Номер провадження: 11-кп/813/1396/21
Номер справи місцевого суду: 522/7021/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.06.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 28.04.2021 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Станичне, Новодолазького району, Харківської області, громадянина України, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України у кримінальному провадженні за №0000795, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.11.2018 року

установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.04.2021 року, постановленою під час підготовчого судового засідання, задоволено клопотання прокурора та відносно обвинуваченого ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 27.06.2021 року, з визначенням розміру застави як альтернативного запобіжного заходу у розмірі 18500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 41995000 грн.

Ухвала мотивована тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, в кримінальному провадженні наявні ризики, передбачені п.п. 1,2,3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховування від суду, знищення, переховування документів, незаконний вплив на свідків у кримінальному провадженні, а також із тим, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть забезпечити подальшу належну поведінку обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків.

Визначаючи розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, саме у розмірі 18500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд першої інстанції тяжкість кримінального правопорушення, кількість потерпілих від злочину, розмір завданих збитків на загальну суму 124 907 907, 20 гривень, кількість інкримінованих підозрюваному ОСОБА_7 епізодів злочинної діяльності та його роль у даному кримінальному провадженні, обставини переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, оголошення його у міжнародний розшук, наявність ризиків, суд вважає, що альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі, визначеному в межах, передбачених п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, або 200 000 гривень, які згодні внести у якості застави сторона захисту, не зможе в повній мірі запобігти ризикам, зазначеним у клопотанні прокурора, забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним своїх процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим суд вважав за необхідне визначити розмір застави у межах, що перевищує встановлені п.3 ч.5 ст.182 КПК України межі, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_7 обов`язків, передбачених КПК України, в розмірі 18500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
Не погоджуючись з ухвалою районного суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржену ухвалу скасувати та постановити нову, якою обрати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний із тримання під вартою.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, адвокат вказує на таке:

- ризики, на які посилається суд в оскаржуваному рішенні відсутні, скільки обвинувачений з жовтня 2018 року перебував у відрядженні та не міг знати про наявність відносно нього підозри чи обвинувачення, а тим більш того, що він перебував у розшуку, також він намагався добровільно з`явитися до суду;

- обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується, має міцні соціальні зв`язки, оскільки одружений, має 6 дітей, має постійне місце проживання;

- обвинувачений забезпечив собі місце проживання в м. Одесі, а саме уклав договір з директором ТОВ «Готель Тукан» про проживання у готелі, а останній повинен забезпечити ОСОБА_7 постійне місце проживання та зобов`язується сприяти органам слідства у контролі дотримання ОСОБА_7 обраного стосовно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту;
- відсутні ризики незаконного впливу на учасників кримінального провадження, оскільки вини вже допитані;

- відсутній ризик знищення, переховування первісних бухгалтерських документів, оскільки за час досудового розслідування проведено необхідні обшуки;

- визначений судом розмір застави є завідомо непомірним для обвинуваченого.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений та його захисники доповнили доводи апеляційної скарги, зазначивши, що на їх думку, оскаржувана ухвала постановлена неналежним судом з урахуванням встановленого в подальшому порушення правил підсудності при направленні обвинувального акту до суду. Крім того зазначили, що обвинувачений не скоював інкриміноване йому кримінальне правопорушення.

Позиції учасників судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисників, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити оскаржувану ухвалу без змін; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно п.2 ч.1 ст.372 КПК України в мотивувальній частині ухвали зазначається: суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України Під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно із ч.2 ст.8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
При розгляді апеляційної скарги, виконуючи вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.
Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 - Європейський Суд з прав людини зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».
ЄСПЛ підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Крім того, апеляційний суд враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.
Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, суд при постановленні ухвали дотримався та врахував зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції.
У відповідності до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
Згідно з приписом п.4 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Із матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна, що відповідно до ст.12 КК України, відноситься до особливо тяжких злочинів.

Не погоджуючись із доводами захисника про те, що прокурором стосовно ОСОБА_7 недоведена наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які стали підставою для застосування обвинуваченому найсуворішого запобіжного заходу, апеляційний суд наголошує на таких обставинах.
У відповідності до ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність прокурором існування ризику того, що обвинувачений можуть здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, який обумовлений тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна, раніше виїхав в іншу країну, переховувався від органів досудового розслідування та був оголошений у міжнародний розшук, що підтвердив в судовому засіданні апеляційного суду прокурор та не спростовано стороною захисту, може переховуватися від органів досудового розслідування чи суду.
Про існування такого ризику, на переконання апеляційного суду, свідчить і те, що з клопотання прокурора вбачається, що обвинувачений є громадянином України, зареєстрований в м. Хмельницькому, будучи належним чином повідомленим про підозру, виїхав за межі України та перестав реагувати на виклики органу досудового розслідування, що може свідчити про його намір переховуватися від слідства та суду, в зв`язку з чим його було оголошено у міжнародний розшук. Досить тривалий час обвинувачений не вживав заходів щодо повідомлення органу досудового розслідування про своє місце перебування, незважаючи на те, що був обізнаний про його розшук та існування підозри, яку оскаржував через своїх захисників, при цьому сам участі у розгляді цих скарг не приймав, що підтверджується ухвалами слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.10.2019 року та 15.10.2020 року, які є у вільному доступі у ЄДРСР.
Крім того, з урахуванням обставин вчинення злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_7 а також того, що йому відомі особи свідків, апеляційний суд вважає, що існує ризик того, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, які на теперішній час допитаний на стадії досудового розслідування, однак під впливом обвинуваченого можуть змінити показання під час судового розгляду, про що вірно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.
Також, як вбачається з подання, інкриміновані дії ОСОБА_7 вчиняв з іншими особами, таким чином в разі застосування запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, обвинувачений може впливати й на цих осіб.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом не враховано дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується, має сім`ю та постійне місце проживання, з урахуванням усіх в сукупності даних про особу обвинуваченого та існуючих ризиків, у даному конкретному випадку, не є достатніми для застосування більш м`якого запобіжного заходу та були враховані судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, що підтверджується її змістом.

Апеляційний суд відхиляє доводи сторони захисту про те, що оскаржувана ухвала постановлена неналежним судом з урахуванням встановленого в подальшому порушення правил підсудності при направленні обвинувального акту до суду, оскільки подання прокурора було розглянуто під час підготовчого судового засідання з урахуванням імперативних норм ч.3 ст.315 КПК України у межах повноважень суду, до якого було направлено обвинувальний акт.

Апеляційний суд звертає увагу, що Главою 27 КПК України встановлено порядок проведення підготовчого судового засідання, які дії та рішення має право та/обо повинен здійснити суд під час підготовки справи до розгляду та які питання вирішує в підготовчому судовому засіданні.

Системний аналіз зазначених норм закону дозволяє апеляційному суду дійти висновку, що вирішення питання про обрання, зміну чи скасування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченого, є окремою процесуальною дією, яка не пов`язана з вирішенням інших питань, в тому числі щодо направлення обвинувального акту до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала постановлена належним судом, до якого було направлено обвинувальний акт, у межах його компетенції, та подальше визначення підсудності за іншим судом не є підставою для визнання ухвали про обрання запобіжного заходу під час підготовчого судового засідання на виконання вимог ч.3 ст.315 КПК України, такою, що ухвалена неналежним судом.

Апеляційний суд відхиляє доводи сторони захисту та надані захистом в судовому засіданні апеляційного суду відповідні документи, щодо відсутності доказів причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованого злочину, оскільки на даному етапі судового розгляду у апеляційного суду відсутні повноваження давати оцінку доказам причетності особи до скоєння інкримінованого їй кримінального правопорушення, адже відповідно до ст. 368 КПК України таке питання в вирішуються судом при ухваленні вироку.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Частиною другою статті 422-1 КПК України, якою встановлено порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, передбачено, що суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції:

- ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою;

- клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Системний аналіз зазначеної норми закону вказує на те, що під час перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції наділений повноваженнями лише перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою.

Виходячи з положень п.24 ч.1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо обрання обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування запобіжного заходу дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання сторони обвинувачення та ухвалу суду щодо обрання запобіжного заходу, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що згідно доданого стороною захисту гарантійного листа, директор ТОВ «Готель Тукан» повинен забезпечити ОСОБА_7 постійне місце проживання та зобов`язується сприяти органам слідства у контролі дотримання ОСОБА_7 обраного стосовно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, що забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого, оскільки такий вид забезпечення кримінального провадження не передбачений КПК України.

Частина 1 статті 180 КПК України передбачає такий вид забезпечення кримінального провадження, як особиста порука, яка полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Аналіз вищевказаної норми процесуального закону свідчить про те, що особа, яка виявила бажання бути поручителем підозрюваного, має забезпечити свою особисту присутність у судовому засіданні під час розгляду такого клопотання та переконати суд, що вона заслуговує на довіру, зокрема шляхом надання відповідних доказів.

Однак, всупереч вимогам ч.1 ст.180 КПК України, директор ТОВ «Готель Тукан» не звертався з письмовим зобов`язанням про те, що він поручається за виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язується за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.

Апеляційний суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що враховуючи тривалий час досудового розслідування та направлення обвинувального акту до суду заявлений прокурором ризик, передбачений п.2 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризик знищення, ховання або спотворення будь-яких із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, дещо знизився, разом з тим апеляційний суд вважає, що такий ризик є досить високий з огляду на таке.

Так, в судовому засіданні апеляційного суду прокурор пояснив, що під час досудового розслідування не було встановлено місцезнаходження документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а саме проекту будівництва, кошторисної документації з будівництва, первинної - бухгалтерської документації, оскільки усі проектні, первинні-бухгалтерські документи вивезені з об`єкту будівництва та бухгалтерії ОК «Набережний квартал - Жаботинського» і переховуються до цього часу з осені 2016 року. Апеляційний суд враховує, що згідно вимог ч.11 ст.290 та чт.3 ст.333 КПК України, такі документи, у разі їх виявлення під час судового розгляду кримінального провадження, можуть бути використані судом для встановлення обставин кримінального правопорушення, а тому ризик їх знищення або переховування, передбачений п.2 ч.1 ст.177 КПК України на який посилається прокурор у своєму клопотанні та суд в оскаржуваній ухвалі, продовжує існувати.

Що стосується доводів апеляційної скарги, що визначений судом розмір застави є завідомо непомірним для обвинуваченого, апеляційний суд приймає до уваги суму завданої злочином шкоди, а саме, що згідно клопотання, в результаті злочинних дій ОСОБА_7 завдано матеріальну шкоду 112 потерпілим пайовичкам у сумі 124907907,20 грн., що значно більше суми визначеної судом застави (41995000 грн.), і звертає увагу на таке.

Відповідно до приписів ч.3 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч.4 ст.182 КПК України розмір застави визначається з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Пунктом 2 ч.5 ст.182 КПК України передбачено, що розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.
Апеляційний суд враховує зазначені вище норми законодавства та практику Європейського суду з прав людини.

Так, позиція Європейського суду з прав людини стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та призначення її розміру, цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28 вересня 2010 року. У цій справі, Суд, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції, підтвердив, що внесення застави може вимагатися лише за наявності законних підстав для затримання особи, а також те, що уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою. Більше того, якщо навіть сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Визначаючи розмір застави, суд першої інстанції вірно врахував тяжкість кримінального правопорушення, кількість потерпілих від злочину, розмір завданих збитків на загальну суму 124 907 907, 20 гривень, кількість інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 епізодів злочинної діяльності та його роль у даному кримінальному провадженні, наявність ризиків, та дійшов обґрунтованого висновку, що альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі, визначеному в межах, передбачених п.3 ч.5 ст.182 КПК України, або 200 000 гривень, які згодні внести у якості застави сторона захисту, не зможе в повній мірі запобігти ризикам, зазначеним у клопотанні прокурора, забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, який, враховуючи наведене, вважав необхідним визначити розмір застави, що перевищує встановлені межі п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_7 обов`язків, передбачених КПК України, в розмірі 18500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у сумі 41 995 000 гривень, оскільки, на переконання апеляційного суду, саме такий розмір застави у сукупності з покладенням на ОСОБА_7 обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом та такий розмір застави здатний стримувати можливу протиправну поведінку обвинуваченого під загрозою звернення застави в дохід держави, та забезпечити виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, у випадку її внесення, а також зможе запобігти ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України, на які посилається прокурор у клопотанні про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки існують зазначені ризики.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим, судом не було встановлено.
Апеляційний суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Відповідно до п.1.ч.1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
За обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції об`єктивно врахував обставини справи, дані про особу обвинуваченого та дійшов правильного висновку про необхідність обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою із застосуванням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, тому апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а ухвала суду є обґрунтованою та відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства.
Керуючись ст. 176-178,182, 183, 194, 196,197 370-372, 376, 404, 407, 409, 411, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 28.04.2021 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України у кримінальному провадженні за №0000795, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.11.2018 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4