Провадження № 1-кс/554/3645/2021
УХВАЛА
іменем України
11 березня 2021 року м.Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду м.Полтави ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

представника заявника адвоката ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві скаргу ОСОБА_4 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_5 від 12 серпня 2020 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0001358 від 08 липня 2015 року,-

В С Т А Н О В И В :

29 жовтня 2020 року до суду надійшла скарга ОСОБА_4 на рішення слідчого, в порядку ст.303 КПК України (датована 27 жовтня 2020 року), в якій він просить скасувати постанову слідчого другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_5 від 12 серпня 2020 року, згідно з якою йому було відмовлено у задоволенні клопотання (заяви про залучення у якості потерпілого) у кримінальному провадженні за №001358, внесеного в ЄРДР 08 липня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364, ч.1 ст.366, ч.1 ст.374, ч.1 ст.384, ч.1 ст.365, ч.2 ст.374, ч.2 ст.372, ч.2 ст.366, ч.2 ст.384, ч.2 ст.374 КК України.

Одночасно зі скаргою заявлено клопотання, у якому просить поновити строк для подачі скарги до слідчого судді на постанову слідчого від 12 серпня 2020 року, оскільки він є засудженим до довічного позбавлення волі, на даний час перебуває у ДУ «Полтавська УВП (№23)», копію оскаржуваної постанови слідчого отримав 17 вересня 2020 року, після чого скористався своїм правом на правничу допомогу для складення документів процесуального характеру та 12 жовтня 2020 року йому було призначено адвоката, якому видано відповідне доручення. 21 жовтня 2020 року між адвокатом та засудженим відбулось конфіденційне побачення, після чого 27 жовтня 2020 року заявник отримав необхідні документи та звернувся до суду зі скаргою, а тому вважає вказані причини пропуску строку поважними.

В обґрунтування скарги ОСОБА_6 посилається на ті обставини, що у провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м.Полтаві, перебуває кримінальне провадження №0001358, відомості про яке внесено до ЄРДР 08 липня 2015 року. Дане кримінальне провадження об`єднано з іншими кримінальними провадженнями під єдиним №0001358.

Разом із тим, зазначає, що 28 липня 2020 року звертався до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м.Полтаві, із заявою про залучення в якості потерпілого в межах кримінального провадження №0000840 від 16 червня 2020 року.

17 вересня 2020 року отримав постанову слідчого ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_5 від 12 серпня 2020 року, згідно з якою заявнику було відмовлено в задоволенні вищезазначеного клопотання, фактично відмовлено в статусі потерпілого.

Із вказаним рішенням заявник не погодився, вважає оскаржувану постанову слідчого незаконною, такою, що порушує його права та законні інтереси, а тому підлягає скасуванню. Зазначає, що відповідно до ст.55 КПК України права і обов`язки потерпілого в заявника виникли з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР 16.06.2020 року, а тому він вже є потерпілим. З цих підстав звернувся до суду зі скаргою.

Заявник ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду скарги був повідомлений завчасно та належним чином. На адресу суду надав письмову заяву про розгляд скарги без участі, але за участі його захисника.

За таких обставин, враховуючи процесуальні строки розгляду та наявність волевиявлення особи, яка подала скаргу, слідчий суддя вважає можливим розгляд скарги без участі заявника, оскільки представництво інтересів ОСОБА_4 у судовому засіданні здійснюється його адвокатом.

Представник заявника адвокат ОСОБА_3 , залучена на підставі ухвали слідчого судді за клопотанням ОСОБА_4 для здійснення його захисту за призначенням, у судовому засіданні вимоги скарги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити з підстав, зазначених у скарзі.

Слідчий Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі.

Відповідно до ч.3 ст.306 КПК України відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали скарги та долучені до скарги документи кримінального провадження, слідчий суддя дійшов до таких висновків.

Положеннями ст.24 КПК України, які узгоджуються з приписами ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч.1 ст.303 КПК України.

Зокрема, відповідно до п.5 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою, а також рішення слідчого, дізнавача, прокурора.

Установлено і це вбачається із представлених суду документів, що в провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, на даний час перебуває кримінальне провадження №0001358 від 08 липня 2015 року.

Разом із тим, як зазначає ініціатор скарги, дане кримінальне провадження було об`єднане із іншими кримінальними провадженнями, а саме кримінальне провадження за №0000840 від 16 червня 2020 року постановою прокурора об`єднано в провадження під №0000103 від 22 травня 2020 року, яке в свою чергу об`єднано в одне кримінальне провадження під єдиним №0001358.

З матеріалів скарги слідує, що ОСОБА_4 звертався до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, із заявою про залучення його в якості потерпілого в рамках кримінального провадження №0000840, відомості щодо протилежного в матеріалах скарги відсутні.

12 серпня 2020 року за результатами розгляду постановою слідчого другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_5 у задоволенні клопотання заявника ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0001358 від 08 липня 2015 року, - відмовлено (а.с.3-4).

Копію вказаної постанови направлено заявнику за вих.№П-7943/15-01-1-20 від 12 серпня 2020 року через Державну установу «Полтавська установа виконання покарань (№23)» та отримано останнім 17 вересня 2020 року, чого не було спростовано під час розгляду даної скарги (а.с.2).

Дана постанова слідчого мотивована, зокрема тим, що на даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, разом із тим, постановою прокурора кримінальне провадження №0000840 від 16.06.2020 року за ч.1 ст.366 КК України, а також інші об`єднані в одне провадження під №0000103, яке у свою чергу з іншими провадженнями згідно з постановою прокурора об`єднано в одне провадження під №0001358. Вивченням матеріалів вказаного кримінального провадження встановлено, що клопотання про визнання потерпілим не підлягає задоволенню. При цьому слідчий посилається на положення ч.1 ст.55 КПК України та зазначає, що у своєму клопотанні ОСОБА_4 не наведено обґрунтування спричинення йому моральної, фізичної або майнової шкоди, не долучено жодних документів та не вказано джерела отримання доказів на підтвердження спричинення такої шкоди, що не відповідає вимогам ст.55 КПК України, а відтак слідчий вважав, що заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у ч.1 ст.55 КПК України.

Беручи до уваги наведені у скарзі обставини, враховуючи незгоду заявника із рішенням слідчого про відмову в задоволенні його клопотання в порядку ст.55 КПК України, та аналізуючи на предмет законності оскаржувану постанову, слідчий суддя зазначає про таке.

Відповідно до ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Частиною 5 статті 55 КПК України встановлено, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Таким чином, чинний КПК України допускає можливість відмови у визнанні особи потерпілим. Процесуальною підставою для прийняття такого рішення є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в ч.1 ст.55 КПК України.

«Очевидність та достатність» таких підстав є оціночним поняттям, яке визначається в кожному конкретному випадку, виходячи із обставин кримінального провадження і внутрішнього переконання особи, уповноваженої на визнання потерпілим, і може полягати, зокрема, у такому: очевидна відсутність події або складу кримінального правопорушення; відсутність шкоди з боку особи, яка подала відповідну заяву; очевидна відсутність причинного зв`язку між кримінальним правопорушенням і заподіяною шкодою; наявність завданої кримінальним правопорушенням шкоди іншого виду, ніж передбачено ч.1 ст.55 КПК України (наприклад, заподіяння особі моральної шкоди як представнику певної частини суспільства; заподіяння моральної шкоди юридичній особі); неможливість визнання потерпілим конкретної особи, виходячи з кримінально-правової характеристики кримінального правопорушення.

При визначенні шкоди, як підстави для визнання особи потерпілим, необхідно виходити із того, що шкода має бути безпосередньо спричинена особі кримінальним правопорушенням, тобто повинен існувати прямий зв`язок, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Отже, законодавцем чітко визначено статус потерпілого у кримінальному провадженні та визначено момент виникнення прав та обов`язків потерпілого.

Відповідно до ст.7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Водночас, заявником ОСОБА_4 до скарги не надано будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили, що на момент звернення із заявою про залучення до провадження як потерпілого йому дійсно завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, як це передбачено ч.1 ст.55 КПК України.

Заявником не зазначено, в чому полягає спричинена йому шкода, а також не надано до суду жодного підтвердження таких аргументів, що засвідчували б очевидні ознаки спричинення йому шкоди, імовірних душевних страждань, переживань або фізичних страждань тощо, в розумінні положень ч.1 ст.55 КПК України. Такі відомості відсутні й на момент розгляду скарги.

Окрім цього, зважаючи на відомості про кримінальні правопорушення, які внесені до ЄРДР за відповідними заявами, заявником не наведено конкретних фактів та достатніх даних щодо заподіяння йому шкоди нібито кримінальними правопорушеннями, що є обов`язковою передумовою для визнання особи потерпілою, а відтак, відсутні законні підстави для скасування оскаржуваної постанови.

Враховуючи наведене, а також обставини, які зазначені у скарзі ОСОБА_4 щодо залучення його до кримінального провадження як потерпілого, то останній на даний час в силу положень ст.55 КПК України не є потерпілим у кримінальному провадженні.

Набуття особою статусу потерпілого за відсутності встановленого обґрунтованого підтвердження завданої шкоди, на даному етапі досудового розслідування є необґрунтованим та передчасним. Сама по собі незгода заявника із процесуальними рішеннями та діями правоохоронних органів у його кримінальній справі не свідчить про набуття статусу потерпілого в ініційованих ним кримінальних провадженнях, що пов`язані із процедурою розслідування діянь, за які його засуджено, і вирок набрав законної сили.

В даному контексті, варто враховувати, що вироком апеляційного суду Полтавської області від 09 червня 2005 року ОСОБА_4 визнано винним за п.п.4.10 ч.2 ст.115, ч.4 ст.152, ч.2 ст.15 п.п.1,9 ч.2 ст.115 КК України. Ухвалою Верховного суду України від 27 жовтня 2005 року вирок апеляційного суду Полтавської області від 09 червня 2005 року залишено без змін. Ухвалою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 28 березня 2019 року касаційну скаргу захисників ОСОБА_4 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в інтересах засудженого задоволено частково, зокрема, з мотивувальної частини вироку виключено посилання як на доказ на протокол явки з повинною ОСОБА_4 від 09.05.2004 року. В іншій частині вирок залишено без змін.

Тому слідчий суддя вважає, що слідчий на даному етапі досудового розслідування правомірно прийняв рішення на підставі ч.5 ст.55 КПК України, через відсутність очевидних та достатніх даних щодо завдання шкоди особі.

Разом із тим, слідчим суддею встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001358 не завершене, наразі триває, що передбачає проведення необхідних слідчих та процесуальних дій, та в подальшому не позбавляє заявника можливості реалізувати свої права в порядку ст.55 КПК України.

Наведене також свідчить, що заявником передчасно ініційовано питання про визнання потерпілим в розумінні вимог КПК України, оскільки на даний час, за вказаних обставин та здобутих матеріалів, виключена можливість однозначно дійти до висновку про заподіяння будь-якої шкоди особі у вказаному кримінальному провадженні.

Таким чином, доводи ОСОБА_4 та його представника щодо допущення слідчим порушень вимог ст.55 КПК України є необгрунтованими, переконливих аргументів для протилежних висновків суду матеріали скарги не містять. Твердження заявника протягом розгляду скарги жодними доказами не підтверджені, а тому слідчий суддя приходить до висновку про безпідставність вимог даної скарги щодо протиправності відповідного рішення слідчого.

За змістом ч.3 ст.110 КПК України рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, дізнавач, прокурор визнає це за необхідне.

Дослідивши оскаржувану постанову, слідчий суддя дійшов до переконання, що вона винесена правомірно, із дотриманням положень ст.110 КПК України в частині зазначення змісту обставин, які стали підставами для прийняття постанови, мотивів прийняття постанови, їх обґрунтування, та слідчим прийнято рішення про відмову у залученні як потерпілого, навівши достатньо вагомі підстави та мотиви для такого рішення з посиланням на положення КПК України.

Виходячи зі змісту оскаржуваного рішення, його прийняттю передувало проведення аналізу обставин провадження, які мають значення для правильного вирішення вимог заявленого клопотання, а викладені у ньому висновки є такими, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства, постанова слідчого в цілому відповідає вимогам ч.5 ст.110 КПК України, позаяк належних і допустимих доказів протилежного суду не представлено.

З огляду на вищезазначене, слідчий суддя вважає, що вказаним процесуальним рішенням слідчого щодо відмови у задоволенні клопотання не порушено гарантій заявника щодо рівності прав, як учасника кримінального провадження, та на реалізацію своїх процесуальних прав на розгляд таких звернень.

Разом із тим, у подальшому заявник, як учасник кримінального провадження, наділений відповідним обсягом процесуальних прав, не позбавлений можливості реалізувати їх у порядку, передбаченому КПК України.

Крім того, як у матеріалах скарги, так під час розгляду скарги заявником та його представником не доведено, що постанова слідчого є необґрунтованою та незаконною.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст.307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути, зокрема, про відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, проаналізувавши наведені у скарзі доводи, повно і всебічно оцінивши обставини провадження, які відомі на час розгляду скарги, наявні матеріали та докази з точки зору їх достатності і взаємного зв`язку, керуючись законом, слідчий суддя дійшов до висновку, що у задоволенні вимог поданої скарги потрібно відмовити у повному обсязі.

Крім того, у скарзі заявник просив поновити пропущений строк на оскарження.

Беручи до уваги доводи, зазначені ОСОБА_4 в скарзі, зокрема, щодо обставин вручення йому постанови слідчого, реалізації права на отримання правової допомоги для складання скарги, які не були спростовані, ураховуючи, що він є засудженим за вироком суду та перебуває в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)», тому заявник не може бути позбавлений права на судовий захист, і в даному випадку, останній, звертаючись засобами поштового зв`язку зі скаргою 27 жовтня 2020 року, пропустив строк на оскарження з поважних причин, а відтак слідчий суддя вважає можливим задовольнити клопотання та поновити йому пропущений строк звернення до суду зі скаргою.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 22, 24, 55, 110, 117, 303-309, 370, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

Клопотання ОСОБА_4 задовольнити та поновити пропущений строк для звернення до суду зі скаргою.

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_4 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_5 від 12 серпня 2020 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0001358 від 08 липня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1