Справа № 352/883/19
Провадження № 1-кп/352/37/21
У Х В А Л А
про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт

23.06.2021 м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

з участю прокурора ОСОБА_2 , ОСОБА_3

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9
секретаря ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду об`єднане кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст. 296, ч.4 ст.296 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст. 296 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 296, ч.1 ст. 122, ч.1 ст.369 КК України,-

в с т а н о в и в :

У провадженні Тисменицького районного суду знаходиться на розгляді об`єднане кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст. 296, ч.4 ст.296 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст. 296 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 296, ч.1 ст. 122, ч.1 ст.369 КК України.

Відповідно до ухвали Тисменицького районного суду від 02.12.2020 року ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення застави. Ухвалою Тисменицького районного суду від 24.05.2021 р. строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено до 18.07.2021 р.

16.06.2021 р. до суду надійшли клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Захисник у судовому засіданні підтримав заявлене клопотання, посилаючись на те, що обвинувачений ОСОБА_4 у рамках даного кримінального провадження перебуває під вартою вже близько 8 місяців. З урахуванням того, що на даній стадії судового розгляду перестали існувати заявлені прокурором ризики, вважає, що відсутні підстави для застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою, Крім того, ОСОБА_4 протягом тривалого часу має проблеми зі здоров`ям, а саме з хворобою підшлункової залози, що підтверджується випискою № 49 від 16.03.2021 р. з медичної карти ОСОБА_4 КНП «Монастириський центр первинної медико-соціальної допомоги», перебування його у слідчому ізоляторі ще погіршило хворобу, адже жодного лікування він не отримує. Неодноразово обвинувачений ОСОБА_4 звертався за наданням медичної допомоги у слідчому ізоляторі. Вважає, що ненадання медичної допомоги хворому ОСОБА_4 може розцінюватись як знущання над останнім та порушення його прав, передбачених ст. 49 Конституції України. Також обвинувачений ОСОБА_4 раніше не судимий, до затримання працював, має постійне місце проживання. Просив змінити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід на домашній арешт.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав клопотання свого захисника і просив змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт, оскільки має намір лікуватися, та від суду ухилятися не буде.

Прокурори у судовому засіданні заявили клопотання про продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою, посилаючись на продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України. А також заперечували щодо задоволення клопотання захисника про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Вислухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявленого клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обґрунтованість клопотання сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_4 , та доцільність зміни на даний час запобіжного заходу щодо обвинуваченого з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, виходячи з наступного.

У відповідності з вимогами ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Суд враховує, що відповідно до ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Вирішуючи клопотання, суд враховує вимоги п. 3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише у передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до практики ЄСПЛ доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, як підстава для втручання у право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» (Заява № 6492/11) від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Більше того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема, «Харченко проти України» (Заява № 40107/02) від 10 лютого 2011 року, «Фельдман проти України» (Заяви № 76556/01 та № 38779/04) від 08 квітня 2010 року) неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і органи досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані.

У рішенні від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» (Заява №17283/02) Європейський суд з прав людини щодо застосування пункту 3 статті 5 Конвенції вказав, що після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії» (Заява № 38822/97), пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тейс проти Румунії»).

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeister v.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

Суд зазначає, що єдиним ризиком, про існування якого може йти мова на даному етапі судового розгляду кримінального провадження, є ризик вчинення інших кримінальних правопорушень (п.5 ч.1 ст.177 КПК України) з огляду на те, що стосовно ОСОБА_4 на розгляді в іншому суді знаходиться кримінальне провадження за ч.3 ст.185, ч.2 ст. 186 КК України. Однак, цей ризик не є процесуальною перешкодою для завершення судового розгляду без перебування обвинуваченого під вартою.

Доводи сторони обвинувачення, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, про наявність яких зазначено прокурором, не підтверджуються наданими стороною обвинувачення матеріалами і прокурором у судовому засіданні не доведені. Також у них відсутні відомості, які б давали підстави вважати, що з`явилися нові ризики.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, викладеної у пункті 80 рішення від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Суд вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту зможе запобігти вищезазначеному ризику, та приходить до висновку про доцільність зміни запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_4 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт на даній стадії судового розгляду кримінального провадження.

При цьому суд враховує наступні обставини: обвинувачений тримається під вартою з 06.10.2020 р.; на даний час справу призначено до судового розгляду на 07.09.2021 р. з урахуванням того, що суддя перебуватиме у відпустці з 05.07.2021 р. до 26.08.2021 р.; обвинувачений визнає свою вину в інкримінованих злочинах; має постійне зареєстроване місце проживання; хворіє хронічною хворобою- панкреатитом в стадії нестійкої ремісії, потрібного лікування в УВП №12 не отримує.

Тому суд вважає, що це є підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки ні покарання у вигляді позбавлення волі, ні тримання під вартою як запобіжний захід не повинні завдавати фізичних страждань.

З урахуванням викладеного суд змінює запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_4 з тримання під вартою на домашній арешт, який полягає у цілодобовій забороні залишати місце постійного проживання із застосуванням електронного засобу контролю, що забезпечить його належну процесуальну поведінку під час судового провадження, на строк два місяці, тобто до 23 серпня 2021 р., з покладенням на нього обов`язків згідно ч.5 ст.194 КПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.331 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт щодо обвинуваченого ОСОБА_4 задоволити частково.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 , із застосуванням електронного засобу контролю, на строк до 23 серпня 2021 року.

ОСОБА_4 звільнити з-під варти негайно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 наступні обов`язки:

1) прибувати до суду за першою вимогою;

2) утримуватися від спілкування з потерпілими;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

4) невідкладно здати на зберігання слідчому свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвалу направити для виконання відділенню поліції №1 (м.Тисмениця) Івано-Франківського районного управління поліції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1