КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
ОСОБА_5
розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0002178 по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 153 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року, яким
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, громадянин України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 153 КК України, та призначено покарання за:
- ч. 1 ст. 153 КК України у виді позбавлення волі строком на 1 рік;
- ч. 2 ст. 153 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим в тому, що 18 березня 2020 року близько о 15 год., рухаючись по лісосмузі, що розташована вздовж проспекту Академіка Глушкова у м. Києві на відстані 250 метрів від КПП в`їзду/виїзду з м. Києва та неподалік від ресторану «Домашня кухня», маючи намір на вчинення насильницьких дій сексуального характеру, діючи умисно з невстановлених мотивів, наздогнав раніше невідому ОСОБА_10 , обхопив її зі спини та утримував правою рукою за плечі, а лівою рукою торкався сідниць, грудей та місць розташування зовнішніх статевих органів через верхній одяг, на що потерпіла чинила опір, тим самим вчинив насильницькі дії сексуального характеру, не пов`язані із проникненням в тіло ОСОБА_10 , без її добровільної згоди.
Також судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 19 березня 2020 року о 14 год., маючи намір на повторне вчинення насильницьких дій сексуального характеру, прямуючи вслід за раніш незнайомою ОСОБА_11 , зайшов до під`їзду будинку АДРЕСА_2 , та піднявся на ліфті на 16 поверх. Коли ОСОБА_11 вийшла з ліфту на тому ж поверсі, діючи умисно з невстановлених мотивів, наніс їй один удар рукою по сідницях, після чого прижав до стіни і через верхній одяг торкався рукою місця розташування зовнішніх геніталій, грудей та сідниць, на що потерпіла чинила опір, тим самим повторно вчинив насильницькі дії сексуального характеру, не пов`язані із проникненням в тіло ОСОБА_11 , без її добровільної згоди.

Не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих злочинів та правильності кваліфікації його дій, прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених внаслідок м`якості, та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити новий вирок з дотриманням вимог ст. 374 КПК України, яким засудити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 153 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, за ч. 2 ст. 153 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з урахуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України визначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
В обґрунтування апеляційних вимог прокурор посилається на те, що при призначенні покарання судом належним чином не враховано те, що ОСОБА_6 вину у повній мірі не визнав, заподіяну шкоду не відшкодував, вибачення за протиправні дії перепросив у потерпілих лише в ході судового розгляду та задля уникнення від реального покарання. Також, як вказує апелянт, судом не враховану те, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності.
Крім того, на думку прокурора, судом належним чином не враховано категоричну та обґрунтовану позицію потерпілих щодо призначення реальної міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у виді позбавлення волі, а також позицію сторони державного обвинувачення щодо необхідності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
Також, на переконання прокурора, необхідно загострити увагу щодо обставин, які обтяжують покарання, належить вичерпно перелічені в законі (ст. 67 КК України), і встановлені судом за конкретною справою об`єктивні чи суб`єктивні чинники, що не є ознаками конкретного складу злочину і не впливають на його кваліфікацію, проте, свідчать про підвищений ступінь суспільної небезпеки вчиненого діяння і (або) особи винного і тим самим надають виключно суду право для посилення покарання.
Крім того, апелянт вважає, що судом не в повній мірі взято до уваги актуальність та поширеність на сьогодні в Україні аналогічних за своїм змістом злочинів, що істотно підривають загальноприйнятий порядок поведінки в суспільстві.
За наведених обставин, апелянт вважає, призначене покарання ОСОБА_6 є занадто м`яким та не відповідає вимогам загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України, а саме призначене обвинуваченим покарання має бути достатнім для його виправлення, усвідомлення караності дій та попередження вчинення нових злочинів.

В поданих заперечення на апеляційну скаргу прокурора, захисник ОСОБА_9 просить вирок суду залишити без змін, апеляційну скаргу прокурора без задоволення, посилаючись на те, що твердження прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними, оскільки, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог ст.ст. 50, 65 КК та врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який має міцні соціальні зв`язки, не працює, не навчається, за останнім місцем роботи у ФОП ОСОБА_12 характеризується позитивно, не одружений, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо. При цьому, судом враховано обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_13 відповідно до вимог ст. 66 КК України - визнання вини, хоча воно і не було безумовним.
Щодо безумовного визнання вини ОСОБА_6 захисник зазначає, що обвинуваченого засуджено по двох епізодах. Так, щодо епізоду щодо потерпілої ОСОБА_14 - ОСОБА_15 визнано вину у повному обсязі, а щодо епізоду по потерпілій ОСОБА_16 обвинувачений також визнав вину, але зазначив про те, що тримав ОСОБА_16 за плече, а в обвинувальному акті зазначалося, що за горло. При цьому сама потерпіла у судовому засіданні зазначила, що дійсно можливо було місце тримання її за плече, а не за горло, і що вона уже не пам`ятає деталей. На думку сторони захисту, в ОСОБА_6 не було мотиву обмовляти потерпілу або ж не визнавати зазначені дії. Як вважає захист, усі відповідні обставини відбулися через помилку, зазначену в обвинувальному акті, складеному стороною обвинувачення.
Захисник звертає увагу, що під час розгляду справи в місцевому суді ОСОБА_6 щиро розкаявся, про що зазначено й в обвинувальному акті. Про це також зазначено й при ухвалені судового рішення від 21 березня 2020 року про обрання запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 .
Також захисник посилається на те, що ОСОБА_6 на досудовому розслідуванні сприяв розкриттю кримінального правопорушення та надавав правдиві показання.
На переконання захисника, твердження прокурора щодо не відшкодування обвинуваченим заподіяної шкоди та вибачення за протиправні дії перепросив у потерпілих лише в ході судового розгляду та задля уникнення від реального покарання, є безпідставним, оскільки він, як адвокат, за дорученням свого клієнта ОСОБА_13 неодноразово зв`язувався з потерпілими щодо компенсації їхньої моральної шкоди, однак потерпіла ОСОБА_16 та ОСОБА_17 ігнорували такі пропозиції та не бажали отримувати будь-яких коштів від ОСОБА_18 . Такі звернення були, коли матеріали кримінального провадження перебували на стадії досудового розслідування та при розгляді обвинувального акту в суді. У подальшому, на судовому засіданні сторона захисту неодноразово зазначала про добровільне відшкодування коштів у розмірі 28 000 грн. для потерпілої ОСОБА_19 , яка заявляла цивільний позов. В подальшому, 23 жовтня 2020 року сторона захисту передала для потерпілої ОСОБА_19 , добровільно за участі двох свідків грошові кошти у розмірі 28 000 грн. При цьому ОСОБА_17 написала розписку, згідно якої грошові кошти нею перелічено особисто, купюри оглянуто на предмет справжності. Жодних матеріальних та моральних претензій до ОСОБА_6 не має.

Щодо потерпілої ОСОБА_16 , то, що незважаючи на те, що нею не заявлено цивільний позов, сторона захисту добровільно готова компенсувати для неї її моральні страждання у вигляді надання грошових коштів. Однак, ОСОБА_16 наразі не бажає отримати таку компенсацію.
Звертається також увага на те, що ОСОБА_6 неодноразово перед судовими засіданнями чи після них просив вибачення у потерпілих, вказував, що дуже шкодує про вчинене, хотів примиритися з ними, відшкодувавши заподіяну шкоду, та зазначав, що став на шлях виправлення. Таке саме він підтвердив при оголошенні останнього слова обвинуваченого. Крім того, мама ОСОБА_6 - ОСОБА_20 також неодноразово просила вибачення та прощення у потерпілих, що можуть підтвердити як самі потерпілі, так і представник.
Щодо позиції прокурора про те, що судом не враховано те, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше притягався до кримінальної відповідальності, захисник зазначає, що ОСОБА_6 дійсно притягнення до кримінальної відповідальності у 2011 році. Проте, на той час ОСОБА_6 було лише 16 років, тобто, на момент вчинення попереднього злочину ОСОБА_6 був неповнолітнім, і на даний час вказана судимість погашена, а, відтак, не може враховуватись.
Щодо твердження прокурора про те, що судом не враховано категоричну та обґрунтовану позицію потерпілих, щодо призначення реальної міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у виді позбавлення волі, то відповідно до положення п. 7 ч. 1 ст. 393 КПК потерпілий або його представник чи законний представник мають право подати апеляційну скаргу в частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції. Однак, апеляційних скарг потерпілими подано не було.

Потерпілі та представник потерпілої про день, час та місце апеляційного розгляду повідомлені, до апеляційного суду не з`явився. Від представника потерпілої ОСОБА_21 заяв чи клопотань про відкладення апеляційного розгляду до суду не надходило.
Від потерпілої ОСОБА_11 19 липня 2021 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшла заява, відповідно до якої потерпіла підтримала апеляційну скаргу прокурора, апеляційний розгляд просила проводити за її відсутності.
Аналогічна заява 19 липня 2021 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшла від потерпілої ОСОБА_10 .
З урахуванням позиції учасників апеляційного провадження, положень ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів доходить висновку про проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілих та представника, на підставі наявних матеріалів судового провадження.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, захисника та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити вирок суду першої інстанції в силі, дослідивши за клопотанням прокурора та сторони захисту матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та розглянувши справу в її межах, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані вказані вимоги закону.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції згідно з положеннями ст. 337 КПК України всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, які досліджені в судовому засіданні та оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, які взаємодоповнюються між собою, узгоджуються та підтверджуються у сукупності та яким дана належна оцінка у вироку, у зв`язку з чим дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку, і з таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.
Дії ОСОБА_6 , вчинені 18 березня 2020 року, судом кваліфіковані за ч.1 ст. 153 КК України, як вчинення насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи (сексуальне насильство), а вчинені 19 березня 2020 року - за ч.2 ст. 153 КК України, як повторне вчинення насильницьких дій сексуального характеру, не пов`язаних із проникненням в тіло іншої особи, без добровільної згоди потерпілої особи (сексуальне насильство).
Фактичні обставини кримінального правопорушення та кваліфікація дій обвинуваченого жодним з учасників кримінального провадження не оспорюються, а, відтак, колегія суддів вважає доведеною винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, встановлених судом, та правильною кваліфікацією його дій за ч. 1, ч. 2 ст. 153 КК України.

Що ж стосується доводів прокурора про те, що вирок суду є незаконним в частині призначеного ОСОБА_6 покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальності, то колегія суддів вважає їх непереконливими.
Згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Положеннями ст. 65 КК України передбачено, що при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.
При обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції врахована ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, дані про його особу, який має міцні соціальні зв`язки, не працює, не навчається, за останнім місцем роботи у ФОП ОСОБА_22 характеризується позитивно, не одружений, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.
Судом визнано обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , визнання вини, хоча воно і не було безумовним, та не встановлено обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_6 .
За встановлених обставин місцевий суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання як за кожний злочин окремо, так і за сукупністю злочинів відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі.
Одночасно, враховуючи безпосередньо ті дії, які були вчинені обвинуваченим, їх короткотривалість, ставлення ОСОБА_6 до вчиненого, його молодий вік, відсутність обтяжуючих покарання обставин і тяжких наслідків, наявність обставини, що пом`якшує покарання, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливо без відбування покарання та ізоляції від суспільства. При цьому суд відмітив про відсутність будь-яких додаткових матеріалів, яки б інакше, ніж це зробив суд, характеризували особу обвинуваченого (як то висновків експертів щодо психічного його стану, а також уповноваженого органу з питань пробації у вигляді досудової доповіді), ніж ті, що надані стороною обвинувачення та захисту під час судового розгляду.
За встановлених обставин суд дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням та покласти ряд обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, з метою здійснення контролю за його поведінкою.
Таке покарання, на думку суду, незважаючи на позицію сторони обвинувачення та потерпілих щодо призначення реального покарання, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
З таким висновком суду погоджується й колегія суддів.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при призначенні покарання судом належним чином не враховано те, що ОСОБА_6 вину в повній мірі не визнав, заподіяну шкоду не відшкодував, вибачення за протиправні дії перепросив у потерпілих лише в ході судового розгляду та задля уникнення від реального покарання є безпідставними, з огляду на наступне.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження при проведенні досудового розслідування, слідчий під час досудового розслідування дійшов висновку, що обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, можна визнати щире каяття (ас. 5 том 1). Будь-яких даних про те, що обвинувачений не визнавав вину в повному обсязі, не сприяв розкриттю злочину, ухилявся від слідства, матеріали справи не містять, що, на переконання колегії суддів, як раз і свідчить про щире каяття з боку обвинуваченого.

Під час розгляду кримінального провадженні в суді першої інстанції ОСОБА_6 визнав вину по фактичним обставинам кримінальних правопорушень, заперечуючи тільки по другому епізоду те, що він схопив її за плече, а не за шию, і судом саме з цих підстав було визнано обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , визнання вини, хоча, як зазначено у вироку, воно і не було безумовним.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 висловлював осуд щодо своїх дій, які завдали дискомфорту потерпілим та його ( ОСОБА_6 ) рідним, щиро каявся, обіцяв стати на шлях виправлення, просив не ізольовувати його від суспільства.

Верховний Суд у постанові від 6 липня 2021 року у справі № 243/3208/19 зазначив про те, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.
Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.
Системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРКП (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після її внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.
Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що 23 жовтня 2020 року, тобто, вже після постановлення оскаржуваного вироку, обвинуваченим відшкодовано потерпілій ОСОБА_11 заподіяну моральну шкоду у сумі 28 тис. грн., і потерпіла не має до обвинуваченого матеріальних та моральних претензій (ас. 239 т.1).
Окрім того, не спростовані пояснення обвинуваченого та його захисника про прийняття заходів для вирішення питання відшкодування заподіяної моральної шкоди потерпілій ОСОБА_10 . Встановлені обставини свідчать про те, що обвинуваченим дійсно прагне усунути заподіяну шкоду, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше притягався до кримінальної відповідальності, а також не враховано категоричну та обґрунтовану позицію потерпілих щодо призначення реальної міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у виді позбавлення волі, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_6 дійсно раніше судимий 4 вересня 2012 року Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 289, 69 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, а також вироком Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 5 березня 2013 року за ч. 3 ст. 185 КК України 3 роки позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточне покарання визначено у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75, 104 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки.
Судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину.
Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.
Станом на час вчинення злочинів, за які ОСОБА_6 засуджений оскаржуваним вироком, судимості погашені відповідно до вимог ст. 89 КК України.
Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у т.ч. і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.
З огляду на викладене, місцевий суд, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, обґрунтовано не врахував при призначенні покарання те, що ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності.

Що стосується доводів прокурора про необхідність врахування при призначенні покарання об`єктивних чи суб`єктивних чинників, що не є ознаками конкретного складу злочину і не впливають на його кваліфікацію, проте, свідчать про підвищений ступінь суспільної небезпеки вчиненого діяння і (або) особи винного і тим самим надають виключно суду право для посилення покарання, то вони є безпідставними та суперечать вимогам кримінального процесуального закону.
При цьому, на переконання колегії суддів, місцевий суд має виходити із положень ст. 22, ст. 26 КПК України щодо змагальності та диспозитивності кримінального провадження та положень ст. 337 КПК України, яка визначає межі судового розгляду, який проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, та має право вийти за межі висунутого обвинуваченого, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, а обов`язок доказування обставин, передбачених ст.. 91 КПК України, відповідно до ст. 92 КПК України, покладається під час судового розгляду на прокурора.
Разом з тим, прокурором не зазначені обставини, які не враховані судом першої інстанції, і не надано відповідних доказів на їх підтвердження.
Окрім того, місцевим судом обвинуваченому як за кожний злочин окремо, так і за сукупністю злочинів, призначене покарання у виді позбавлення волі та застосовано інститут звільнення від покарання, проте, з покладенням на обвинуваченого ряду обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, з метою здійснення контролю за його поведінкою.

Твердження апелянта про те що, судом не в повній мірі взято до уваги актуальність та поширеність на сьогодні в Україні аналогічних за своїм змістом злочинів, що істотно підривають загальноприйнятий порядок поведінки в суспільстві, є непереконливими та не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки кожна особа повинна нести відповідальність тільки за вчинене нею кримінальне правопорушення в межах, встановлених законом.
При перевірці законності вироку суду першої інстанції колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом були встановлені дійсні обставини справи та надана належна оцінка зібраним доказам, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду в частині призначеного обвинуваченому покарання та постановлення в цій частині свого вироку, а тому апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 153, ч. 2 ст. 153 КК України, залишити без зміни, апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення.
Судді:

_____________________________ _______________________ _________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3