Категорія:арешт майна. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_7 ,
підозрюваної ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду справу за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 та підозрюваної ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 серпня 2021 року про накладення арешту на майно (ЄРДР № 0000625),
В С Т А Н О В И В:
Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 серпня 2021 року задоволенно клопотання старшого слідчого відділу в ОВС СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_9 , яке погоджено з прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (загальна площа 103 кв.м, житлова площа 67,6 кв.м.) та автомобіль «Volkswagen Golf» н.з. НОМЕР_1 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , з метою забезпечення конфіскації майна підозрюваної, в рамках досудового розслідування кримінального провадження внесеного до ЄРДР № 0000625, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.149, ч.3 ст.357 КК України.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що проводиться досудове розслідування за ч.3 ст.357, ч.2 ст.149 КК України, в якому ОСОБА_8 було повідомлено про підозру та яка має у власності житловий будинок та автомобіль, тому слідчий суддя з метою в майбутньому забезпечення конфіскації майна як виду покарання наклав арешт шляхом із забороною його відчуження.
В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 та підозрювана ОСОБА_8 вважають ухвалу слідчого судді необґрунтованою. Посилаються на те, що ОСОБА_8 перебуває в шлюбі із ОСОБА_10 , житловий будинок та автомобіль, на які накладено арешт, і право власності на які зареєстровано за підозрюваною, набуті за час шлюбу, а тому належать на праві спілної сумісної власності подружжя. Зазначають, що в порушення вимог ст. 72 КПК України слідчий суддя не повідомив співвласника майна ОСОБА_10 про розгляд клопотання. Просять ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити слідчому в задоволенні клопотання про накладення арешту.
Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, підозрювану ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 , які підтримували подану апеляційну скаргу та просили скасувати арешт майна, прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги і просив рішення слідчого судді залишити без змін, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до положень ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з приписами ч.ч.2, 5 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, у тому числі, конфіскації майна як виду покарання і накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого або засудженого, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.
Застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен був діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного і обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен був врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Апеляційний суд доходить висновку, що слідчим суддею не в повній мірі дотримано вказаних вимог закону.

Так, зідно матеріалів клопотання, СУ ГУНП у Волинській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, яке внесене до ЄРДР за № 0000625 від 02 жовтня 2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.357, ч.2 ст.149 КК України.

19 липня 2021 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.357, ч.2 ст.149 КК України.
Згідно норм п.3 ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

У відповідності до ч.5 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Положеннями ч.1 ст.59 КК України передбачено, що покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.

Санкцією ч.2 ст.149 КК України передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої.

Таким чином, додаткове покарання у виді конфіскації майна за ст.149 КК України є альтернативним, а не обов`язковим.

Водночас апеляційний суд вважає, що слідчим суддею не враховано вимог ч.4 ст.173 КПК України про необхідність застосування найменш обтяжливого способу арешту належних ОСОБА_8 автомобіля та будинку.

Відповідно до норм ч.11 ст.170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Вказана норма узгоджується і з положеннями ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно із приписами ст.ст.7, 16 КПК України, загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Накладаючи арешт на нерухоме майно, зазначене у клопотанні, слідчий суддя послався лише на те, що накладення арешту обумовлено метою запобігання можливості його відчуження. Слідчим суддею фактично не було проаналізовано клопотання слідчого з боку обґрунтованості та співрозмірності, наявності необхідності накладення арешту на майно, а лише описано необхідність арешту даного майна, зазначену в клопотанні слідчого.

Враховуючи, що на стадії досудового розслідування слідчим суддею здійснюється функція судового контролю, яка за своїм духом виступає механізмом стримувань та противаг при здійсненні досудового розслідування, колегія суддів вважає, що висновки слідчого судді про необхідність накладення арешту на будинок та автомобіль, є передчасними та не відповідають вимогам кримінального процесуального закону.

Суд апеляційної інстанції вважає, що органом досудового розслідування не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, з метою забезпечення можливої конфіскації як виду покарання. а також не враховано наслідки арешту майна для власника майна та третіх осіб.
Також апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що відповідно до вимогами п.4 та п.5 ч.5 ст.173 КПК України передбачено, що у своїй ухвалі про накладення арешту на майно слідчий суддя зазначає, крім іншого, також заборону розпоряджатися або користуватися майном у разі її передбачення та вказівку на таке майно, а також порядок виконання ухвали.
Разом з тимм, як вбачається зі змісту резолютивної частини ухвали, слідчий суддя вищевказаної вимоги кримінального процесуального закону не дотримався та не зазначив конкретний спосіб виконання ухвали про накладення арешту та спосіб обтяження майна, допустивши таким чином істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що завадило йому прийняти законне та обґрунтоване рішення та є безумовною підставою для скасування такої ухвали.
Також, задовольняючи клопотання слідчого, слідчий суддя не надав відповідної правової оцінки прохальній частині клопотання слідчого щодо визначення порядку накладення арешту на майно та подальшого розпорядження арештованим майном, а саме визначення місця та способу збереження арештованого майна.
Ці обставини на переконання апеляційного суду свідчать, що клопотання прокурора та додані до нього матеріали, не містять підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника (володільця) майна з метою забезпечення кримінального провадження, а тому ухвала слідчого судді підлягає скасуванню.
На підставі наведеного і керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та підозрюваної ОСОБА_8 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.08.2021 скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_9 про накладення арешту на майно.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: