінального правопорушення знаходився під час виконанням службових обов`язків, та знаходився у складі групи, яку було направлено за викликом, суду не надано.
У п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 року, зазначено, що при розгляді кримінальних справ суд має суворо додержуватись закріплений у ч.1 ст. 62 Конституції принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому неприпустимо покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості.

Але незважаючи на вищезазначене, приймаючи до уваги загальні засади кримінального провадження, враховуючи що кожному гарантується право на справедливий розгляд його справи незалежним і неупередженим судом і тільки суд наділений правом ухвалювати будь-які остаточні рішення по справі, тому суд зазначає, що провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п. 1 ст. 6 (див. п. 62 рішення ЄСПЛ від 18 січня 2007 року у справі «Шубінський проти Словенії»).

Також згідно п. 126 рішення ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» Суд наголошував про те, що при застосуванні пункту 2 ст. 6 Конвенції відігравальну роль має тільки справжнє значення заяв, які розглядаються, а не їхнє буквальне формулювання. Підпункт «а» пункту 3 ст. 6 Конвенції не передбачає спеціальних вимог до способів, якими обвинувачений повинен бути проінформованим про характер та підставах обвинувачення проти нього, про що наголошував Суд в п. 53 справи «Плісьє і Сассі проти Франції»; п. 34 «Драсич проти Італії», п. 29 справа «Гіосакіс проти Греції».

У своєму рішенні по справі «Пантелеєнко проти України», заява №11901/02, п.49, Європейський суд з прав людини підкреслює, що вираз «відповідно до закону» значною мірою покладає на національне законодавство і державу обов`язок дотримання матеріальних і процесуальних норм.

П. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у рішеннях по справах «Тельфнер проти Австрії» від 20.03.2001 року та «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства» від 08.02.1996 року.

Таким чином, оскільки, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, тому суд вважає, що судом всім учасникам провадження в даному випадку були створені належні умови щодо справедливого судового розгляду та доведення перед судом своїх правових позицій, що стороною обвинувачення знехтуване, тому всі негативні наслідки невиконання вказаних вимог закону в тому числі і п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, цілком покладаються на сторону обвинувачення. Вказаний висновок суду цілком узгоджується зі ст. 92 ч. 1 КПК України та системним аналізом рішень ЄСПЛ, згідно яких обов`язок доказування обставин та тягар доведення обвинувачення повністю покладено на сторону обвинувачення.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 6 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Крім того, саме на них ч. 2 ст. 9 КПК України покладає обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

При цьому завданням кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений і жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних злочинним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно зі ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доводе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
Відповідно до ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з ч. 3 ст. ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена за стандартом «поза розумним сумнівом». Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме: винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

За таких обставин, суд відповідно до загальних засад кримінального судочинства, а саме: верховенства права, законності, рівності перед законом та судом, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін тощо, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, в тому числі і щодо збирання, подання та оцінки доказів, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, робить висновок, що за результатами даного судового розгляду вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, а саме в умисному заподіянні працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків - не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_4 .
Враховуючи викладене, а також, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, відносно ОСОБА_4 слід ухвалити виправдувальний вирок, оскільки не доведено, що ОСОБА_4 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 345 КК України.
Керуючись ст. 62 Конституції України, ст. 345 КК України, ст.ст. 2, 17, 22, 25, 84, 92, 291, 368, 370, 373, 374 КПК України суд,
У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та виправдати його за цим обвинуваченням з підстав не доведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду через Болградський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1