Справа №949/277/21
Провадження №1-кс/949/43/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2021 року слідчий суддя Дубровицького районного суду Рівненської області ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , за участю адвоката ОСОБА_3 , розглянувши клопотання заступника начальника СВ відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Дубровицького відділу Сарненської місцевої прокуратури ОСОБА_5 , про арешт майна по матеріалах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000037 від 06.03.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Заступник начальника СВ відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_4 звернувся до суду із клопотанням про накладення арешту на автомобіль марки "DAF" модель "XF 105.460", реєстраційний номер НОМЕР_1 , спеціалізований напівпричіп марки "CARNEHL" моделі "CCS-GF", реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником яких є ОСОБА_6 , житель с. Міжгайці Любешівського району Волинської області та дошку, об`ємом 45 м3 власником якої є ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель с. Зелень Дубровицького району Рівненської області.
В обґрунтування клопотання слідчий посилається на те, що в провадженні слідчого відділення відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000037 від 06.03.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України.
Вказує на те, що 05 березня 2021 року до відділення поліції №1 надійшло повідомлення поліцейського ОСОБА_8 про те, що на трасі М25, неподалік м. Дубровиця, було зупинено автомобіль марки "DAF" модель "XF 105.460", реєстраційний номер НОМЕР_1 із спеціалізованим напівпричепом марки "CARNEHL" моделі "CCS-GF", реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , який перевозив дошку без відповідних документів.
У ході проведення огляду місця події 05 березня 2021 року було вилучено автомобіль марки "DAF" модель "XF 105.460", реєстраційний номер НОМЕР_1 , спеціалізований напівпричіп марки "CARNEHL" моделі "CCS-GF", реєстраційний номер НОМЕР_2 та дошку, об`ємом 45 м3. при огляді було встановлено, що дошка є сирою і на ній наявна волога тирса.
У клопотанні, як на обґрунтування своїх доводів для застосування арешту майна, слідчий посилається на показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .
Так, з показань свідка ОСОБА_8 вбачається, що 05 березня 2021 року біля 21 год. він, перебуваючи на добовому чергуванні в складі ГРПП та патрулюючи ділянку об`їзної дороги біля м. Дубровиця, зупинив для перевірки вантажний автомобіль "DAF" модель "XF 105.460", реєстраційний номер НОМЕР_1 , який рухався зі сторони кільця в напрямку м. Сарни. Керував даним автомобілем ОСОБА_9 , який надав для перевірки документи на автомобіль та посвідчення водія. Після цього йому було запропоновано надати документи на походження деревини, яку він перевозив, на що водій відповів, що в нього документів немає та їх мають привезти в м. Сарни для подальшого перевезення лісопродукції в м. Дніпропетровськ.
Свідок ОСОБА_7 у своїх показаннях вказав, що має у користуванні власний деревообробний станок для розпилювання деревини, який використовує для власних потреб. На початку травня 2020 року він домовився із своїм кумом ОСОБА_10 , який проживає в с. Здовбиця Здолбунівського району, про те, що наріже останньому лісоматеріалу для будівництва. Так, перший раз він закупив деревину 22 червня 2020 року в ДП "Зарічненське лісове господарство", а саме 20,27 м3 дерева породи сосна. Вказану деревину він порізав після купівлі в себе на пилорамі на протязі декількох днів та зложив дошки в господарстві. Наступного разу він придбав деревину 30 вересня 2020 року, а саме 9,9 м3 та 5 м3. Деревина була також породи сосна. Вказану деревину аналогічно порізав на дошки та теж зложив в господарстві на подвір`ї. У лютому 2021 року він домовився з кумом про доставку дощок. Так, він домовився з власником вантажного автомобіля, а саме ОСОБА_6 про перевозку деревини. 05 березня 2021 року приблизно в обідню пору, до нього приїхав автомобіль ОСОБА_6 "DAF", реєстраційний номер НОМЕР_1 із спеціалізованим напівпричепом марки "CARNEHL, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 . Він погрузив дошку в даний автомобіль та вже ввечері автомобіль поїхав. Товарно-транспортні накладні про купівлю деревини він водію не дав, так як забув.
У клопотанні слідчий ставить питання про накладення арешту на вказане майно для досягнення повноти, всебічності та неупередженості розслідування вищезазначеного факту, а також для збереження речових доказів, так як вилучене майно може містити на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та в майбутньому буде використано для доведення вини осіб, які перевозили придбану дошку, завідомо одержану кримінальним протиправним шляхом.
У судовому засіданні слідчий ОСОБА_11 клопотання підтримав, просив задоволити з підстав, вказаних у клопотанні.
Власник вилученого автомобіля марки "DAF" модель "XF 105.460", реєстраційний номер НОМЕР_1 та спеціалізованого напівпричепа марки "CARNEHL" моделі "CCS-GF", реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, однак уповноважив адвоката ОСОБА_3 на представлення його інтересів, що стверджується договором про надання правової допомоги від 10.03.2021 року та ордером серії ВК №1003718 від 10.03.2021 року.
Власник вилучених дощок ОСОБА_7 та представник власників майна - адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечили щодо накладення арешту на вилучене майно, а саме на автомобіль марки "DAF" модель "XF 105.460", реєстраційний номер НОМЕР_1 , спеціалізований напівпричіп марки "CARNEHL" моделі "CCS-GF", реєстраційний номер НОМЕР_2 та дошки, так як необхідності застосування такого арешту нема.
Представник власника вилученого майна - адвокат ОСОБА_3 просив у задоволенні клопотання відмовити з огляду на те, що вилучені автомобіль марки "DAF" модель "XF 105.460", реєстраційний номер НОМЕР_1 , спеціалізований напівпричіп марки "CARNEHL" моделі "CCS-GF", реєстраційний номер НОМЕР_2 та дошки не є ні об`єктом, ні предметом кримінального правопорушення, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а саме за ст. 198 КК України придбання, отримання, зберігання чи збут майна, одержаного кримінально протиправним шляхом.
Також додав, що було надано достатньо доказів, які свідчать про законність придбання заготівельного матеріалу круглих лісоматеріалів для виготовлення вищевказаних дощок, а саме товарно-транспортні накладні при перевезенні деревини, які підтверджують її купівлю та законність перевезення пиломатеріалів (дощок), а саме товарно-транспортна накладна від 05.03.2021 року, де зазначені відомості про перевезення вказаних пиломатеріалів, про які йдеться у клопотанні. Крім того, дошка є будівельним матеріалом, яка не вилучена законом з обігу та на придбання якої, крім вищевказаних документів, більше нічого не потрібно. Отже, необхідність такого арешту слідчим не доведена.
При цьому, адвокат ОСОБА_3 звернув увагу суду на порушення органом досудового розслідування норм КПК України, які полягають у тому, що після проведення огляду місця події 05 березня 2021 року, відомості до ЄРДР не були внесені невідкладно, а лише на наступний день 06 березня 2021 року.
Вислухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши додані до клопотання копії документів, а також документи, додані в ході судового розгляду, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що слідчим відділенням відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 березня 2021 року за №0000037, за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України.
Як вбачається з протоколу огляду місця події від 05 березня 2021 року, місцем огляду є частина автодороги Городище-Рівне-Старокостянтинів, а саме в межах автомобільної заправної станції "Авіас плюс", яка знаходиться на 32 км вказаної дороги, де було виявлено вантажний тягач марки "DAF" модель "XF 105.460", реєстраційний номер НОМЕР_1 та спеціалізований напівпричіп марки "CARNEHL" моделі "CCS-GF", реєстраційний номер НОМЕР_2 в середині якого було виявлено пиломатеріал - дошку обрізну, об`єм якої складає близько 45 м3 . Дошка не є сухою, наявна волога тирса.
Слід відмітити, що огляд місця події це слідча (розшукова) дія, мета якої полягає в дослідженні матеріальної обстановки місця події шляхом безпосереднього особистого її сприйняття слідчим, іншими учасниками огляду з метою виявлення, фіксації та вилучення слідів кримінального правопорушення та інших речових доказів, з`ясування механізму події та інших обставин, що мають значення для провадження.
Згідно КПК України, процесуальні дії під час кримінального провадження можуть фіксуватися: 1) у протоколі; 2) на носії інформації, на якому за допомогою технічних засобів зафіксовані процесуальні дії; 3) у журналі судового засідання (ст. 103 КПК України).
Так, огляд місця події належить до слідчих (розшукових) дій, зволікання з проведенням яких може спричинити зміну обстановки, зникнення слідів кримінального правопорушення або особи, якою воно було вчинено, предметів, які можуть стати речовими доказами. Особливість даного виду огляду полягає у тому, що згідно ч. 3 ст. 214 КПК України, огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після завершення такого огляду.
Отже, з аналізу вказаних норм КПК України слідує, що слідчий, після закінчення огляду місця події, а це в даному випадку о 21 год. 55 хв. 05 березня 2021 року та, відповідно, виявлення ним слідів кримінального правопорушення, зобов`язаний був негайно внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
У даному випадку слушним є зауваження представника власників вилученого майна адвоката ОСОБА_3 про те, що всупереч вищевказаній вимозі закону, відомості до ЄРДР були внесені лише на наступний після проведення огляду місця події день, а саме 06 березня 2021 року о 15 год. 05 хв.
Зазначені дії є грубим порушенням вимог кримінального процесуального законодавства та ставить під сумнів законність дій органу досудового розслідування.
Частиною 1 ст. 40 КПК України передбачено, що слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.
Незважаючи на вказані порушення, вантажний тягач марки "DAF" модель "XF 105.460", реєстраційний номер НОМЕР_1 , спеціалізований напівпричіп марки "CARNEHL" моделі "CCS-GF", реєстраційний номер НОМЕР_2 та обрізна дошка були вилучені, про що зазначено у вказаному вище протоколі огляду місця події від 05 березня 2021 року.
Згідно ч. 7 ст. 237 КПК України, вилучені в ході огляду речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу вважаються тимчасово вилученим майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.
Згідно частини 2 вказаної статті, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було їх було повністю або частково перетворено.
Статтею 131 КПК України визначено, що заходи забезпечення кримінального провадження, до яких відноситься арешт майна, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
За змістом ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено, що метою арешту майна є забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Вказаний перелік є вичерпним та розширювальному тлумаченню не підлягає.
Згідно з ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:
1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;
2) перелік і види майна, що належить арештувати;
3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;
4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України цього Кодексу.
Однак вищевказані вимоги слідчим дотримані не в повному обсязі.
Застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна є видом втручання у право на мирне володіння майном, що закріплено у ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини втручання у це право має мати законні підстави та мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Зазначені вимоги у контексті застосування заходів забезпечення кримінального провадження вимагаються визначення статусу суб`єкта, майно якого підлягає арешту у кримінальному провадженні та законної мети здійснення такого обмеження відповідного права.
Таким чином, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом (ст. 16 КПК України).
Так, аналізуючи дане клопотання про арешт майна та пояснення слідчого, останній посилається на те, що вилучені автомобіль марки "DAF" модель "XF 105.460", реєстраційний номер НОМЕР_1 , спеціалізований напівпричіп марки "CARNEHL" моделі "CCS-GF", реєстраційний номер НОМЕР_2 та дошка, об`ємом 45 м3 є речовими доказами та зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, а тому метою застосування такого арешту є збереження речових доказів.
Речовими доказами, відповідно до ст. 98 КПК України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Однак у судовому засіданні слідчим так і не обґрунтовано відповідність майна, на яке він просить накласти арешт, критеріям статті 98 КПК України, а саме не конкретизовано належність майна до провадження, тобто, чи були вилучені вантажний тягач та спеціалізований напівпричіп засобом вчинення кримінального правопорушення, дошки його предметом та які саме сліди кримінального правопорушення зберегли на собі ці об`єкти.
Так, постановою заступника начальника СВ відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_11 про приєднання речових доказів до кримінального провадження від 06 березня 2021 року, яку він додав до матеріалів клопотання, автомобіль марки "DAF" модель "XF 105.460", реєстраційний номер НОМЕР_1 , спеціалізований напівпричіп марки "CARNEHL" моделі "CCS-GF", реєстраційний номер НОМЕР_2 та дошку, об`ємом 45 м3 приєднано до кримінального провадження №0000037 в якості речового доказу.
Однак вказана постанова слідчого крім того, що не містить ідентифікації зазначених дощок, також містить протиріччя стосовно правової кваліфікації кримінального правопорушення, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а саме у постанові зазначено, що відомості внесені до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, при тому, що у витязі з ЄРДР правова кваліфікація кримінального правопорушення значиться за ст. 198 КК України, що ставить під сумнів статус вказаного майна.
Крім того, слідчий у клопотанні просить накласти арешт на дошки, зазначаючи їх точний об`єм, а саме 45 м3, не надаючи документальне підтвердження проведення замірів на предмет встановлення точної кількості вказаних дощок.
Також у судовому засіданні не підтвердилася та не заслуговує на увагу вказана слідчим обставина про те, що вилучена дошка є сирою з наявною на ній вологою тирсою, що свідчить про її виготовлення напередодні вилучення та при цьому ставить під сумнів її виготовлення з деревини, яка вказана у товарно-транспортних накладних.
Як встановлено в ході розгляду клопотання, процес сушки свіжовиготовленої дошки, без поміщення їх до спеціального приміщення, займає не менше шести місяців, а тому будь-які вагання з приводу того, чому дошка була сирою, відпадають.
Тому, слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не наводить у ньому достатніх і належних доказів тих обставин, які є визначальними та необхідними для накладення арешту на майно.
Отже, зазначаючи обставини, якими слідчий обґрунтовує свої доводи, останній не наводить підставу для накладення арешту на вказане ним майно, не наводить достатньо доказів, що таке відповідає критеріям речових доказів, визначених у ст. 98 КПК України, розумність і співмірність обмеження права власності фізичних осіб, не вказує чи мають відношення до даного кримінального провадження ті особи, які володіють таким майном, чим доводиться неправомірність отримання майна особами та обґрунтування необхідності такого арешту, оскільки таке ґрунтується лише на припущенні ймовірного придбання майна дошки, завідомо одержаних кримінальним протиправним шляхом.
При цьому, обов`язок доведення необхідності арешту покладається на слідчого, який звернувся з клопотанням про арешт майна.
Так, об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України є встановлений законом порядок придбання і відчуження майна, який забезпечує право власності.
Предметом вказаного кримінального правопорушення є майно, завідомо одержане злочинним шляхом. Під майном, одержаним злочинним шляхом, слід розуміти майно, яке прямо або опосередковано отримано в результаті вчинення суспільно небезпечного діяння. Таке майно може бути здобуте як шляхом вчинення злочину, так і шляхом вчинення діяння, яке містить ознаки злочину, але в силу передбачених законом обставин не тягне кримінальної відповідальності (наприклад, вчинене особою, яка не є суб`єктом злочину через неосудність або недосягнення віку, з якого настає кримінальна відповідальність).
Злочинний спосіб, у який одержано таке майно, для кваліфікації діяння за ст. 198 значення не має. Це можуть бути: викрадення майна, його привласнення, вимагання, заволодіння ним шляхом шахрайства або зловживання службовим становищем, одержання хабара, контрабанда, шахрайство з фінансовими ресурсами, вбивство з корисливих мотивів тощо.
У даному випадку, слідчий, вносячи відомості до ЄРДР за ст. 198 КК України, не переконався в тому, чи дійсно дошки є предметом даного кримінального правопорушення та одержані кримінально протиправним шляхом, а саме з деревини, придбаної в результаті вчинення протиправно-караного діяння, тобто незаконно добутої деревини.
Так, предметом регулювання спеціального закону у лісовій сфері - Лісового кодексу України є суспільні відносини в сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів. Тобто, кодекс визначає відносини із заготівлі деревини як природного ресурсу, використання якої має проводитись на підставі спеціального дозволу (лісорубного квитка). Положення кодексу не містять вимог щодо обліку деревини на місці заготівлі і законодавчі вимоги не поширюється на поводження із деревиною після її вивезення із лісу. На цій стадії заготовлена деревина із природного ресурсу перетворюється на звичайний товар (лісоматеріал, деревину сировину), обіг якого визначається цивільним законодавством.
Тож варто проаналізувати правовий статус деревини як товару. Слід підкреслити, що необроблена деревина, будучи природним ресурсом, після її законної заготівлі стає річчю (майном).
Згідно ч. 1 ст. 178 ЦК України, об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
Відомостей про те, що заготівля деревини та подальший її продаж відбувалися не на законних підставах, матеріали клопотання не містять та вказаний факт слідчим у судовому засіданні не доведено.
Також слід звернути увагу на те, що на відміну від деревини, що добута у законний спосіб, доля незаконно добутої деревини, що була предметом вчинення адміністративного чи кримінального правопорушення визначена законом: така деревина підлягає вилученню у встановленому законом порядку (ст. 108 ЛК України). Вилучення незаконно деревини корелюється із вимогами кримінального законодавства, а саме: право власності на деревину, що отримана в незаконний спосіб, особою не набувається.
Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України діє презумпція правомірності набуття майна. За загальним правилом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Із зазначеного слідує, що факт правомірності набуття у власність деревини підтверджується доданими та наявними у матеріалах справи товарно-транспортними накладними
Окрім того, з об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене ст. 198 КК України, виражається у заздалегідь не обіцяному вчиненні будь-якого (чи декількох) із чотирьох діянь, альтернативно передбачених у її диспозиції, щодо майна, одержаного кримінально протиправним шляхом: його 1) придбання, або 2) отримання, чи 3) зберігання, або 4) збут і ні одне з яких не знайшло свого підтвердження в ході розгляду клопотання.
Як підсумок, такі обставини, які послугували для внесення відомостей до ЄРДР, не свідчать про наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України.
Частиною 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Разом з тим, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. 94, ст. 132, ст. 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину і достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
У судовому засіданні не встановлено підстав для арешту майна, так як дане клопотання є передчасним, оскільки на момент його розгляду законність придбання та перевезення вилученого майна не спростована слідчим, не встановлена наявність достатніх підстав щодо вчиненні певною особою кримінального правопорушення, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, бо до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені лише дані про перевезення дошки, що само по собі не містить інформації про наявність кримінального правопорушення, бо відсутні вказання на необхідні ознаки складу злочину, передбаченого ст. 198 КК України, що у відповідності із ст.173 КПК України, обумовлює відмову в задоволенні клопотання про арешт майна, оскільки не доведена необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.
В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ісмаїлов проти Росії" від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".
Відповідно до ст. 29 Загальної декларації прав людини, "кожна людина, здійснюючи свої права і свободи, повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання й поваги прав і свобод інших та з метою задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві". Мета, підстави і межі здійснення прав людини конкретизуються також у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, в Міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права, а також в Європейській Конвенції про захист прав особи й основних свобод. Конституція України також передбачає межі здійснення громадянами своїх прав. Так, згідно зі ст. 64, конституційні права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень можуть встановлюватися в умовах воєнного або надзвичайного стану. Аналіз зазначеної статті дозволяє зробити висновок про те, що закріплені в ній критерії (підстави) правомірного обмеження прав і свобод людини та громадянина базуються на принципі співвідношення публічних і приватних інтересів.
Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.
Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23.09.1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.
На теперішній час слідчим не доведено, що в застосуванні цього заходу є необхідність, і що потреби досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, як арешт зазначеного у клопотанні майна.
Відтак, доводи слідчого щодо необхідності накладення арешту з метою збереження речових доказів, що, безумовно, може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, є необґрунтовані, так як відповідність вилученого майна критеріям речового доказу не встановлена.
Слідчим не наведено підстав вважати, що майно, на яке він просить накласти арешт, є предметом злочину, не надано відповідних доводів щодо мети застосування такого виду забезпечення кримінального провадження як арешт майна, а також не вказано виконання яких саме завдань планує досягти слідчий при застосуванні такого виду заходів забезпечення кримінального провадження, як накладення арешту на майно.
На підставі викладеного, виходячи із принципу змагальності, що передбачає самостійне відстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, рахую, що слідчий не надав суду належних доказів щодо необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна у кримінальному провадженні №0000037 від 06.03.2021 року а тому у задоволенні даного клопотання слідчого про арешт майна слід відмовити.
На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 131, 132, 170-173, 309, 372, 395 КПК України, слідчий суддя
П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання заступника начальника СВ відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Дубровицького відділу Сарненської місцевої прокуратури ОСОБА_5 , про арешт майна по матеріалах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000037 від 06.03.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України відмовити.

Відмова у задоволенні клопотання про арешт майна, у відповідності до ч. 3 ст. 173 КПК України, тягне за собою негайне повернення особі всього тимчасово вилученого майна.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Голова Дубровицького
районного суду: ОСОБА_1