Житомирський апеляційний суд
Справа №935/2206/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
перекладача ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на ухвалу Коростишівського районного суду Житомирської області від 31 серпня 2021 року,

в с т а н о в и в:
Зазначеною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 29.10.2021, включно.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду, як незаконну, та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При цьому, зазначає, що розглядаючи клопотання прокурора про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що воно не відповідає вимогам п.п.3, 5 та 6 ч.1 ст.184 КПК України, на порушення вимог ч.3 ст,184 КПК України, прокурор не долучив до клопотання жодної копії матеріалів справи, які давали б підстави підозрювати ОСОБА_10 та інш. осіб у скоєнні злочинів, як і жодної копії будь-яких документів, що підтверджували б наявність викладених ним у клопотанні ризиків, передбачених ст.177 КПК України. В клопотанні прокурора повністю відсутній виклад обставин, на підставі яких прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини, а також відсутнє обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, ці доводи прокурора є є припущенням.
Звертає увагу, що оскільки обвинувачений ОСОБА_10 , являючись громадянином іншої держави, у зв`язку з чим взагалі не володіє українською мовою, прокурор зобов`язаний був копії клопотання і долучених до нього матеріалів вручити обвинуваченому з перекладом на азербайджанську мову. Проте, прокурор не надав суду будь-яких підтверджень того, що ним були вручені ОСОБА_10 копії цих документів навіть на українській мові. В судовому засіданні під час розгляду даного клопотання ОСОБА_10 в категоричній формі пояснив, що отримав в перекладі на азербайджанську мову лише копію самого клопотання без будь-яких додатків до нього, що не було спростовано прокурором, що являється беззаперечним доказом порушення права останнього на захист, та що залишено по-за увагою суду. Також, зазначає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою прокурором було подано суду безпосередньо в засіданні 31.08.2021.
Звертає увагу, що судовий розгляд клопотання прокурора про необхідність продовжити строк тримання ОСОБА_10 під вартою був проведений у режимі відео конференції, разом з цим, суд першої інстанції не з`ясував у ОСОБА_10 , чи згоден він на те, щоб дане клопотання розглядалося саме в режимі відео конференції (тобто без його безпосередньої участі в засіданні). Наголошує, що під час розгляду даного клопотання суд першої інстанції також допустився істотних порушень вимог чинного законодавства, яке регулює порядок його розгляду, так, згідно вимог ч.2 ст. 193 КПК перед тим як перейти до розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою суд зобов`язаний роз`яснити обвинуваченому його права, передбачені цією нормою Закону, проте, відповідні права, як ОСОБА_10 , так і інш. обвинуваченим роз`яснені не були, що також являється беззаперечним доказом порушення права останнього на захист.
Наголошує, що суд не виклав в оскаржуваному рішенні відомостей про кримінальне правопорушення, його суть, правову кваліфікацію, тощо, як і не послався на докази, якими обґрунтовуються процесуальні ризики. Вважає не законним посилання суду на перебування у провадженні Богунського суду м.Житомира обвинувального акту по обвинуваченню ОСОБА_10 .
Звертає увагу, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 перебуває в провадженні Коростишівського районного суду з 12.12.2019, 16.05.2019 ОСОБА_10 був затриманий в порядку ст.208 КПК України, таким чином, останній утримується під вартою більше 2-х років 3-х місяців, при відсутності належних доказів його винності. Звертає увагу і на довготривалий судовий розгляд провадження, значні перерви. Наголошує, що фактично всі ухвали суд про продовження запобіжного заходу є ідентичними, обґрунтовуються лише судимостями останнього та тяжкістю правопорушення, без наведення додаткових підстав тримання підзахисного під вартою.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до 2 абзацу частини 3 статті 407 КПК України, постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Згідно вимог ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно п.2 ч.1 ст.372 КПК України в мотивувальній частині ухвали зазначається: суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції при постановленні ухвали в основному дотримався та врахував зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону.

У відповідності до виділених матеріалів судового провадження №935/2206/21, в провадженні Коростишівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження №0000155 від 16.05.2019 року відносно ОСОБА_11 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого п.12 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_9 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27, п.12, 13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, та ОСОБА_12 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених п.12 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263, ч.1 ст.263 КК України.

Ухвалою суду від 20.07.2021 обвинуваченим продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, включно по 04.09.2021.

Зі змісту обвинувального акту вбачається (а.п.2-8), досудовим розслідуванням у цьому провадженні встановлено, що у невстановлений слідством день, час та місці у ОСОБА_9 , у зв`язку із розподілом-сфер впливу, виник злочинний умисел направлений на організацію вчинення умйсногс вбивства ОСОБА_13 .

Після чого ОСОБА_9 , реалізуючи свій злочинний умисел, в невстановлений слідством день, час та місці запропонував раніше знайомим ОСОБА_12 та ОСОБА_11 вчинити умисне вбивство ОСОБА_13 , на що вони погодилися.

Взявши на себе організацію вчинення умисного вбивства ОСОБА_13 , ОСОБА_9 розробив план вчинення злочину, відповідно до якого вирішив залучити виконавцями умисного вбивства ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , розподіливши при цьому між ними обов`язки.

На пропозицію ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 погодилися і тим самим вступили у попередню злочинну змову, направлену на вчинення умисного вбивства ОСОБА_13 за попередньою змовою групою осіб.

В подальшому, під час зустрічей, у заздалегідь визначених місцях ОСОБА_9 , спільно з ОСОБА_12 та ОСОБА_11 розробили план вчинення злочину, розподілили ролі.

Продовжуючи свої злочинні дії спрямовані на виконання умисного вбивства ОСОБА_13 в невстановлений слідством день, час та місці ОСОБА_9 в порушення постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 24.01.1995, «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної зброї пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробника для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за властивостями, метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї, або вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС № 662 від 21.08.1998 року та «Положення про дозвільну систему», затвердженої постановою КМУ № 576 від 12.10.1992 без передбаченого законом дозволу незаконно придбав вогнепальну зброю - нарізну стрілецьку вогнепальну зброю - виготовлений саморобним способом автомат калібру 5, 45 мм. та ручнуютрілецьку вогнепальну зброю - 7,62X39 мм. самозарядний карабін «Norinco» моделі «МАК- 90» з номером екземпляру № НОМЕР_1 та бойові припаси до вказаної вогнепальної зброї, яку у подальшому незаконно зберігав та перевозив територією України.

Не припиняючи свої злочинні дії, спрямовані на виконання умисного вбивства ОСОБА_13 , ОСОБА_9 незаконно придбану вогнепальну зброю нарізну стрілецьку вогнепальну зброю - виготовлений саморобним способом автомат калібру 5, 45 мм. та ручну стрілецьку вогнепальну зброю - 7,62X39 мм. самозарядний карабін «Norinco» моделі «МАК- 90» з номером екземпляру № НОМЕР_1 та бойові припаси до вказаної вогнепальної зброї, у невстановленому місці, незаконно передав ОСОБА_11 для реалізації свого злочинного умислу, направленого на виконання умисного вбивства ОСОБА_13 .

В свою чергу ОСОБА_11 , в порушення постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від І24.01.1995, «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної зброї пневматичної і холодної зброї,'' пристроїв вітчизняного виробника для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи' аналогічними за властивостями, метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї, або вибухових Матеріалів», - затвердженої наказом МВС № 662 від 21.08.1998 року та «Положення пр`р дозвільну систему», затвердженої постановою КМУ № 576 від 12.10.1992 без передбаченого законом дозволу незаконно придбав, отримавши від ОСОБА_9 вогнепальну зброю - нарізну стрілецьку вогнепальну зброю - виготовлений., саморобним способом автомат калібру 5, 45 мм. та ручну стрілецьку вогнепальну зброю - 7,62X39 мм. самозарядний карабін «Norinco» моделі «МАК-90>іг-з номером екземпляру № НОМЕР_1 та бойові припаси до вказаної вогнепальної зброї, -яку у г подальшому незаконно зберігав та перевозив територією України та після вчинення злочину спільно з ОСОБА_12 приховав на узбіччі автодороги сполученням «Черняхів - Забріддя», де в подальшому вказана зброя була вилучена в ході проведення огляду місця події від 04 - 05 червня 2019 разом з не використаними в ході вчинення умисного вбивства бойовими припасами, а саме 18 патронів кал. 5,45 мм.

Продовжуючи свої злочинні дії спрямовані на виконання умисного вбивства ОСОБА_13 , відповідно до раніше узгоджених дій, 15.05.2019 близько 22-ї години ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 зустрілися у невстановленому слідством місці, звідки ОСОБА_12 та ОСОБА_11 за вказівкою ОСОБА_9 , реалізуючи свій злочинний умисел, для виконання розробленого раніше ними плану, на раніше заготовленому ОСОБА_12 мотоциклі «Suzuki», без реєстрації, проїхали до території ФОП « ОСОБА_14 », що по АДРЕСА_1 , де останні з урахуванням обстановки, вибрали зручне місце для вчинення злочину.

Після цього, ОСОБА_11 , дочекавшись зручного моменту для виконання своєї частини раніше узгодженого плану, здійснив декілька пострілів з нарізної стрілецької вогнепальної зброї - виготовленої саморобним способом автомату калібру 5, 45 мм. у бік ОСОБА_13 і таким чином умисно вбив останнього за попередньою змовою групою осіб.

Смерть ОСОБА_13 настала внаслідок відкритої черепно-мозкової травми з ушкодженням речовини головного мозку, яка утворилась в наслідок дії вогнепальної зброї, а саме кулі.

Крім того, у невстановлений слідством день, час та місці ОСОБА_11 , в порушення постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 24.01.1995, «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної зброї пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробника для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за властивостями, метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї, або вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС №662 від 21.08.1998 року та «Положення про дозвільну систему», затвердженої постановою КМУ №576 від 12.10.1992 без передбаченого законом дозволу незаконно придбав ручну гранату РГД-5 із вкрученим до неї підривачем типу УЗРГМ, підривач до ручної гранати УЗРГМ, гранату типу РГМ в корпусі загвинченого запал типу УДЗ, підривач тип) УДЗ, ручну короткоствольну самозарядну нарізну стрілецьку вогнепальну зброю - пістолет зразка 1930/33 рр. конструкції Токарева (ТТ) калібру 7,62 мм., боєприпаси - патрони в кількості 8 шт. до вказаного пістолету калібру 7,62 мм, -патройи в кількості 34 шт., з яких 32 патрони калібру 7,62 мм та два патрони калібру 9 мм, які незаконно зберігав та перевозив територією України до вилучення працівниками поліції в ході огляду місця події, що був проведений період часу з 15 год. 20 хв. по 17 год. 45 хвил. 16.05.2019 поблизу буд. №8 по вул.Лермонтовській в м.Житомирі.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що заявлені ризики, які виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою, не зменшились.

Не погоджуючись із доводами захисника про те, що прокурором стосовно ОСОБА_9 недоведена наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які стали підставою для продовження застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу, апеляційний суд наголошує на таких обставинах.

Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27, п.12, 13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, зокрема, у вчинені особливо тяжкого кримінального правопорушення ч.3 ст.27, п.12, 13 ч.2 ст.115 КК України, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі відповідно, а тому продовжує існувати ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме що тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винуватим, може спонукати його до переховування від суду, з метою уникнення та ухилення від кримінальної відповідальності та покарання за кримінальні правопорушення, у скоєнні яких він обвинувачується.

Крім того, апеляційний суд враховує суспільно-небезпечний характер інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, а саме те, що ОСОБА_9 обвинувачується в організації умисного вбивства, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, вчиненого особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, та у незаконному придбанні та зберіганні вогнепальної зброї та бойових припасів, що додатково підтверджує існування ризику переховування обвинуваченого від суду.

Крім цього, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про те, що метою продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 , в тому числі, є запобігання спробам обвинуваченого незаконно впливати на свідків чи потерпілих, з врахуванням того, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків та потерпілих під час судового засідання, крім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Тому, враховуючи стадію судового розгляду провадження в суді першої інстанції, ризик впливу на свідків та потерпілих існує до моменту безпосереднього отримання судом від них показань та дослідження їх судом.

Апеляційний суд враховує і ті обставини, що обвинувачений є раніше судимим, відбував реально покарання, на даний час щодо нього розглядається інше кримінальне провадження в Богунському районному суду м.Житомира за ч.1 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, що свідчить про наявність ризику, що обвинувачений може вчинити інше аналогічне кримінальне правопорушення.

Також, апеляційний суд враховує і характеризуючі особу ОСОБА_9 дані, зокрема те, що він громадянин іншої держави, є неодруженим, не має утриманців (відсутні міцні соціальні зв`язки на території України).

За встановлених обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням усіх в сукупності даних про особу обвинуваченого, факту інкримінованих ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, які доводять вищенаведені ризики, як і виключають об`єктивну можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на фактичні обставини даного кримінального провадження, встановлені в ході розгляду, а також наявних в рамках даного кримінального провадження ризиків, апеляційний суд також дійшов висновку, що забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого можливо шляхом застосування відносно нього виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а відтак не встановлено підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу. Адвокатом та обвинуваченим переконливих доказів на спростування вище зазначеного апеляційному суду на надано.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що ч.2 ст.422-1 КПК України передбачено, що суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Системний аналіз зазначеної норми закону вказує на те, що під час перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції наділений повноваженнями лише перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу. Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання сторони обвинувачення та ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні, а тому апеляційний суд відхиляє доводи щодо відсутні достатніх доказів про вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, оскільки на даному етапі судового розгляду у апеляційного суду відсутні повноваження давати оцінку доказам причетності особи до скоєння інкримінованих їй кримінальних правопорушень, адже відповідно до ст.368 КПК України таке питання вирішуються судом при ухваленні вироку.

Таким чином, аналізуючи всі викладені вище обставини у їх сукупності, враховуючи наявність ризиків можливого переховування від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків, ризику скоєння іншого кримінального правопорушення, на переконання апеляційного суду, прокурором доведено те, що обрання обвинуваченому ОСОБА_9 іншого більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти доведеним ризикам, а суд першої інстанції вірно оцінив та відобразив ці факти в своїй ухвалі.

Апеляційний суд вважає, що подання прокурором відповідного клопотання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з порушенням строків, передбачених п.20-5 Перехідних положень КПК України не є тим істотним порушенням, що є підставою для безумовної відмови в задоволенні такого клопотання (що неодноразово було встановлено судовою практикою Верховного суду).

Як убачається з матеріалів судового провадження, сторона захисту була належним чином обізнана зі змістом клопотання про продовження строку тримання під вартою, була готова до розгляду даного питання, як і висловлювала свої відповідні заперечення щодо доводів прокурора, викладених в цьому клопотанні. Таким чином, апеляційні доводи адвоката в цій частині є необґрунтованими.

При цьому, судовий розгляд 31.08.2021 проведено за участі перекладача на азербайджанську мову, яким безпосередньо здійснювався відповідний переклад доводів зазначеного клопотання прокурора. Тобто, обвинувачений, в такому випадку, був належно обізнаний зі змістом клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, був готовим до розгляду цього питання, висловлював свої відповідні заперечення щодо доводів прокурора викладених в цьому клопотанні. Клопотання подане є аналогічним за формою, так і за змістом, попереднім клопотанням, які були перекладеними на азербайджанську мову та вручені обвинуваченому. У подальшому всі відповідні процесуальні рішення судів (першої та апеляційної інстанції) обвинуваченим отримано в перекладі на рідню мову.

Одночасно, апеляційний суд зауважує, що доводи апеляційної скарги про ідентичність клопотань поданих прокурором, як і аналогічні за змістом судові рішення, як то суду першої, так, і апеляційної інстанції, є безпідставними. Так, у відповідності до приписів ч.ч.1, 3 ст.199 КПК України, складання змісту клопотання є прерогативою виключно сторони обвинувачення. В свою чергу, за умови сталості встановлених на даному етапі фактичних обставин інкримінованих обвинуваченому злочинних дій, їх кваліфікації, характеризуючих даних особи останнього, наявності процесуальних ризиків, котрі, як встановлено не змінились, судові рішення, є, припустимо аналогічними.

Також, є безпідставними і апеляційні доводи захисника про проведення судового розгляду клопотання прокурор у режимі відео конференції, без належного з`ясування згоди обвинуваченого, тобто без його безпосередньої участі в засіданні. В даному випадку, апеляційний суд звертає увагу на норми ст.336 КПК України, якими регламентовано проведення процесуальних дій у режимі відеоконференції під час судового провадження, та зазначає, що судовий розгляд провадження №279/2514/21 проведений 31.08.2021 з дотримання порядку та способу визначеному в зазначеній статті КПК України. Жодних відповідних заяв про незгоду обвинуваченого та його захисника з проведенням судового розгляду в суді першої інстанції в режимі відеоконференції не виявлено.

Разом з цим, є слушними апеляційні доводи адвоката про значний строк судового розгляду провадження в суді першої інстанції, та як наслідок значний строк перебування під вартою ОСОБА_9 . Апеляційний суд вважає, що ці обставини повинні враховуватися під час вирішення питання про запобіжний захід, однак, з врахуванням стадії судового розгляду, не може бути безумовною підставою для скасування ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, як і визначення іншого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі, та відповідного звільнення ОСОБА_9 з-під варти на даний час. При цьому, в даному випадку, значний строк розгляду провадження №935/2206/19, викликаний об`єктивними чинниками, зокрема: складністю провадження, кількістю обвинувачених, відповідною процесуальною поведінкою учасників цього провадження, заміною захисників адвокатів обвинувачених, що призводило до неодноразового та тривалого ознайомлення їх з матеріалами кримінального провадження, та було причинами відкладення судового розгляду провадження. Таким чином, апеляційні доводи захисника в цій частині є безпідставними.

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Відповідно до правової позиції викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Отже, за встановлених під час апеляційного розгляду обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції об`єктивно врахував обставини провадження, дані про особу обвинуваченого та дійшов правильного висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвала суду є обґрунтованою та відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Коростишівського районного суду Житомирської області від 31 серпня 2021 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 29.10.2021, включно, - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: