ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/1346/21 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/1754/21 Головуючий апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: Продовження строк утримання під вартою(ч.4 ст.422-1 КПК України)
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , судді ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу, в порядку ч.4 ст.422-1 КПК України, тобто без виклику сторін, за умови, що ніхто із учасників не заявив клопотання про розгляд справи з участю сторін, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 12.03.2021 року.

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаною ухвалою, продовжено дію запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у виді тримання під вартою до 10.05.2021 року, включно.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою обрання запобіжного заходу та не зменшились на теперішній час.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій просить застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування свої вимог вказала, що ОСОБА_6 вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав, має постійне місце проживання в м. Києві, за яким характеризується позитивно, проводив службу за контрактом, є учасником бойових зони АТО, відзначений почесним нагрудним знаком ІІІ ступеня, неофіційно працює, має стійкі соціальні зв`язки, не порушував умов відбування іспитового терміну за попереднім вироком суду, вчасно з`являвся до органів пробації.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Керуючись ч.4 ст.422-1 КПК України та беручи до уваги що ніхто зі сторін не заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участі сторін, колегія суддів вважає за можливе розпочати розгляд апеляційної скарги без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам : переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення ; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, ст.177 КПК України.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так ОСОБА_6 обвинувачується у вчинені злочинів, передбачених ч.2,3 ст.307 КК України за один з яких, законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від 9 до 12 років з конфіскацією майна, що відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином.

Також обвинувачений ОСОБА_6 офіційно не працевлаштований, що на думку колегії суддів свідчить про відсутність постійного джерела прибутку, раніше засуджений вироком Дарницького районного суду м.Києва від 09.11.2018 року до позбавлення волі на 3 роки із застосуванням ст.75 КК України, строком на 2 роки, враховуючи тяжкість злочину, колегія суддів вважає, що це свідчить про існування на теперішній час ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, про що вірно вказав суд першої інстанції.
Також слід відмітити, що обвинувачений ОСОБА_6 неодружений, що на думку суду свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зав`язків, що не унеможливлює існування ризику переховуватись від правоохоронних органів та суду, та не перешкоджає здійснювати вплив на свідків про що судом першої інстанції дійшов вірного висновку.
Враховуючи вище викладене, характер вчиненого ОСОБА_6 правопорушення, колегія суддів вважає, що перебуваючи на волі зможе переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на свідків, вчини інше кримінальне правопорушення

З оскаржуваної ухвали вбачається, що судом проаналізовано доводи сторони захисту на користь обвинуваченого, однак, він дійшов висновку, що у даному випадку ці доводи, з огляду на те, що ОСОБА_6 вину не визнав, з метою об`єктивного встановлення істини по справі, забезпечення виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, для запобігання ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, запобігання спробам переховуватися від суду, вчинення впливу на свідків, а також вчинити інше правопорушення, оцінивши в сукупності всі обставини і у відповідності до вимог ч.1 ст. 178 КПК України, а також взяв до уваги відсутність будь-які відомості щодо офіційного прибутку, відсутності міцних соціальних зв`язків, наявність судимості, та направлення обвинувального акту у кримінальному провадженні №0004525 від 24.07.2020 року щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст. 187 КК України, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що такі обставини, не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а також забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальним ризикам можливості його переховування від суду або вчинити новий злочин.

З таким висновком погоджується і апеляційний суд.

Колегія суддів звертає також увагу на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання винуватим в інкримінованому злочині, що в сукупності з іншими встановленими даними, на думку колегії суддів, дають достатні підстави вважати, що у разі непродовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо нього, будуть існувати ризики передбачені п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи апелянта, які це заперечують, являються безґрунтовними.

Саме продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і свідків, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_6 інкримінується незаконне зберігання особливо небезпечної психотропної речовини з метою збуту, вчинене повторно, а також незаконне зберігання особливо небезпечної психотропної речовини в особливо великих розмірах, вчинене повторно з метою збуту, що є тяжким та особливо тяжким злочинами небезпечними для суспільства, та наявність суспільного інтересу, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів не бере до уваги доводи захисника про можливість застосування до ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, оскільки він не навів доводів, які спростовують вказані вище ризики.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений має постійне місце проживання в м. Києві, за яким характеризується позитивно, проводив службу за контрактом, є учасником бойових зони АТО, відзначений почесним нагрудним знаком ІІІ ступеня, неофіційно працює, має стійкі соціальні зв`язки, не порушував умов відбування іспитового терміну за попереднім вироком суду, вчасно з`являвся до органів пробації, колегія суддів вважає такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою, оскільки вказані захисником обставини не стали для ОСОБА_6 стримуючими факторами.

Тому колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 .
Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду не встановлено.
З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.
Керуючись ч.2 ст. 376, ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426, ч.4 ст.422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Ленінського районного суду м.Харкова від 12.03.2021 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 10.05.2021 року, включно, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 ,-залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

_____________ ______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4