Справа № 729/1010/20
1-кп/729/27/21 р.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2021 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі: судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду м. Бобровиця кримінальне провадження № 120 202 700 800 00 238 від 07.07.2020 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Кобижча Бобровицького району Чернігівської області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , не одруженого, тимчасово непрацюючого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152 КК України, ч. 2 ст. 186 КК України,-

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:
У провадженні Бобровицького районного суду Чернігівської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_3 , за ч.1 ст.152 КК України, ч.2 ст.186 КК України.

Прокурор ОСОБА_4 у судовому засіданні заявила клопотання про надання їй часу для зміни обвинувачення ОСОБА_3 та подала письмове клопотанням, яке підтримала у судовому засіданні, про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки 20.12.2021 закінчується строк дії ухвали Бобровицького районного суду, якою останньому було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду, незаконно впливати на потерпілу, вчиняти інші кримінального правопорушення, які були підставою для обрання запобіжного заходу та його продовження обвинуваченому не перестали існувати з огляду на наступне.

ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні двох кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачена ч. 1 ст. 152, ч. 2 ст. 186 КК України. Про збільшення ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, свідчать тяжкість покарання, яке може загрожувати ОСОБА_3 у разі визнання його винуватим, зокрема у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а саме виключно позбавлення волі на строк від 4 до 6 років, репутацію останнього, який характеризується негативно по місцю проживання, як особа схильна до правопорушень, раніше судимий, не працевлаштований, відсутність міцних соціальних зв`язків, так як, він не одружений, не має на утриманні дітей, не працює, відсутність джерела доходів, а також те, що останній неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та на шлях виправлення не став, після звільнення із місць позбавлення волі вчинив нові злочини, отже може ухилятися від суду. Крім того, перебуваючи на волі обвинувачений ОСОБА_3 буде незаконно впливати на потерпілу, про що свідчать звернення останнього про притягнення потерпілої ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності у зв`язку із вказаними кримінальними правопорушеннями, а також зміна позиції останнього щодо визнання винуватості у вказаному кримінальному провадженні, тому інші запобіжні заходи в даному випадку будуть неефективними.

Просить врахувати практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Окрім того, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

При вирішенні даного питання просить врахувати вимоги ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно із якими обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Рішення ЄЄПЛ «Харченко проти України» передбачає, що тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

Таким чином, на даний час ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовжують існувати.

Обвинувачений у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора, оскільки термін перебування його під вартою не може перевищувати більше 18 місяців.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 підтримав позицію свого підзахисного та просив застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Розглянувши клопотання прокурора, вислухавши думку всіх учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали клопотань, суд приходить до наступного висновку.

Частинами 1, 2, 3 ст. 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 21.10.2021 відносно ОСОБА_3 був продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою до 20 грудня 2021 року, включно.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, переховуватися від суду та вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

За нормами ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Стаття 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачає, що при розгляді справ, суди застосовують Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги п. п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і, за наявності підстав, вичерпний перелік яких встановлений ст. 183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Суд, перевіряючи достатність доказів для такого висновку, разом з положенням КПК України, враховує практику Європейського суду з прав людини (зокрема, п. 48 рішення «Чеботарі проти Молдови» від 13.11.2007 року), згідно якого, слова «обґрунтована підозра» означають наявність фактів чи інформації, котрі могли б переконати стороннього об`єктивного спостерігача, що конкретна особа можливо вчинила злочин. Натомість, не будучи наділеним повноваженнями щодо оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення на даній стадії кримінального судочинства, суд позбавлений можливості надати перевагу одним доказам перед іншими, шляхом їх оцінки та аналізу в сукупності, а лише зобов`язаний, на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Європейський суд з прав людини у справі «Ільгар Маммадов проти Азербайджану» від 13.04.2014 року також зазначає, що обґрунтованість підозри ґрунтується на можливості сторонньої, незацікавленої особи дійти висновків, що підозрювана особа вчинила кримінальне правопорушення.

Доводи прокурора, зазначені у клопотанні та підтримані ним у судовому засіданні, а також не спростовані захисником та обвинуваченим, вказують на причетність до вчинення кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1 ст. 152 КК України та ч. 2 ст. 186 КК України, тобто останній об`єктивно підозрюється у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Щодо ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то суд вважає, що прокурором доведено існування ризиків, передбачених п. 1 та п. 3, п. 5 ч. 1 даної статті, а сторона захисту не назвала та не надала переконливих доказів того, що вони на день розгляду цього клопотання, зменшилися чи взагалі перестали існувати.

При розгляді клопотання, суд бере до уваги, що ОСОБА_3 раніше був засудженим. Такі його дії вказують на те, що останній на шлях виправлення не ставав, незважаючи на покарання, продовжував з часом вчиняти кримінальні правопорушення, що свідчить про те, що він може продовжувати вчиняти нові злочини.

Суд, також бере до уваги те, що один із злочинів, який інкримінується ОСОБА_3 є тяжким проти власності і міра покарання у разі визнання його винуватим передбачає позбавлення волі до шести років, а інший злочин проти статевої недоторканості особи, що значно підвищує ризик вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень, не працевлаштований, не має сталих соціальних зв`язків, що вказує на те, що останній може переховуватись від суду. Перебуваючи на волі, може вчиняти тиск на потерпілу, що свідчить звернення обвинуваченого про притягнення потерпілої до кримінальної відповідальності.

Таким чином, продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 не суперечитиме п.2 ч.3 ст.132 КПК України та правовій позиції ЄСПЛ, що викладена у рішеннях «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року та «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року, оскільки саме такий запобіжний захід надасть можливість уникнути настання перелічених ризиків та забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

У пункті 51 справи «Летелье проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд визнає, що особлива тяжкість деяких правопорушень може визвати таку реакцію суспільства та соціальні наслідки, які роблять виправдане попереднє утримання в крайньому разі на протязі певного часу. При виключних обставинах цей момент може бути врахований в світлі Конвенції, в крайньому разі в такій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку в наслідок скоєння злочину.

Однак цей фактор можна рахувати виправданим тільки, якщо маються підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок знаходиться під загрозою.

На думку суду, зазначеним ризикам неможливо запобігти, застосувавши до обвинуваченого будь-який більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, оскільки не відпали підстави для цього. На даний час не встановлені будь-які обставини, які виключають можливість тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою, для запобігання вищезазначених ризиків застосування більш м`якого запобіжного заходу не буде ефективним і не сприятиме своєчасному розгляду кримінального провадження.

Таким чином, виходячи з положень ст. ст. 177, 178, 183, 194 КПК України, ст. ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та, враховуючи матеріали кримінального провадження, які свідчать, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_3 під час судового розгляду даного кримінального провадження, суд приходить до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_3 необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів.

Суд вважає, що утримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою буде сприяти забезпеченню виконання процесуальних рішень у кримінальному провадженні у розумні строки.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 331, 371, 372 КПК України,-

у х в а л и в:
Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 у виді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 15 лютого 2022 року включно з утриманням його в державній установі "Чернігівській слідчий ізолятор".

Кримінальне провадження відкласти у зв`язку із клопотанням прокурора про зміну обвинувачення та клопотанням обвинуваченого про виклик свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на 20 грудня 2021 року 09 год. 40 хв.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору та направити уповноваженій службовій особі у місця ув`язнення.

Ухвала в частині продовження строку дії запобіжного заходу може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду через Бобровицький районний суд Чернігівської області протягом 7 днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1