Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

23 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0012108 щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Ясинувате Донецької області, громадянина України,

без зареєстрованого та постійного місця проживання,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 9 вересня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Солом`янським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Відповідно до формулювання обвинувачення в обвинувальному акті 20 жовтня 2017 року близько 00 годин 05 хвилин ОСОБА_5 , перебуваючи біля будинку № 40 на вул. М. Скрипника в м. Києві, на ґрунті особистих неприязних відносин до ОСОБА_7 , що виникли раптово, з метою умисного протиправного заподіяння смерті завдав останньому кілька ударів руками по голові, від яких ОСОБА_7 впав на асфальтне покриття. Після цього ОСОБА_8 взяв у руки фрагмент бетону і кинув його в область голови лежачого ОСОБА_7 , чим заподіяв відкриту черепно-мозкову травму з переломом кісток склепіння та основи черепа з крововиливами під оболонки, тканину та в шлуночки головного мозку з набряком-набуханням головного мозку, від якої настала смерть потерпілого.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.09.2021 ОСОБА_5 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів по 07.11.2021 включно.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_5 запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання та покласти на нього обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

Захисник стверджує, що докази, які слугували підставами для повідомлення про підозру та обвинувачення ОСОБА_5 , а саме, показання його підзахисного, допитаного під час досудового розслідування як свідка та підозрюваного, дані у протоколі слідчого експерименту, висновках експертів, не доводять його причетність до вчинення злочину. В судовому засіданні прокурор клопотання про продовження ОСОБА_5 строку тримання під вартою, взагалі, не подавав. У зв`язку з цим захисник посилається на окрему думку судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у справах № 511/3835/13-к, № 569/6530/15-к, № 149/1068/13-к, № 459/69/16-к, у відповідності з якою, коли суд за відсутності клопотань сторін (прокурора) ініціює питання продовження тримання обвинуваченого під вартою або домашнім арештом, він виходить за межі судової функції та фактично стає на сторону обвинувачення, що є порушенням принципів незалежності й безсторонності судової влади, а продовження застосування заходу забезпечення кримінального провадження, а саме, запобіжного заходу у виді тримання під вартою без клопотань учасників кримінального провадження, зокрема, прокурора, та без перевірки судом обґрунтованості вищезазначених підстав для їх застосування суперечить вимогам ст.29 Конституції України.

Така позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) в рішенні у справі Ігнатов проти України. Також за практикою ЄСПЛ після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою, до того ж, такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (рішення у справах Єлоєв проти України, Яблонський проти Польщі).

Крім того, наголошує, що ОСОБА_5 тримається під вартою 4 роки, протягом яких суд використовує одні й ті самі підстави для продовження цього строку, що є порушенням ч.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Що стосується ризику переховування від суду, то одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав, з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою (рішення у справах Бекчиєв проти Молдови, Сарбан проти Молдови). Якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений, можна законно розглядати як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер, потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме, характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків у іншому місці. Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення у справах Сулаоя проти Естонії, Панченко проти Росії) та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (рішення у справі Нормайстер проти Австрії). Не є доказом того, що особа може схилитись до вчинення нових злочинів, і відсутність у неї роботи та сім`ї (рішення у справах Пшевечерський проти Росії, Сулаоя проти Естонії).

Як вказує захисник, ОСОБА_5 не має намірів переховуватися від суду, на користь чого свідчить те, що після допиту його як свідка і до затримання минув майже місяць, але він жодних дій з метою переховування від органу досудового розслідування не вчинив. Обвинувачений позбавлений можливості знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки вони вилучені і досліджені судом. Відсутня потреба та можливість незаконно впливати на потерпілих, свідків, експерта, які вже допитані і необхідні експертизи проведені. Так само ОСОБА_5 не буде перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення, оскільки до вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, він не причетний і ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Вирішуючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_5 під вартою, суд першої інстанції мотивував своє рішення великою вірогідністю існування ризиків того, що обвинувачений, у разі знаходження на волі, може ухилитись від суду та продовжити злочинну діяльність, а тому інший запобіжний захід, у тому числі особисте зобов`язання не буде доцільним та дієвим для контролю за його процесуальною поведінкою.

Враховуючи те, що суд діяв у межах своїх повноважень і розгляд питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою є обов`язком суду, посилання захисника на окрему думку судді в конкретних кримінальних провадженнях, який вважав, що у зв`язку з відсутністю письмового клопотання прокурора, поданого саме у порядку, передбаченому ст.184 КПК України, відсутні підстави для вирішення питання щодо утримання особи під вартою, не можуть бути враховані, оскільки окрема думка не є джерелом права.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного розгляду з перегляду конкретного судового рішення, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника про відсутність доказів причетності його підзахисного до вчинення кримінальних правопорушень. Не вправі давати таку оцінку доказам і суд першої інстанції, оскільки це виходить за межі його повноважень під час судового розгляду, в ході якого докази досліджуються, а оцінка їм може бути надана в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення у справі Панченко проти Росії).

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення у справі Бекчиєв проти Молдови).

Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, тяжкість покарання, яка загрожує у разі визнання його винуватим, оскільки відповідною санкцією передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, а також особу обвинуваченого, який не має документів, що посвідчують його особу, не має зареєстрованого місця проживання, законних засобів для існування та міцних соціальних зв`язків, до затримання проживав в одному з покинутих будинків.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що обвинувачений може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання ОСОБА_5 покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

До того ж, захисник, серед іншого, просить покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки: не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи, достовірно знаючи, що виконання обвинуваченим цих обов`язків неможливе.

Всупереч твердженням в апеляційній скарзі суд не мотивував своє рішення про наявність ризику втечі виключно тяжкістю покарання, а так само в ухвалі відсутні висновки про наявність ризику знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілу, свідків, експертів у цьому кримінальному провадженні, тощо.
Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 9 вересня 2021 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3