Справа № 645/46/21
Провадження № 1-кп/645/240/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 січня 2022 р. м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря судових засідання ОСОБА_2 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Харкові кримінальне провадження за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, який має середню освіту, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого:
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 122 ч. 1, ст. 125 ч. 1 КК України,
26.08.2020 приблизно о 18:45 год. ОСОБА_4 знаходився на кухні за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де також знаходився його брат ОСОБА_5 , дружина брата ОСОБА_6 та матір ОСОБА_7 . В цей час між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виник конфлікт на підґрунті особистих неприязних відносин.
Так, під час конфлікту у ОСОБА_4 виник раптовий злочинний намір, спрямований на спричинення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень.
Реалізуючи свій злочинний намір, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій та їх наслідки, та бажаючи діяти саме таким чином, наніс ОСОБА_5 6-7 ударів кулаками обох рук в нижню ділянку щелепи та по голові у скроневу ділянку з правої сторони. В цей момент ОСОБА_5 стояв до нього правим боком, на відстані витягнутої руки. Після отриманих ударів ОСОБА_5 повернувся обличчям до ОСОБА_4 , який продовжив реалізовувати свій злочинний намір та наніс ще 5 ударів кулаками обох рук в область щелепи ОСОБА_5 .
Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_5 , згідно висновку судово-медичної експертизи №09/1994- С/2020 від 29.09.2020, тілесні ушкодження у вигляді: двостороннього перелому нижньої щелепи в ділянці правого суставного відростку та оскольчатий - тіла на рівні других зубів ліворуч, який виник від ударної дії тупого твердого предмету, та міг бути отриманий не пізніше строку звернення потерпілого до лікувальної установи, який за ступенем тяжкості відноситься до середнього ступеня тяжкості тілесного ушкодження за ознаками тривалого розладу здоров`я строком понад 3 тижні (п.п. 2.2.1 -«в», п 2.2.2 Наказу МОЗ України від 17.01.1995 року № 6 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень).
Крім того, 26.08.2020 приблизно о 18:50 год. ОСОБА_4 знаходився на кухні за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де знаходився його брат ОСОБА_5 , дружина брата ОСОБА_6 та матір ОСОБА_7 .
В цей час між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виник конфлікт на підґрунті особистих неприязних відносин. Спостерігаючи за даним конфліктом, ОСОБА_6 , намагалася заспокоїти ОСОБА_4 та припинити його злочинні дії, направлені на спричинення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень. На що ОСОБА_4 , повернувся обличчям до ОСОБА_6 , яка стояла до нього правим боком, справа на відстані витягнутої руки. Та, реалізуючи свій раптово виниклий злочинний намір, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій та їх наслідки, та бажаючи діяти саме таким чином, наніс ОСОБА_6 4 удари кулаками обох рук в праву скроневу частину голови, в праву скулу та в голову з правої сторони.
Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_6 , згідно висновку судово-медичної експертизи №09/1897-С/2020 від 18.09.2020 тілесні ушкодження у вигляді: ушибу, гематоми правої підокової скулової області. За ступенем тяжкості ушиб та гематома правої підокової скулової області викликали незначні скоромипущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, і за цією ознакою відповідно до п.п.2.3.2. «Б», 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17 січня 1995 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав повністю. Не оспорюючи фактичних обставин справи, викладених вище в цьому вироку.
Показання ОСОБА_4 не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Потерпілими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подані заяви, в яких зазначили, що не заперечуть фактичних обставин справи та не наполягають на допиті свідків та дослідження письмових доказів.
На підставі ст. 349 ч. 3 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження. При цьому судом з`ясовано, чи правильно розуміють зазначені особи зміст обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції. Учасникам процесу роз`яснено, що у такому випадку сторони будуть позбавлені права оскаржувати дані обставини в апеляційному порядку.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч.1 ст.122 КК України умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального кодексу України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, та за ч.1 ст.125 КК України - умисне легке тілесне ушкодження.
Вину обвинуваченого ОСОБА_4 в скоєнні кримінальних правопорушень за ст. 122 ч. 1 та ст. 125 ч. 1 КК України суд вважає доведеною.
При визначенні виду та міри покарання ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, а також відомості, які характеризують його особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.
Обставиною, відповідно до ст.66 КК України, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 суд вважає каяття.
Обставин, які відповідно до ст.67 КК України, обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.
Згідно з досудовою доповіддю Немишлянського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області, за участі обвинуваченого, встановлено, що ризик небезпеки ОСОБА_4 для суспільства, у тому числі для окремих осіб та ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінені як середній. З висновків досудової доповіді органу пробації вбачається, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі можливе, та не становить високої небезпеки для суспільства та можливе за умови здійснення з боку органу пробації нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень.
Згідно вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Як зазначено в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів».
Вивченням в ході судового розгляду даних особи обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_4 , раніше не судимий, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, як вбачається з інформаційної довідки (характеристики), складеної дільничним ДОП ВП №2 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області, за місцем проживання ОСОБА_4 характеризується задовільно, інших характеризуючи даних не надано.
Судом, враховуються вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд виходить з положень ст. 65 КК України, а саме - принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, враховує характер та ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, наслідки вчинених кримінальних правопорушень, відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність обставини, що пом`якшує покарання, відношення обвинуваченого до скоєного, та з урахуванням позиції прокурора.
На думку суду, призначення покарання у виді обмеження волі із звільненням обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком в порядку ст. 75 КК України при здійсненні контролю за поведінкою засудженого відповідно до положень ст. 76 КК України та штрафу є дійсно необхідним і буде цілком достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів, що повністю відповідає принципам і правилам призначення покарання, які містяться в нормах ст.ст. 65, 66 КК України.
За правилами ч. 3 ст. 72 КК України основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю кримінальних правопорушень складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
Підстав для застосовування положень ст. 69 КК України судом не встановлено.
Потерпілим ОСОБА_5 заявлено цивільний позов, яким просить стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 матеріальну шкоду в розмірі 4750,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні цивільний позов в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 4750,00 грн. визнав. Стосовно стягнення моральної шкоди у визначеному потерпілим розмірі заперечував, посилаючись на необґрунтованість.
Відповідно ст. 128 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Суд вважає, що цивільний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Оцінюючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди суд виходить з положень ст. 1167 ЦК України, Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 не надав обґрунтування визначеної ним у розмірі 300 000,00 грн. моральної шкоди, завданої йому протиправними діями обвинуваченого.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167, ст. 23 ЦК України, а також п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.
Проте, суд приймає до уваги той факт, що потерпілий дійсно зазнав моральних страждань у вигляді душевного хвилювання, викликаних у результаті протиправних дій обвинуваченого, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, проте інших доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо) суду не надано.
Отже, враховуючи характер кримінального правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, суд вважає позовні вимоги потерпілого ОСОБА_5 щодо розміру суми моральної шкоди у 300 000,00 грн. є надмірно завищеною та неспівмірною.
Виходячи із вищевикладеного, з принципів розумності та справедливості суд вважає, що заявлені потерпілим ОСОБА_5 вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, у розмірі 5000,00 гривень.
Речові докази відсутні.
Судові витрати відсутні.
Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 373, 374, 395 КПК України суд, -
ОСОБА_4 , визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 122 ч. 1 та ст. 125 ч. 1 КК України і призначити йому покарання:
- за ст. 122 ч. 1 КК України у вигляді двох років обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком на два роки. Покласти на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи.
- за ст. 125 ч. 1 КК України у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
Призначені покарання виконувати самостійно.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду у сумі 4750,00 грн та моральну шкоду у сумі 5 000,00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя