КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження 11-кп/824/2032/2022 Єдиний унікальний номер 759/1674/21 Категорія: ст. 422-1 КПК України Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку з Державною установою «Київський слідчий ізолятор» апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого за ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 115 КК України
ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ямпіль, Вінницької обл., громадянин України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 8 лютого 2022 року,
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_8
захисника ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 8 лютого 2022 року задоволено клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 тримання під вартою на 60 діб, тобто, до 9 квітня 2022 року.
У задоволенні клопотання захисника про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 з тримання під вартою на домашній арешт, заборонивши йому цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 .
З посиланням на положення п.п. 1-3 ст. 194, ч. 4 ст. 331, абз. 2 ст. 392, ст. 395, ст. 407, ст. 422-1, ст. 2, ст. 8, ч. 6 ст. 22, ст. 177, ст. 194 КПК України, практику Європейського суду з прав людини, ст. 5 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, ст. 62 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017, а також рішення № 14-рп/2003 від 8 липня 2003 року, правову позицію, викладену у листі ВССУ від 4 квітня 2013 року № 511-550/0/4-13, захисник вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що з оскаржуваною ухвалою неможливо погодитись з тих підстав, що вона не відповідає гарантіям справедливої судової процедури, принципу верховенства права, як наслідок - ухвалена з істотним порушенням кримінального процесуального закону.
Захисник наголошує в апеляційні скарзі, що ОСОБА_7 в умовах Державної установи «Київський слідчий ізолятор» станом на дату звернення з апеляційною скаргою утримується - 547 днів та згідно з рішенням Деснянського районного суду міста Києва буде утримуватися 606 дні, до постановлений нової ухвали.
Однак, як зазначає захисник, у ході судового провадження стороною обвинувачення не доведена реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, і в такому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.
Що стосується обґрунтованої підозри захисник ОСОБА_6 зазначає про те, що долучені до матеріалів справи процесуальні документи зв`язують ОСОБА_7 з певним видом злочину, однак, на думку сторони захисту, не зі злочином, який йому інкримінується, але ж вимога розумної підозри передбачає наявність об`єктивних доказів, здобутих у кримінальному провадженні, яке здійснювалося щодо ОСОБА_7 , і, як переконана захисник, вказаних доказів має бути достатнього для того, щоб переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити кримінальне правопорушення, яке йому інкриміноване.

Проте, на думку захисника, аналіз зібраних доказів у кримінальному провадженні № 0003591 від 10 серпня 2020 року зв`язують обвинуваченого з певною подією злочину, однак на даному етапі не можна стверджувати про їх достатність для негайного засудження підзахисного закваліфікацією кримінального правопорушення, а саме - умисне вбивство.

Що стосується актуальності ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України, захисник ОСОБА_6 звертає увагу на те, що захист неодноразово звертав увагу на факт того, що тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, яке йому інкримінується, - є лише обставиною, що враховується при обранні запобіжного заходу, а тому посилання лише на тяжкість кримінального правопорушення, якою обґрунтовуються спроби, визначені п. п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, є порушенням верховенства права та законності, як основоположних засад кримінального провадження.
Акцентується в апеляційній скарзі й увага на те, що автоматичне продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , навіть, без можливості застосування альтернативного заходу забезпечення кримінального провадження, з урахуванням використання всіх національних засобів захисту, призвело до того, що сторона захисту була змушена звернутися із заявою до Європейського суду з прав людини щодо порушень прав ОСОБА_7 , а саме -п. 3 ст. 5, ст. 3, п. 1 ст. 6 у поєднання зі ст. 13 Конвенції, і, відповідно заяві ОСОБА_7 проти України ЄСПЛ було присвоєно номер № 56304/21, про що повідомлено адвоката 25 листопада 2021 року.
Щодо наявності ризику переховуватися від суду, який зазначений в оскаржуваній ухвалі, то захисник вказує, що небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин, зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що судом встановлено наявність міцних соціальних зв`язків, наявність постійного місця проживання та не наведеного жодної обставини, яка була б встановлена щодо підтвердження ймовірності ризику переховування.
Звертається увага в апеляційній скарзі й на те, що при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, а, відтак, захисник вважає, що є всі підстави для зміни запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт, що підтверджується тим, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 (підтверджується договором оренди квартири (кімнати) від 20 грудня 2020 року), має засоби для існування, які йому забезпечить родина та останні забезпечать належне медичне лікування, не має зв`язків за кордоном та на непідконтрольній території, не має наміру переховуватися від суду, зобов`язується виконувати всі покладені на нього процесуальні обов`язки, серед інших - за першою вимогою з`явитися до суду.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисника та обвинуваченого на підтримання доводів апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, дослідивши витребувані в порядку, передбаченому ст. 422-1 ККПК України копії клопотання прокурора та оскаржуваної ухвали, а також документи, долучені захисником до апеляційної скарги та під час апеляційного розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що у провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 80003591 за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України.

8 лютого 2021 року прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю міста Ямпіль, Вінницької області, і громадянину України, українцю, який офіційно не працює, не одружений, з середньою освітою, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимому, запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке обґрунтоване тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що ніч з 9 на 10 серпня 2020 року, знаходячись за адресою; АДРЕСА_4 , використовуючи гострий предмет, схожий на ніж, вчинив умисне вбивство ОСОБА_9 .
Так, 9 серпня 2020 року в денний період доби ОСОБА_10 зателефонував до свого знайомого ОСОБА_7 з метою запросити його до свого помешкання для проведення сумісного дозвілля та розпиття алкогольних напоїв. На дану пропозицію ОСОБА_7 відповів відмовою, оскільки на той момент він вже відпочивав зі своїми друзями. Цього ж дня, близько 21 год., ОСОБА_7 написав смс-повідомлення ОСОБА_11 , в якому повідомив останнього, що приїде до нього для проведення сумісного дозвілля. ОСОБА_7 , перебуваючи неподалік будинку АДРЕСА_1 , зі свого мобільного телефону викликав таксі та поїхав до міста проживання ОСОБА_12 , що за адресою: АДРЕСА_4 .
Приїхавши за вказаною адресою, ОСОБА_7 зайшов до квартири ОСОБА_12 та, пройшовши з останнім до кухні, присіли за стіл та почали проводити сумісне дозвілля, розпиваючи при цьому алкогольні напої. Через деякий час ОСОБА_10 пішов до ванної кімнати, щоб прийняти душ. Після чого останній, вийшовши з ванної кімнати та будучи повністю оголеним, запропонував ОСОБА_7 вступити з ним в інтимні зносини. Дана пропозиція обурила ОСОБА_7 , внаслідок чого в останнього виник умисел на вчинення умисного вбивства ОСОБА_13 . Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на протиправне позбавлення життя ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , знаходячись на кухні, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто, діючи з прямим умислом, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, взяв зі столу металевий предмет, схожий на кухонний ніж, та наніс ним один удар в область спини ОСОБА_12 , від якого останній відійшов до коридору квартири. Продовжуючи свої протиправні дії, направлені на вчинення умисного вбивства ОСОБА_12 , ОСОБА_7 вийшов до коридору квартири та, утримуючи вищевказаний предмет, схожий на ніж у своїй правій руці, наніс ним ще близько дев`яти ударів в область грудної клітки та один удар в область підборіддя ОСОБА_12 , від яких останній помер.
Смерть ОСОБА_12 настала від численних колото-різаних поранень грудей з ушкодженням грудини, ребер, магістральних судин, серця та лівої легені, крововтратою та шоком.
Крім цього, ОСОБА_7 в ніч з 9 на 10 серпня 2020 року, перебуваючи у приміщенні квартири АДРЕСА_5 , діючи умисно, таємно викрав мобільний телефон ОСОБА_12 марки «Redmi 7» ІМEІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , вартістю 3000 гривень, після чого з місця вчинення злочину втік, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Так з 9 на 10 серпня 2020 року ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем проживання ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_4 , після вчинення вбивства останнього, з метою приховання телефонних дзвінків та подальшої ідентифікації, вирішив викрасти мобільний телефон ОСОБА_12 , марки «Redmi 7» ІМEІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 метою виконання свого злочинного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , діючи умисно та з метою приховання слідів вчиненого вбивства, розуміючи, що в квартирі більше нікого не має та за його діями ніхто не спостерігає, знайшов вищевказаний мобільний телефон ОСОБА_12 марки «Redmi 7», поклав його до своєї кишені та після чого вийшов з квартири, зачинивши її на ключ, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.
Прокурор у клопотанні вказав, що наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115 та ч. 1 ст. 185 КК України, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами: показаннями потерпілої, свідків (із зазначенням прізвищ та частковим викладенням показань вказаних осіб), письмовими доказами у справі (з переліком наявних у справі доказів та розкриттям їх змісту).
Також прокурор у клопотанні зазначив про те, що ризики, які були визнані судом у попередніх ухвалах обґрунтованими, наразі не зменшились та продовжують існувати, а саме: обвинувачений ОСОБА_7 може вчинити спроби: переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків та потерпілу у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Обґрунтовуючи наявність ризику переховування від суду, прокурор зазначив про те, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, наслідком вчинення якого стала смерть людини, та за який передбачено покарання виключно у вигляді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років. Тобто тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання судом його винуватим,реальне відбуття такого покарання, вже обґрунтовує ризик того, що з метою уникнення покарання обвинувачений може вчинити спробу переховування. Про даний факт також свідчить і поведінка обвинуваченого після вчинення злочину: скоївши особливо тяжкий злочин, не надавши будь-якої допомоги потерпілому, обвинувачений з місця вчинення злочину втік, сліди вчинення знищував, змив сліди зі знаряддя вчиненого злочину, мобільний телефон потерпілого, як доказ їх спілкування, викрав та в подальшому, пошкодивши, викинув. Така поведінка ОСОБА_7 після вчинення злочину вказує на те, що ця людина намагається у будь-який спосіб уникнути покарання за вчинений злочин.
Також прокурор вказав про те, що, перебуваючи на волі, ОСОБА_7 може здійснити вплив на свідків у вказаному кримінальному провадженні, зокрема, з метою зміни ними показань, відмови від показань або ж з метою помсти за вже надані ними показання.
При цьому прокурор зауважив, що вищеописане здійснення впливу, зокрема, у разі підкупу таких осіб, погроз чи застосування фізичного впливу до них є також кримінальним караним діянням, що також вказує на наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.
Окрім того, прокурор вказав про те, що про ризик вчинення іншого кримінального правопорушення свідчить характер спричинених тілесних ушкоджень, а саме про емоційну нестійкість обвинуваченого, аморальність останнього, що надають підстави стверджувати, що перебуваючи на волі та будучи в стресовій ситуації ОСОБА_7 може бути небезпечним для оточуючих людей.
На переконання прокурора, характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, а саме вчинення ним особливо тяжкого злочину проти життя особи, що має підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, а також наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, зокрема, що він не одружений, ніде офіційно не працює, тяжкість покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачується, його молодий вік, поведінку обвинуваченого після вчинення кримінальних правопорушень, наявність реальних ризиків. свідчать про те, що застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, а саме, особистого зобов`язання, особистої поруки, застави або домашнього арешту, не дасть можливості здійснювати дієвий контроль за його поведінкою, забезпечити виконання покладених на нього судом обов`язків, не зменшить до прийнятного рівня зазначених ризиків.
З посиланням на ст. 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи К(80) 11 від 27 червня 1980 року «Про взяття під варту до суду» яким зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину, прокурор вважає, що важливим критерієм, що має враховуватись при визначенні виду запобіжного заходу, є санкція за вчинений злочин. Чим суворіша санкція передбачена за злочин, тим більш суворий запобіжний захід повинен бути обраний щодо обвинуваченого.
На переконання прокурора, вивченням особи обвинуваченого не встановлено даних, які б вказували на неможливість продовження відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Також прокурор, посилаючись на встановлені обставини, конкретні обставини кримінального правопорушення, встановлені ризики і те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення, який має найвищий ступінь суспільної небезпеки, оскільки спричинив загибель людини, з урахуванням положень п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, просить не застосовувати до обвинуваченого заставу.

З наявних матеріалів також встановлено, що, наряду з клопотанням прокурора, було подано клопотання захисником про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, не пов`язаний з позбавленням волі.
Клопотання про зміну запобіжного заходу захисник обґрунтовує тим, що з часу затримання ОСОБА_7 тримається під вартою 540 днів, і це лише на дату звернення з клопотанням. Підзахисний вважає, що автоматичне продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є тією вимогою «розумного строку», який він повинен очікувати до поки суд постановить обвинувальний вирок та призначить йому реальне покарання, оскільки необхідність утримання останнього під вартою суд обґрунтовує лише тяжкістю інкримінованого злочину, не зважаючи на вимог Конституції України, практику ЄСПЛ, положення КПК, «принцип мовчання», а також обов`язку доказування підстав для подальшої необхідності утримання в умовах ізоляції.
Як зазначено у клопотанні, підсудному є очевидним, що прокурору не потрібно дотримуватись вимог КПК України, оскільки суд вже встановив наявність обґрунтованої підозри та визначив тяжкість покарання, згідно санкції статті, а тому не зважає на вимоги закону.
Захисник вважає, що судом не приймаються до уваги рішення ЄСПЛ, рішення Конституційного суду.
Також захисник зазначає, що апеляційний перегляд рішень щодо продовження строку тримання під вартою не дав очікуваного результату для підзахисного, а тому, використавши всі наявні національні засобу захисту, пересвідчившись в їх неефективності, сторона захисту звернулась до ЄСПЛ з заявою про порушення Україною вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і така заява прийнята.
На переконання захисника, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 на дату звернення з клопотанням про зміну запобіжного заходу факту вчинення злочину підзахисним не доведено, адже вину не доведено і не встановлено обвинувальним вироком. Також захисник зазначає, що сторона захисту звертала увагу про наявність доказів у кримінальному провадженні, які вказують, що на наданих об`єктах дослідження встановлені генетичні ознаки людини, які збігаються з ознаками, які були встановлені під час експертного дослідження в іншому кримінальному провадженні, а тому захисник стверджує, що досудове розслідування проведено поверхнево, із застосуванням недозволених методів слідства, що ставить під сумнів обґрунтованість висунутого обвинувачення, і, як наслідок, застосований запобіжний захід суперечить легітимній меті його застосування.
Захисник у клопотанні наголошував, що суд при обранні/продовженні строку тримання під вартою, враховуючи практику ЄСПЛ, має розглянути альтернативні запобіжні заходи, які зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, а також забезпечити обов`язок підсудного прибувати в судове засідання.
Як зазнає захисник у клопотанні, у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 лише при обранні запобіжного заходу суд розглянув можливість застосування до підзахисного альтернативного запобіжного заходу, однак, враховуючи майновий стан, визначений розмір застави був надмірним для останнього, а тому не був внесений родиною ОСОБА_7 .
За вказаних обставин захисник вважав можливим змінити ОСОБА_7 запобіжний захід тримання під вартою на будь-який, не пов`язаний із позбавленням волі.

За результатами розгляду клопотань сторони обвинувачення та сторони захисту ухвалою суду від 8 лютого 2022 року задоволено клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 тримання під вартою на 60 діб, тобто, до 9 квітня 2022 року.
Відмовлено у задоволенні клопотання захисника про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу.
З посиланням на положення ст. 177 КПК України, думку учасників судового розгляду кримінального провадження, суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, який спричинив загибель людини та за який передбачено покарання лише у виді позбавлення волі. Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, існують обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватись від суду. Оцінивши в сукупності тяжкість покарання за кримінальне правопорушення, що інкримінуються обвинуваченому, ризик переховування від суду не втратив своєї актуальності, оскільки існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів, може вдатись до відповідних дій.
Крім того, суд першої інстанції вказав на те, що наявність ризиків щодо незаконного впливу на свідків та потерпілу, вчиненні інших кримінальних правопорушень, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, не було доведено прокурором в ході розгляду клопотання.
Також судом в оскаржуваній ухвалі зазначено, що, хоча обставини по кримінальному провадженню з часу обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу змінились, а ризики, які передбачені ст. 177 КПК України, при обранні запобіжного заходу зменшились, однак на даний час залишився ризик, передбачений ст.177 КПК України, який унеможливлює застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, з метою запобігти його спробам ухилитися від суду, а тому, на переконання місцевого суду, запобіжний захід у виді тримання під вартою є найбільш ефективним, та, не зважаючи на наявність в обвинуваченого постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків, реально існує ризик, передбачений ст. 177 КПК України, а саме можливість для обвинуваченого, перебуваючи на свободі, ухилитися від суду.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що наявні підстави вважати, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, і жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе їм запобігти, що в своїй сукупності виключає можливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів з метою забезпечення реалізації завдань кримінального провадження.
Окрім того, суд вказав, що запобіжний захід у виді тримання під вартою є найбільш ефективним, ніж більш м`які запобіжні заходи, враховуючи особливості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, та який дасть змогу досягти мети його застосування, а саме: забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, запобігання спробам будь-якого перешкоджання здійсненню кримінального провадження, гарантій явки в судове засідання для забезпечення виконання ним своїх процесуальних обов`язків, належної процесуальної поведінки обвинуваченого, забезпечення можливості виконання процесуальних рішень, у тому числі вироку суду.
Що стосується клопотання захисника, то суд вказав, що обставини, які зазначені захисником та обвинуваченим, не можуть бути підставами для відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою або застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки ці обставини не виключають наявність ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, а саме переховування від суду.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що, не зважаючи на наявність в обвинуваченого постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків, реально існує передбачений ст. 177 КПК України ризик, а саме, можливість для обвинуваченого, перебуваючи на свободі, ухилитися від суду, а тому, з урахуванням встановлених обставин, є доцільним продовження тримання обвинуваченого під вартою, та підставі для зміни обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на інший, не пов`язаний з тримання під вартою, на даний час відсутні.

З таким рішенням місцевого суду погоджується й колегія суддів.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Так, положеннями ч. 1 ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам особи:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Наведені вище положення КПК України свідчать про те, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри, обвинувачення у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст. 177 КПК України, при тому, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як встановлено з наявних у матеріалах даних, питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, а, відтак, обґрунтованість висунутого ОСОБА_7 обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів.
За таких обставин доводи апеляційної скарги та пояснення захисника й обвинуваченого під час апеляційного розгляду щодо відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень не є предметом розгляду суду апеляційної інстанції, оскільки на даній стадії апеляційного розгляду апеляційним судом здійснюється лише перевірка ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, а обґрунтованість висунутого обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції, і оцінку доказам, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, як кожному окремо, так і в сукупності, суд надає в нарадчій кімнаті шляхом постановлення судового рішення, передбаченого кримінальним процесуальним законом.

Наведені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, місцевий суд врахувавши обставини інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, їх наслідки, виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

З наявних матеріалів встановлено, що ОСОБА_7 є раніше не судимою особою, йому висунуто обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, вчиненого із застосуванням насильства, заподіянням ОСОБА_12 численних ножових поранень, внаслідок яких останній помер. За вказане кримінальне правопорушення передбачено покарання у виді позбавлення волі від 7 до 15 років. Окрім того, ОСОБА_7 висунуто обвинувачення у вчиненні проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Таким чином, з огляду на тяжкість покарання, яке може бути призначене ОСОБА_7 у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, обвинувачений, з метою уникнення відповідальності, з огляду на невідворотність та тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, має можливість переховуватися від суду, що є ризиком у контексті кримінального провадження, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції.
Окрім того, колегія суддів доходить висновку, що стороною захисту не наведено будь-яких обставин на спростування доводів прокурора про те, що після вчинення інкримінованого обвинуваченому злочину, ОСОБА_7 , не надавши будь-якої допомоги потерпілому, з місця вчинення злочину втік, знищував сліди вчинення, змив сліди зі знаряддя вчиненого злочину, мобільний телефон потерпілого, як доказ їх спілкування, викрав та у подальшому, пошкодивши, викинув, і така посткримінальна поведінка обвинуваченого, на думку колегії суддів, також свідчить про наявність ризику переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення покарання за вчинені кримінальні правопорушення, у разі їх доведеності.

При цьому, всупереч доводів апеляційної скарги, судом першої інстанції визнано недоведеною прокурором реальність ризиків щодо незаконного впливу на свідків та потерпілу, вчиненні інших кримінальних правопорушень, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.
Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винуватості обвинуваченого в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винуватим, з урахуванням обставин справи, даних про особу обвинуваченого, дійшов висновку, що на цей час ризик, передбачений ст.177 КПК України, не зменшився на стільки, щоб зробити висновок, що інші запобіжні заходи, не пов`язані з триманням під вартою, забезпечать належну поведінку обвинуваченого під час розгляду справи та виконання відповідних обов`язків.

Під час апеляційного розгляду стороною захисту на спростування наявності ризику переховування обвинуваченого від суду, а також на підтвердження доводів апеляційної скарги, надана копія відповіді Київської міської медичної частини Виконавчої служби України в м. Києві та Київський області Філії державної установи Міністерства юстиції України щодо стану здоров`я обвинуваченого, який, на переконання сторони захисту, свідчить про те, що за станом здоров`я обвинуваченого останньому немає сенсу переховуватися, оскільки йому слід лікуватися, що не можна зробити в умовах слідчого ізолятора.
Згідно з наданою копією відповіді2 листопада 2021 року ОСОБА_14 консультований в умовах ДУ «Інститут ендокринології та обміну речовин ім. В.П. Комісареика НАМН України. За даними проведеної консультації встановлений діагноз: дифузний нетоксичннй зоб II ст. Лівостороння генікомастія. Рекомендовано дообстеження: визначення рівня ТТ`Г, Т4 вільний, п рол актин крові. Повторна консультація після проведених обстежень для визначення обсягу необхідного лікування.
Враховуючи те, що Київська міська медична частина надає виключно первинну медичну допомогу, а надання спеціалізованої та високоспеціалізованої медичної допомоги не передбачено, провести рекомендовані дообстеження в умовах Київської міської медичної частини провести неможливо.
На даний час ОСОБА_7 знаходиться на обліку в Київській міській медичній частині з діагнозом: дифузний нетоксичннй зоб II ст. Лівостороння генікомастія. Артеріальна гіпертензія. Отримує відповідне лікування.
Для призначення необхідного повноцінного лікування, ОСОБА_15 рекомендовано провести дообстеження (визначення рівня ТТГ, Т4 вільний, пролактин крові).
Відповідне фінансування на проведення зазначених обстежень в ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України» відсутнє, у зв`язку із чим ОСОБА_7 доведені вимоги нормативних актів у частині можливості проведення даних обстежень в умовах сертифікованих лабораторій м. Києва за власний рахунок, рахунок його родичів або законного представника.
Стан здоров`я ОСОБА_7 на даний час відповідає перебігу наявних у нього захворювань. Потребує нагляду лікарів терапевта, ендокринолога та прийому гіпотензивних препаратів.

Проте, колегія суддів враховує, що будь-яких застережень щодо неможливості перебування обвинуваченого за станом здоров`я в умовах СІЗО у даній відповіді не зазначено, як і не надано таких відомостей стороною захисту.
Окрім того, наявні дані щодо стану здоров`я обвинуваченого не спростовують наявності ризику переховування обвинуваченогота не можуть бути самостійною підставою для застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений має засоби для існування, які йому забезпечить родина та останні забезпечать належне медичне лікування, підтверджують можливість проходження дообстеження та лікування обвинуваченого за викладених у відповіді обставин.

Що стосується копії договору оренди квартири (кімнати), долученої до апеляційної скарги, на підтвердження обставин можливості зміни обвинуваченому запобіжного заходу на домашній арешт, то колегія суддів звертає увагу, що даний договір оренди квартири (кімнати) укладений 20 грудня 2020 року між ОСОБА_16 та ОСОБА_17 до 20 червня 2021 року (ас. 27-34), тобто, на час вирішення питання продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою строк дії договору закінчився.
Окрім того, вказаний договір не свідчить про згоду власника вказаного приміщення на перебування обвинуваченого у зазначеній квартирі під час можливого застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, що є обов`язковою умовою застосування такого виду запобіжного заходу.

Що стосується доводів апеляційної скарги про тривалість перебування обвинуваченого під вартою, безпідставність застосування до нього такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, та відмову у зміні запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, то, на переконання колегії суддів, вони спростовуються наведеними вище обставинами.
Також, як встановлено зі змісту оскаржуваної ухвали та наявних матеріалів, жодних стримуючих факторів, які б свідчили, що обвинуваченим не будуть вживатися заходи на ухилення від суду, перешкоджання відправленню правосуддя у спосіб неявки в судові засідання, стороною захисту не наведено як в суді першої інстанції, так і не зазначено під час апеляційного розгляду.
З огляду на значимі для даного провадження обставини, на даний час строк перебування обвинуваченого під вартою не можна визнати таким, що порушує принцип справедливої співрозмірності між повагою на особисту свободу обвинуваченого та публічними інтересами, що випливають з прав потерпілої на захист від особливо тяжкого кримінального правопорушення, на охорону її прав та законних інтересів і забезпечення швидкого та повного розгляду даної справи.

При цьому колегія суддів вважає непереконливими доводи апеляційної скарги захисника щодо неврахування судом даних про особу обвинуваченого, оскільки, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, наявність постійного місця проживання обвинуваченого, міцних соціальних зв`язків, на даному етапі судового розгляду не спростовують висновку про наявність реального на даний час ризику ухилення від суду, та самі по собі вони не можуть мінімізувати встановлений наявний ризик та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Встановлені у своїй сукупності обставини свідчать про неможливість на даному етапі судового розгляду застосування до обвинуваченого таких запобіжних заходів як домашній арешт та особисте зобов`язання.

Також колегія суддів вважає, що з огляду на положення ч.4 ст. 183 КПК України, відсутні підстави для застосування до обвинуваченого такого запобіжного заходу, як застава, а також за відсутності заяв відповідних осіб - передачу обвинуваченого на поруки.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що на даному етапі судового провадження жодний інший вид запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого у кримінальному провадженні, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

За встановлених обставин доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не ґрунтуються на наявних матеріалах провадження, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих на даний час обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 8 лютого 2022 року щодо ОСОБА_7 , - залишити без зміни, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ __________________ _________________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4