Тарутинський районний суд Одеської області
Справа № 514/2031/19
Провадження по справі № 1-кп/514/17/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2021 року смт Тарутине

Тарутинський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт Тарутине кримінальне провадження, відомості за яким внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000223 від 07 липня 2018 року за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Тарутине Одеської області, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України

В С Т А Н О В И В:

Досудовим розслідуванням встановлено, що 07.07.2018 в період часу з 09 годин 30 хвилин по 11 годин 30 хвилин, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не представилось можливим, обвинувачений ОСОБА_5 ,знаходячись у спальній кімнаті за місцем свого мешкання по АДРЕСА_1 , де в цей час на ліжку відпочивав ОСОБА_4 , помітив на ліжку мобільний телефон останнього марки «Xiaomi Note 3», білого кольору. В подальшому ОСОБА_5 підійшов до ліжка, та пересвідчившись у тому, що ОСОБА_4 відпочиває та не помітить крадіжки, керуючись раптово виниклим умислом, направленим на протиправне заволодіння чужим майном, з метою особистого збагачення за рахунок потерпілого, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, з приміщення спальної кімнати, повторно, таємно викрав мобільний телефон марки «Xiaomi Note 3», білого кольору, із сім-картою оператора стільникового зв`язку ПрАТ «Київстар», загальною вартістю 1 579 грн. 65 коп., після чого покинув місце вчинення кримінального правопорушення (злочину), спричинивши потерпілому ОСОБА_4 майнову шкоду в розмірі 1 579 грн. 65 коп.

Крім цього, в ніч з 05.08.2018 року на 06.08.2018 року, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не представилось можливим, обвинувачений ОСОБА_5 , знаходячись в приміщені кімнати, за місцем свого мешкання по АДРЕСА_1 , де в цей час на ліжку відпочивав ОСОБА_4 , помітив в приміщені спальної кімнати одяг останнього. В подальшому ОСОБА_5 , пересвідчившись у тому, що ОСОБА_4 відпочиває та не помітить крадіжки, керуючись раптово виниклим умислом, направленим на протиправне заволодіння чужим майном, з метою особистого збагачення за рахунок потерпілого, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, з приміщення спальної кімнати, повторно, таємно викрав футболку (бавовняна тканина) вартістю 200 грн., бриджі спортивного типу (синтетична тканина), вартістю 150 грн., туфлі спортивного типу (шкіряні, бренд «Dolce & Gabbana»), вартістю 1500 грн., грошові кошти в сумі 1300 грн. та 50 доларів США, що відповідно до курсу встановленого НБУ на 06.08.2018 становить 1351 грн., після чого покинув місце вчинення кримінального правопорушення (злочину), спричинивши потерпілому ОСОБА_4 майнову шкоду в розмірі 4501 грн.

Вказані дії органами досудового слідства кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, за кваліфікуючими ознаками: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Потерпілий ОСОБА_4 в підготовчому судовому засіданні надав клопотання про відмову від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення в силу п.3 ч. 1 ст. 477 КПК України (в редакції Закону №767-VII, чинний на момент вчинення злочину обвинуваченим) та у зв`язку з цим просив закрити кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , посилаючись на те, що він та ОСОБА_5 , який доводиться йому рідним племінником по материнській лінії спорідненості, проживають у приватизованій у 1993 році ним, ОСОБА_7 матір`ю ОСОБА_5 та його з ОСОБА_7 матір`ю ОСОБА_8 в квартирі АДРЕСА_2 , вони пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, тобто є членами сім`ї. Також зазначив, що він з ОСОБА_5 примирився та в нього відсутні будь-які претензії до останнього.

Обвинувачений ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_6 підтримали заяву потерпілого та просили її задовольнити.

Прокурор не заперечував щодо задоволення клопотання потерпілого ОСОБА_4 ..

Суд, вислухавши думку учасників процесу та доводи заяви потерпілого про відмову від обвинувачення приходить до наступного висновку.

У відповідності до вимог ст. 370 КПК України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, а саме ухвалене: компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні підстави для його ухвалення.

Статтею 2 КПК передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається, в разі якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Абзацом другим ч. 7 ст. 284 КПК визначено, що якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 9-1 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, а також у випадку, передбаченому пунктами 2, 3 частини другої цієї статті, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Згідно з ч. 8 ст. 284 КПК закриття кримінального провадження або ухвалення вироку з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

У відповідності до положень п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК (в редакції Закону №767-VII, чинній на момент вчинення злочину обвинуваченим), до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого, віднесено також провадження щодо кримінального правопорушення, передбаченого статтею 185 КК України (крадіжка, крім крадіжки, вчиненої організованою групою), зокрема, якщо воно вчинено особою, яка щодо потерпілого була членом сім`ї потерпілого і завдала шкоду виключно власності потерпілого.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заяви потерпілого ОСОБА_4 про відмову від обвинувачення та закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_5 на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України, судом встановлено таке.

Як вбачається з заяви потерпілого ОСОБА_4 на момент вчинення злочину ОСОБА_5 останній є членом його сім`ї, оскільки доводиться йому рідним племінником, також вони зареєстровані та проживають за однією адресою, а тому пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, що підтверджується наданими до матеріалів кримінального провадження документами, а саме копією свідоцтва про право власності на житло, довідкою про склад сім`ї №5016 від 09.12.20016 р., довідкою № 1 від 02.01.2019 р., довідкою №25/02-12 від 09.01.2019 р..

При цьому вирішуючи питання відносно того, чи був ОСОБА_5 членом сім`ї потерпілого суд зазначає, що п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК України передбачено терміни, що їх вжито в цьому Кодексі, якщо немає окремих вказівок, мають таке значення, зокрема близькі родичі та члени сім`ї - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Таким чином, суд вважає, поза розумним сумнівом встановлений факт того, що на день скоєння злочину, між потерпілим та обвинуваченим існували сімейні відносини, а саме обвинувачений ОСОБА_5 є членом сім`ї потерпілого ОСОБА_4 , що не спростовано стороною обвинувачення.

Також, встановлені судом обставини дають підстави зробити висновок, що на день вчинення злочину обвинувачений ОСОБА_5 був членом сім`ї потерпілого ОСОБА_4 , а у відповідності до обвинувального акта за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 185 КК України, шкода вчиненими злочинами, спричинена лише майну потерпілого ОСОБА_4 , який є єдиним потерпілим в даному кримінальному провадженні.

З урахуванням наведених обставин, суд вважає, що під час підготовчого судового засідання потерпілий має право на звернення із заявою про відмову від обвинувачення та закриття кримінального провадження на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК.

Що стосується права потерпілого на відмову від обвинувачення та можливості закриття кримінального провадження на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК, з огляду на діючу на день розгляду редакцію ст.477 КПК, та права суду на закриття кримінального провадження на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК, суд виходить з такого.

У відповідності до положень ч.3 ст.314 КПК суд, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, закриває кримінальне провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник, відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Абзацом другим ч. 7 ст. 284 КПК визначено, що якщо обставини, передбачені пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 9-1 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, а також у випадку, передбаченому пунктами 2, 3 частини другої цієї статті, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

Згідно з ч. 8 ст. 284 КПК закриття кримінального провадження або ухвалення вироку з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі кримінальне провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Потерпілий ОСОБА_4 на стадії підготовчого судового розгляду відмовився від обвинувачення та просив закрити кримінальне провадження, а обвинувачений ОСОБА_5 погодився на закриття кримінального провадження.

Законом України від 06 грудня 2017 року №2227-VIII «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами», який набрав чинності 11 січня 2019 року, внесено зміни до КПК та виключено п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК.

Загальне правило щодо дії кримінального процесуального закону в часі відповідно до ч. 1 ст. 5 КПК передбачає, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Суд, вирішуючи питання про можливість задоволення заяви потерпілого про відмову від обвинувачення та закриття кримінального провадження на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК, приймає до уваги той факт, що дане кримінальне провадження було розпочато за процедурою приватного обвинувачення, при тому, що на момент подачі до суду заяви потерпілим про відмову від обвинувачення таке кримінальне правопорушення вже виключене з обсягу поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

Разом з цим, суд вважає, що в даному випадку слід виходити із загальних положень КПК з урахуванням завдань кримінального провадження, засад верховенства права та диспозитивності, а також дотримуючись балансу публічних та приватних інтересів і загальної справедливості судового провадження.

Статтею 2 КПК передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 КПК кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення розпочинається лише на підставі заяви потерпілого. Відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №288/1158/16 вказано на те, що «критерієм розмежування кримінальних проваджень у формі приватного та публічного обвинувачення є зумовлене характером і наслідками протиправного діяння співвідношення публічного і приватного інтересу як об`єктів кримінально-правового захисту. Від такого співвідношення залежать передбачені законом способи вирішення конфлікту між винним і потерпілим, у тому числі можливість його розв`язання без застосування заходів кримінальної репресії.

Попри суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь-яких інших злочинів, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи не притягнення особи до кримінальної відповідальності. Головна ідея запровадження цієї особливої кримінальної процедури у правову систему України полягає в тому, що законодавець надає пріоритет свободі особистості у царині, яка віддана на розсуд індивіда і не може бути об`єктом втручання держави.

Злочини, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, здебільшого, не є тяжкими і зумовлені локальними конфліктами, їх небезпека для держави й суспільства не є значною, а порушені права потерпілих можуть бути ефективно захищені як за допомогою кримінально-правових механізмів, так і в альтернативний спосіб. Завдана цим особам шкода зазвичай не має непоправного характеру, і становище, яке вони мали до вчинення посягання, може бути поновлено, в тому числі, шляхом порозуміння, примирення, компенсації й іншим чином без застосування встановлених державою заходів примусу.

У цих випадках, які є винятками із засади публічності, законодавець надає потерпілому можливість вибору одного з альтернативних варіантів поведінки у відповідь на вчинення щодо нього кримінального правопорушення: ініціювати перед компетентними органами притягнення винного до кримінальної відповідальності; врегулювати кримінально-правовий спір на основі взаємного порозуміння; не вдаватися до жодних дій.

Обираючи спосіб реагування на злочин, потерпілий, користуючись свободою розсуду, самостійно вирішує питання про те, наскільки це протиправне діяння зачіпає його інтереси, наскільки ефективним для їх захисту буде звернення до процедури кримінального судочинства, а в разі початку такої процедури - чи доцільно її продовжувати. Заява потерпілого свідчить про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.

Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом 7 частини 1 статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).

Зазначений законодавчий підхід покликаний сприяти врегулюванню виниклого у зв`язку зі злочином конфлікту між підозрюваним (обвинуваченим) та потерпілим і є проявом диспозитивності як загальної засади кримінального провадження. Зміст цієї засади розкривається у статті 26 КПК і полягає у свободі сторін використовувати свої права у межах та у спосіб, що передбачені цим Кодексом.

Таким чином, системний аналіз приписів ч. 4 ст. 26, п. 7 ч. 1 ст. 284 та ст. 477 КПК з урахуванням наведених положень у постанові Великої Палати Верховного Суду свідчить, що волевиявлення потерпілого у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є вирішальним у питаннях щодо початку та припинення (закриття) такого провадження. Виникнення у потерпілого права відмови від обвинувачення у такому провадженні нерозривно пов`язане із моментом реалізації початку досудового розслідування, і кримінальним процесуальним законом не передбачено можливості обмеження названого права потерпілого в цьому провадженні.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у своїх постановах у справах №149/3394/18 від 21 серпня 2019 року та №132/4685/18 від 20 листопада 2019 року.

Також слід зазначити, що Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 29 червня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3). У Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 Конституційний Суд вказав, що із конституційних принципів рівності та справедливості випливає вимога визначеності, ясності й недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom) від 23 вересня 1998 року (п.54) ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія».

Отже, позбавлення потерпілого ОСОБА_4 права на відмову від обвинувачення, шляхом звуження поняття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, зокрема виключення п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК, не відповідатиме принципу правової визначеності як складової вимоги верховенства права, оскільки законодавчі зміни в частині проваджень у формі приватного обвинувачення та, відповідно, обмеження права потерпілого на відмову від обвинувачення має базуватися на наданні можливості потерпілому передбачати наслідки своєї поведінки. Тобто, потерпілий, який ініціював провадження у справі приватного обвинувачення та вже набув права на відмову від обвинувачення, повинен мати чітке розуміння наслідку змін законодавчого регулювання щодо своїх прав, а саме чи вправі буде він відмовитися від обвинувачення з метою закриття такого провадження щодо його члена сім`ї, що має місце в даному кримінальному провадженні.

Крім того, суд зважає й на ту обставину, що згідно з обвинувальним актом, інкримінованих ОСОБА_5 злочинів завдано шкоди виключно потерпілому ОСОБА_4 , а протилежне стороною обвинувачення не доведено.

За таких обставин, в умовах аналізованих змін кримінального процесуального закону з урахуванням вищенаведеного і вимог ч.1 ст.8 КПК про те, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, суд надає у цьому кримінальному провадженні пріоритет застосуванню положень ст.8, ч.4 ст.26 КПК перед приписами ч.1 ст.5 КПК.

Таким чином, враховуючи, що потерпілий ОСОБА_4 під час підготовчого судового засідання відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні, яке в силу п.3 ч.1 ст.477 КПК України (в редакції Закону №767-VII, чинній на момент вчинення злочину обвинуваченим) є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення, а обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував проти закриття кримінального провадження, то кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 підлягає закриттю на підставі п.7 ч.1, абз.2 ч.7 ст.284 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись п.7 ч. 1 ст. 284; п. 3 ч. 1 ст. 477 КПК України (в редакції Закону №767-VII), суд

П О С Т А Н О В И В:

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України закрити на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_4 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1