Житомирський апеляційний суд
Категорія ст. 537 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2021 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю
секретаря: ОСОБА_5

засудженого: ОСОБА_6
захисника: ОСОБА_7
прокурора: ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 12 січня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі,

ВСТАНОВИЛА:

17 вересня 2020 року до Богунського районного суду надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 , в якому він просив негайно звільнити його від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 року зі змінами, внесеними ухвалою Верховного Суду України від 25.12.2001 та ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 27.12.2017.

Своє клопотання обґрунтовав тим, що як він вважає, граничний максимальний строк відбування покарання у вигляді позбавлення волі мав би становити 20 років, оскільки на момент вчинення діяння, за яке його було засуджено КК України, в редакції 1960 року не передбачав покарання у виді довічного позбавлення волі, а застосування виняткового виду покарання смертної кари було визнано неконституційним.

Обвинувальний вирок щодо нього з врахуванням положень ст. 48 КК України, після 15-ти років з часу його постановлення не може далі виконуватись. З 25.12.2016 року, коли минув 15 річний термін виконання обвинувального вироку, він незаконно відбуває покарання, що заборонено правовими положеннями ч. 2 ст. 49 КК України.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 12 січня 2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

В своїх висновках суд першої інстанції зазначив, що довічне позбавлення волі не можна вважати посиленням покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 93 КК України ( редакція 1996 р.), оскільки внесення таких змін було направлено на пом`якшення такого виду покарання, як смертна кара.

Також, суд вважав, що до ОСОБА_6 не можуть бути застосовані положення ст. 49 КК України (ред. 1960 року), оскільки вирок Харківського обласного суду від 14.06.2001 року щодо ОСОБА_6 був своєчасно з дотриманням вимог процесуального закону звернутий до виконання.

Суд вказав, що він не вправі надавати оцінку доводам засудженого та захисників про матеріальні та процесуальні порушення, які на їх думку, були допущені при постановленні вироку, оскільки вказаний вирок набрав законної сили.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 не погоджується з прийнятим рішенням, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою задовольнити повністю його клопотання про звільнення від відбування покарання за вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 року на підставі ч.2 ст. 49 КК України (1960 року).

Вказує, що судом першої інстанції при розгляді даної справи були порушені його права, які гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, що в результаті призвело до ухвалення судом незаконного та необґрунтованого рішення.

Зазначає, що суд не з`ясував усіх питань та фактичних обставин справи, не дослідив та не надав оцінки матеріалам справи, не обґрунтував прийняте рішення та не зазначив положення закону, якими він керувався.

З апеляційної скарги вбачається, що він не погоджується з висновками суду про законність призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі, яке на час вчинення ним злочину не було передбачено законом, а тому вважає, що суд був не вправі його застосовувати, оскільки посилив йому покарання.

Вказує, що 22.02.2000 року було введено новий вид покарання - довічне позбавлення волі, цей закон не має зворотної дії у часі, оскільки погіршує становище та вважає, що в разі винесення обвинувального вироку щодо нього за ст. 93 КК України максимальне покарання йому могло бути призначено лише 15 років позбавлення волі.

Також, вважає, що йому всупереч вимог закону було призначено покарання у виді довічного позбавлення волі за ст. 93 КК України (ред. 1960 р.) оскільки суд вийшов за межі запропонованого прокурором покарання, який наполягав на призначенні строкового виду покарання - 15 років позбавлення волі.

Станом на 15.01.2021 року згідно ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 18.12.2017 р., строк відбутого ним покарання у виді позбавлення волі складає - 26 років 03 місяця.

Початком перебігу строку давності притягнення до кримінальної відповідальності є день вчинення злочину (13.02.1997 р.), на час набрання законної сили вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 року за менш тяжчі кримінальні правопорушення (ч.2 ст.143 (ч.2 ст.190 КК 2001 р.), ч.1 ст.194 (ч.1 ст.358 КК 2001 р.), ст.208, ч.1 ст.222 КК України 1960 року, з врахуванням ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 18.12.2017 р., якою йому було зараховане попереднє ув`язнення до строку покарання, пройшло 8 років, 5 місяців 11 днів, а тому він підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вказаними статтями на підставі ст.48 КК України 1960 року (ст.49 КК України 2001 року).

Також, на його думку, суд зобов`язаний негайно звільнити його з установи виконання покарання, у зв`язку з закінченням строку давності виконання вироку Харківського обласного суду від 14.06.2001 року, який набрав законної сили - 25.12.2001 року, оскільки на даний час сплив, спеціальний передбачений 15 річний строк давності виконання вироку у відповідності з положеннями ч.2 ст. 49 КК України (редакції 1960 р.). (т.1 а.с. 154-175)

В апеляційних скаргах захисники ОСОБА_9 (т.1 а.с. 180-186), ОСОБА_10 (т.1 а.с.235-249) не погоджуючись з ухвалою суду просять її скасувати з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, вказують на необґрунтованість, невмотивованість, незаконність прийнятого рішення, неповноту судового розгляду.

Захисники просять скасувати ухвалу суду та постановити свою ухвалу про задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання згідно до вимог ч.2 ст. 49 КК України.

Також, в апеляційних скаргах спростовуються висновки суду про неможливість застосування положень ст. 48 КК України, ст. 49 КК України (в редакції 1960 року).

Доводи апеляційних скарг є аналогічними доводам апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги, заперечення прокурора на апеляційні скарги, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги засудженого та його захисників не підлягають задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_6 засуджений вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 року, зі змінами, відповідно до ухвали Верховного Суду України від 25.12.2001, за ст. 93 п.п. «а, і, ж, з», ст. 208, ст. 222 ч. 1, ст. 143 ч.2, ст. 194 ч.1 КК України (1960 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Згідно з ч.1 ст. 401 КПК України, редакції 1960 року вирок апеляційного суду набирає законної сили після закінчення строку на його касаційне оскарження, а в разі подання касаційної скарги чи внесення касаційного подання, вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи касаційною інстанцією.

Статтею 403 КПК України визначено, що вирок, який набрав законної сили є обов`язковим для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Аналогічні положення щодо остаточності рішення Верховного суду, набрання вироком законної сили та його обов`язковості містяться і чинному КПК України, редакції 2012 року, який підлягає застосуванню, а зокрема в ч.5 ст. 442, 532, 533 КПК України.

Згідно з п.14 ч.1 ст. 537 КПК України редакції 2012 року під час виконання вироків суд, визначений частиною другою ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Саме в порядку визначеному п.14 ч.1 ст. 537 КПК України КПК України сторона захисту та засуджений ОСОБА_11 просив суд першої інстанції та апеляційний суд фактично переглянути законність призначеного йому покарання за вироком що набрав законної сили у виді довічного позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання.

Про те, така вимога засудженого на переконання колегії суддів не може бути задоволена з огляду на те, що в порядку виконання вироку суд першої інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання, а лише може вирішувати питання, що виникли після винесення вироку у процесі його виконання.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року№ 1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

У цьому рішенні, також зазначено, що після Рішення КСУ від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року, яким визнано неконституційним положення КК України щодо застосування смертної кари, не став новим законом, оскільки можливість його зміни передбачено тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

В цьому ж рішенні констатовано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Не вбачає колегія суддів правових підстав і для задоволення доводів апеляційних скарг сторони захисту, про неврахування судом першої інстанції вимог ст. 48 КК України, в редакції 1960 р.( давність притягнення до кримінальної відповідальності), а також ст. 49 КК України, в редакції 1960 р. (давність виконання обвинувального вироку), що свідчать на їх думку про незаконне відбування ОСОБА_6 покарання.

Так, за правилами, визначеними у ст. 48 КК України, в редакції 1960, яку просять застосувати захисники та засуджений, особу не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину минули такі строки:

1) один рік з дня вчинення будь-якого з злочинів,

передбачених статтями 106 і 125 частина 1, або злочину, за який

згідно з законом може бути призначено покарання не більш суворе,

ніж виправні роботи або направлення в дисциплінарний батальйон;

2) три роки з дня вчинення злочину, за який згідно з законом

може бути призначено позбавлення волі на строк не більше двох

років, (крім злочинів, передбачених статтями, які вказані в пункті

1 цієї статті);

3) п`ять років з дня вчинення злочину, за який згідно з

законом може бути призначено позбавлення волі на строк не більше

п`яти років;

4) десять років з дня вчинення злочину, за який згідно з

законом може бути призначено більш суворе покарання, ніж

позбавлення волі строком на п`ять років.

Питання про застосування давності до особи, що вчинила

злочин, за який згідно з законом може бути призначено довічне

позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає можливим

застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути

призначено і замінюється позбавленням волі на певний строк.

Згідно до вимог ст. 49 КК України, в редакції 1960 року, обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили:

1) один рік при засудженні до покарання не більш суворого,

ніж виправні роботи або направлення в дисциплінарний батальйон;

2) три роки при засудженні до позбавлення волі на строк не

більше двох років;

3) п`ять років при засудженні до позбавлення волі на строк

не більше п`яти років;

4) десять років при засудженні до більш суворого покарання,

ніж позбавлення волі строком на п`ять років.

Питання про застосування давності до особи, засудженої до

довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає

можливим застосувати давність, довічне позбавлення волі

замінюється позбавленням волі на певний строк.

Статтею 49 КК України, редакції 2001 р. визначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:

1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років;

3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини;

4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину;

5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

4. Питання про застосування давності до особи, що вчинила особливо тяжкий злочин, за який згідно із законом може бути призначено довічне позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути призначено і заміняється позбавленням волі на певний строк.

В статті 80 КК України, редакції 2001 року визначено, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки:

1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі;

3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин;

4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин;

5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

5. Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Системний аналіз та порівняння зазначених правових норм, різних редакцій кримінального закону дає підстави для висновку, що початком строку для застосування давності притягнення до кримінальної відповідальності (ст. 48 КК редакція 1960 р., ст. 49 КК редакція 2001 р.) є дата вчинення кримінально караного діяння, а кінцевим моментом остання секунда 24 години останньої доби відповідного року визначеного у зазначених статтях, яке завершилося до дня набрання вироком законної сили. У такому випадку за умови, що перебіг давності не зупинявся та не переривався, особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності.

При цьому, згідно з ч.4 ст. 48 КК редакція 1960 р., ч.4 ст. 49 КК редакція 2001 р. суд вправі не застосовувати давність, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу винного, інші обставини щодо особи, яка вчинила злочин за який передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі і у випадку, коли суд переконається, що винний заслуговує покарання, то він його призначає, однак не вправі призначити довічне позбавлення волі, а повинен призначити строковий вид покарання.

Право суду не застосовувати давність до особи засудженої до довічного позбавлення волі також, передбачено і у ч.3 ст. 49 КК України, в редакції 1960 р. та ч.5 ст. 80 КК України, в редакції 2001 року.

За таких обставин доводи ОСОБА_6 , висловлені у суді апеляційної інстанції про те, що він як особа, що засуджена до довічного позбавлення волі повинен бути звільнений від подальшого відбування покарання у зв`язку з закінченням 15 річного строку давності, який на його думку сплив 25.12.2016 р. є неспроможними та очевидно суперечать змісту статей ч.4 ст. 48 КК редакція 1960 р., ч.4 ст. 49 КК редакція 2001 р., ч.3 ст. 49 КК України, в редакції 1960 р. та ч.5 ст. 80 КК України, в редакції 2001 року, яким він надає своє власне, спотворене трактування.

ОСОБА_6 був засуджений вироком Харківського обласного суду 14.06.2001 року за злочин, що мав місце 13.02.1997 р., вказаний вирок набрав законної сили 25.12.2001 р., а тому жодних підстав вважати, що на час набрання вироком законної сили закінчився строк давності притягнення до кримінальної відповідальності не має.

Не дає таких підстав про, що вказує сторона захисту і ухвала Богунського районного суду м. Житомира від 18.12.2017 р., якою зараховано засудженому ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 16.02.1997 по 06.03.2000, та з 7.06.2001 по 25.12.2001 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001, зі змінами відповідно до ухвали Верховного Суду України від 25.12.2001, за ст. 93 п. «а, і, ж, з», ст. 208, ст. 222 ч. 1 КК України (1960 р.), ст.ст. 190 ч. 2, 358 ч. 1 КК України (2001 р.)

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України (ред. 2015 р.) строк попереднього ув`язнення з розрахунку день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі зараховується до строку покарання, про, що і було прийняте рішення згідно ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 18.12.2017 р., а тому доводи про необхідність врахування цього строку ще і до строку давності притягнення до кримінальної відповідальності не ґрунтуються на вимогах закону.

Не вбачає колегія суддів і правових підстав для звільнення ОСОБА_6 від подальшого відбування покарання, з підстав визначених у ст. 49 КК України, в редакції 1960 р. та ст. 80 КК України, редакції 2001 року, оскільки під давністю виконання обвинувального вироку розуміється закінчення встановлених у цих статтях строків з дня вступу обвинувального вироку в законну силу і завершення таких строків до початку виконання вироку, а вирок Харківського обласного суду від 14.06.2001, зі змінами відповідно до ухвали Верховного Суду України від 25.12.2001, за ст. 93 п. «а, і, ж, з», ст. 208, ст. 222 ч. 1 КК України (1960 р.), ст.ст. 190 ч. 2, 358 ч. 1 КК України (2001 р.) був звернутий до виконання та виконаний у строк встановлений ст. 404 КПК України, в редакції 1960 року.

За таких обставин, суд першої інстанції законно та обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вказана ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам ч.1 ст. 372 КПК України, суд перевірив вимоги клопотання засудженого, свої висновки з зазначенням мотивів з яких він виходив і положень закону, якими керувався виклав у вказаному судовому рішенні, а судовий розгляд провів з дотриманням вимог ст. 539 КПК України забезпечивши участь засудженого та захисників.

Підстави вважати, що суд допустив неповноту судового розгляду, висновки суду не відповідають, фактичним обставинам кримінального провадження та істотно порушив вимоги кримінального процесуального законодавства у апеляційного суду не має, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою, вмотивованою.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405 407, 418 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 12 січня 2021 року, якою ОСОБА_6 відмовлено у звільненні від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: