Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

7 липня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0006045 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13.04.2021 ОСОБА_6 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.121 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

В апеляційній скарзі зі змінами перший заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, що виразилося в тому, що на підставі ч.3 ст.349 КПК України суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, у той час як під час допиту обвинувачений показав, що тяжкі тілесні ушкодження він спричинив потерпілому з необережності. Показання, які суд виклав у вироку, ОСОБА_6 не давав, а тому, не з`ясувавши у нього у передбачений законом спосіб, чи визнає він обставини інкримінованого йому кримінального правопорушення, і чи добровільна його позиція, у суду не було підстав для розгляду справи в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України.

Також прокурор не відмовляється від доводів апеляційної скарги про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, положень ст.75 КК України, внаслідок чого обвинувачений був неправильно звільнений від відбування покарання, і призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі і є явно несправедливим через м`якість.

Звертає увагу, що даних про щире каяття, яке суд врахував як обставину, що пом`якшує покарання, і яке не повинно носити формальний характер, окрім визнання особою факту вчинення злочину, матеріали справи не містять. Не врахував суд і дані про підвищену суспільну небезпеку особи ОСОБА_6 , який виявляє ознаки невиправданої надмірної агресії, та обставини вчиненого ним кримінального правопорушення. Давні неприязні відносини між обвинуваченим і ОСОБА_9 призвели до отримання потерпілим, який не був учасником конфлікту і лише намагався припинити бійку, тяжких тілесних ушкоджень. А тому, на переконання прокурора, виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства неможливе, адже необґрунтоване звільнення від відбування покарання викличе у обвинуваченого відчуття безкарності, призведе до ще більш зухвалого нехтування нормами закону, що суперечить меті покарання.

Додатково вказує на неправильне застосування положень ст.75 КК України і тому, що суд ухвалив рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину, у той час як передбаченою законом умовою такого звільнення, серед іншого, є не вчинення протягом цього строку нового кримінального правопорушення, тобто як злочину, так і кримінального проступку.

У запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_7 вказує, що суд першої інстанції належним чином мотивував свої висновки про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання, врахувавши повне визнання вини, щире каяття, жаль з приводу того, що сталося, вибачення перед потерпілим, який є дідусем обвинуваченого і вибачив його. Звертає увагу, що в судових дебатах і прокурор, і потерпілий просили призначити його підзахисному покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Крім того, вже після ухвалення вироку ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_10 , яка є вагітною, і наразі сім`я знаходиться на його утриманні. Вважає, що вказані обставини в сукупності з відмінною процесуальною поведінкою, молодим віком, притягненням до кримінальної відповідальності вперше, дають підстави для застосування положень ст.75 КК України. Також просить врахувати, що кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинив на фоні протиправної поведінки вітчима і не мав прямого умислу на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу зі змінами і просив її задовольнити; доводи захисника ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, стверджуючи про те, що суд призначив ОСОБА_6 справедливе покарання, і що прокурор помилково розцінив показання його підзахисного, які свідчать про заподіяння тяжких тілесних ушкоджень з непрямим умислом, як необережність і, відповідно, невизнання вини; доводи обвинуваченого на підтримку апеляційних вимог прокурора; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_6 умисно заподіяв ОСОБА_11 тяжке тілесне ушкодження за наступних обставин.

7 грудня 2020 року близько 23 години 10 хвилин ОСОБА_6 , знаходячись у квартирі АДРЕСА_3 , з метою з`ясування стосунків зі своїм вітчимом ОСОБА_9 направився до кімнати, де останній відпочивав разом з ОСОБА_12 та ОСОБА_11 . Зайшовши до кімнати, ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_9 та почав завдавати йому удари в різні частини тіла у зв`язку з тривалим конфліктом між ними. У цей час від почутого шуму в кімнаті прокинувся ОСОБА_11 , який, побачивши конфлікт між ОСОБА_6 і ОСОБА_9 , почав їх розбороняти та відтягувати ОСОБА_6 . Реалізовуючи умисел на заподіяння ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, який виник раптово на ґрунті неприязних відносин, ОСОБА_6 взяв зі столу кухонний ніж, та, повернувшись до ОСОБА_11 , правою рукою завдав йому ножове поранення в область живота, чим заподіяв проникаюче колото-різане поранення живота з ушкодженням лівої та правої долі печінки, явищами гемоперитонеуму, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя.
Дії ОСОБА_6 кваліфіковані судом за ч.1 ст.121 КК України умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Цим вимогам закону вирок суду першої інстанції не відповідає.

Як зазначено у вироку, кримінальне провадження у суді першої інстанції розглядалося із застосуванням положень ч.3 ст.349 КПК України.

Згідно з ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів стосовно обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що під час судового провадження в суді першої інстанції після оголошення обвинувачення суд, з`ясувавши, що ОСОБА_6 визнає себе винним, за згодою учасників судового провадження одразу прийняв рішення про дослідження доказів в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, ухваливши про допит обвинуваченого та дослідження документів і висновку експерта.

Під час допиту обвинувачений показав, що, потерпілий ОСОБА_11 приходиться йому дідусем. У той час він проживав у квартирі на АДРЕСА_4 разом з вітчимом ОСОБА_9 , матір`ю, молодшим братом, і до них приїхав ОСОБА_11 7 грудня 2020 року він прийшов додому, щоб наказати вітчима, який до цього побив його маму. Коли зайшов у квартиру, між ним і вітчимом виникла бійка, мама почала кричати, від чого прокинувся дідусь, який спав у цій же кімнаті, та який, підійшовши до них, почав їх розбороняти. Він та дідусь разом впали на підлогу, і в цьому падінні потерпілий отримав ножове поранення в область живота. Потерпілого ножем він вдарив випадково і навіть цього не відчув. Цей кухонний ніж він взяв на стільчику в кімнаті і спочатку кинув ним у вітчима, а коли вітчим потягнувся до ножа, забрав його, і тримав при собі, ходив з ним на кухню. Після падіння дідусь намагався піднятися, а він вийшов з квартири і про те, що ножем влучив у потерпілого, дізнався вже від дільничного офіцера поліції.

Тобто, фактично, ОСОБА_6 заперечив фактичні обставини кримінального правопорушення згідно з висунутим йому обвинуваченням, зокрема, наявність у нього умислу на заподіяння ОСОБА_11 тяжкого тілесного ушкодження, стверджуючи про те, що заподіяв потерпілому тяжке тілесне ушкодження з необережності.

Викладене повністю підтверджується записом на технічному носії інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.

Між тим, суд зазначив у вироку, що ОСОБА_6 винним себе за ч.1 ст.121 КК України визнав у повному обсязі, і, викладаючи зміст показань обвинуваченого, не зазначив суб`єктивне відношення останнього до вчинених ним дій та їх наслідків. А тому висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції формально підійшов до вирішення питання стосовно з`ясування того, чи правильно обвинувачений розуміє зміст обставин кримінального провадження, і чи немає сумнівів у добровільності його позиції, і за відсутності передбачених для цього підстав розглянув кримінальне провадження в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило йому ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, про що правильно зазначає в апеляційній скарзі прокурор.

Згідно з ст.409 КПК України підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Колегія суддів вважає, що невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження, про що детально вказано раніше, відповідно до вимог ст.ст.411, 412, 415 КПК України є підставами для скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, провести судовий розгляд, об`єктивно з`ясувавши обставини кримінального провадження, за наслідками якого ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при звільненні обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, і, як наслідок, м`якість призначеного покарання, то згідно з ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд, як про це зазначено у вироку, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, а також обставину, що пом`якшує покарання, відсутність обставин, що його обтяжують, і призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції відповідного закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, суд, фактично, не обґрунтував своє рішення про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання. Суд зазначив про визнання обвинуваченим вини та щире каяття, висновки про що, як встановлено судом апеляційної інстанції, не відповідають дійсності, та взяв до уваги позицію потерпілого, який вибачив онука і просив не призначати йому покарання, пов`язане з позбавленням волі, фактично, не врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, конкретні обставини, в тому числі агресивну поведінку обвинуваченого, який цілеспрямовано йшов до квартири з метою заподіяння тілесних ушкоджень вітчиму, влаштував там бійку у нічний час доби і заподіяв ОСОБА_11 , який намагався припинити його протиправні дії, тяжкі тілесні ушкодження.

А тому при новому судовому розгляді, за умови підтвердження такого ж обсягу обвинувачення і за наявності таких саме даних про особу винного, а також інших обставин, які мають враховуватися при призначенні покарання, звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України слід вважати необґрунтованим, на що вірно вказує прокурор в своїй апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13 квітня 2021 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3