КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №357/1455/21
Провадження №11-кп/824/2575/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 289 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

03 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом та Державною установою «Білоцерківська виправна колонія №35» матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.03.2021 щодо ОСОБА_6 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.03.2021 в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_6 від відбування невідбутої частини покарання відмовлено.

В обґрунтування свого рішення, суд першої інстанції вказує на те, що комісією Білоцерківської виправної колонії №35 відмовлено в умовно-достроковому звільненні від покарання в зв`язку з відсутністю у засудженого достатнього ступеня виправлення, крім того, на даний час достатніх підстав вважати, що засуджений ОСОБА_6 своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення підстав не має. Засуджений ОСОБА_6 , відбуваючи покарання, працює лише з 25.02.2021, тобто останній працевлаштувався вже після подачі до суду клопотання про умовно-дострокове звільнення з місць позбавлення волі.
Також, судом першої інстанції враховано, що за період з 2007 по 2016 роки ОСОБА_6 чотири рази засуджувався за умисні злочини, відбував покарання у місцях позбавлення волі, в тому числі був звільнений з місць позбавлення волі умовно-достроково, однак, після звільнення знову вчиняв нові умисні злочини, що свідчить про не бажання ОСОБА_6 ставати на шлях виправлення, зрештою, суд першої інстанції не знайшов законних підстав для задоволення клопотання та вважає його передчасним.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.03.2021 та ухвалити нову ухвалу про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_6 від відбуття невідбутої частини покарання.

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, проголошеним з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог апелянт вказує на те, що в ухвалі Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.03.2021 не відображено та не надано оцінки письмовому доказу витягу з наказу ДУ «Бучанської виправної колонії №85» №153/аг-20 від 06.10.2020, в якому зазначено «за сумлінну поведінку і ставлення до праці навчання, активну участь у роботі самодіяльних організацій, виконання робіт по благоустрою установи та прилеглої території, за підсумками роботи у ІІІ кварталі 2020 року засудженому ОСОБА_6 оголосити - подяку», поданню ТОВ «Вертикаль» ДУ «Бучанської виправної колонії №85» про застосування до засудженого ОСОБА_6 заходу заохочення «Подяка», в якому зазначено підстави заохочення: «За сумлінну поведінку та ставлення до праці», довідці ДУ «Білоцерківська виправна колонія №35» про роботу засудженого ОСОБА_6 на посаді укладальника-пакувальника на дільниці пошиття мішків цеху №2 «Підприємство ДКВСУ (№35)» за підписом помічника начальника установи (з питань залучення до праці та трудової адаптації) капітана внутрішньої служби ОСОБА_9 ; гарантійному листу ТОВ гастрономічно-туристичний клуб «КВЕВРІ» за вих. №1502/1 від 15.02.2020 про гарантування працевлаштування ОСОБА_6 на посаді офіціанта та укладення з ним трудового договору на визначений термін після його умовно-дострокового звільнення; поясненням самого засудженого ОСОБА_6 , в яких останній пояснює, з початку відбування терміну ув`язнення в державній установі Бучанській виправній колонії №85, навчався в училищі колонії. В подальшому, йому більше року виготовлявся паспорт, який ОСОБА_6 втратив. Весь цей час він виявляв бажання працювати та звертався до керівництва установи про працевлаштування. Був працевлаштований з травня 2020 року по листопад 2020 року, в зв`язку з тим, що 02.12.2020 його було переведено до державної установи Білоцерківська виправна колонія №35, про вчинене кримінальне правопорушення розкаюється, повністю визнав свою вину, запевняє про не вчинення злочинів.

Також апелянт вказує, що судом першої інстанції, в своєму рішенні не відобразив та не надав повної всебічної та об`єктивної оцінки фактам, наведеним в Характеристиці державної установи Бучанської виправної колонії №85 від 26.03.2020 на засудженого ОСОБА_6 , зокрема, що останній правила поведінки та вимоги установленого відбування покарання намагається не порушувати, в колективі не конфліктний, за характером спокійний. Також, судом не відображено та не надано оцінки поясненням засудженого ОСОБА_6 , в яких останній зазначає, що перебуваючи у державній установі Білоцерківська виправна колонія №35, він неодноразово звертався (усно і письмово) до керівника колонії з проханням надати йому роботу, але, лише 25.02.2021 його було працевлаштовано, що не спростовано представником Білоцерківської виправної колонії №35.

Апелянт вважає, що суд дійшов хибного висновку про те що, засуджений ОСОБА_6 має тривале злочинне спрямування поведінки, вперте небажання стати на шлях виправлення; засуджений ОСОБА_6 , відбуваючи покарання, працює лише з 25.02.2021, тобто працевлаштувався вже після подачі до суду клопотання про умовно-дострокове звільнення з місць позбавлення волі.

Також, апелянт вважає необґрунтованими посиланнями суду першої інстанції, як на підставу для відмови в задоволенні клопотання, що засуджений має лише одне заохочення, оскільки закон не передбачає певної кількості заохочень для застосування умовно-дострокового звільнення. Посилання суду на те, що ОСОБА_6 за період з 2007 по 2016 роки 4 рази засуджувався і вже один раз звільнявся від відбування покарання умовно-достроково, не може сама по собі слугувати підставою для відмови в умовно-достроковому звільненні, оскільки ці обставини не стосуються покарання, яке засуджений відбуває на даний час. Сукупність даних, які характеризують особу засудженого, в тому числі його характеристики, ставлення до праці, соціальна спрямованість, наявність даних які характеризують особу засудженого, вказують на те що ОСОБА_6 підлягає умовно-достроковому звільненню

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_6 та його захисника, які просили задовольнити вимоги апеляційної скарги, ухвалу суду скасувати, як незаконну і необґрунтовану, та постановити нову ухвалу, застосувавши до ОСОБА_6 положення ст. 81 КК України, думку прокурора, який заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали особової справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Сумлінна поведінка в розумінні ст. 81 КК України є не тільки пасивна поведінка засудженого, яка полягає у стримуванні від порушень режиму відбування покарання, порушення правил внутрішнього розпорядку, вживання алкогольних напоїв, наркотичних засобів, азартних ігор, неухильне додержання загальноприйнятих норм і правил поведінки, а й активна форма його поведінки: активна участь у суспільному житті і сумлінне ставлення до навчання, гарна поведінка в побуті та інше.
Сумлінне ставлення до праці в розумінні ст. 81 КК України є свідома участь у суспільно-корисній праці, систематичне виконання та перевиконання виробничих завдань, внесення раціоналізаторських пропозицій, винахідницькі відкриття, сумлінне виконання трудових обов`язків і дорученої роботи, якість її виконання, прагнення до вдосконалення наявного фаху, спеціальності, придбання спеціальності або підвищення ділової кваліфікації, відсутність трудових порушень, прогулів, відмов у роботі, дбайливе ставлення до довіреного майна, інструментів, суворе додержання правил охорони праці і техніки безпеки тощо.
Відповідно до роз`яснень п. 17 постанови пленуму Верховного суду України «Про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002 року, суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії.
Зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, оскільки судовий розгляд питання про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб.
Так, згідно до вимог ст.6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.
На суд покладається обов`язок відповідно до вимог ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення.
Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим: 1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, а також за необережний тяжкий злочин; 2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі; 3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.
Судом першої інстанції при розгляді клопотання дотримано зазначених вище вимог закону в повному обсязі.
Як вбачається з матеріалів судового провадження, 11.02.2021 року до Білоцерківського міськрайонного суду захисником засудженого ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_7 подано клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.03.2021 в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_6 від відбування невідбутої частини покарання відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що засуджений ОСОБА_6 на шлях виправлення не став, своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці не довів своє виправлення.
З такими висновками суд першої інстанції погоджується і колегія суддів, виходячи з натупного.
Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року, ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення воді на строк 4 роки. На підставі ст. 75, ст. 76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки. Вказаний вирок набрав законної сили.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16.05.2018 року звільнення від відбування покарання з випробуванням, встановлене вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 08.11.2016 року скасоване та ОСОБА_6 направлено для відбування призначеного покарання в місця позбавлення волі.
Крім цього судом першої інстанції встановлено, що за період з 2007 по 2016 роки ОСОБА_6 4 рази засуджувався за умисні злочини, а саме: вироком Оболонського районного суду м. Києва від 05.11.2007 року ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст. 185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком на 1 рік. Однак через нетривалий час знову вчинив умисний злочин. 19.10.2011 року вироком Подільського районного суду м. Києва засуджений за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ст. 70 КК України до 2років обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком на 2 роки. Проте через нетривалий час в черговий раз вчинив умисний злочин. 29.02.2012 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі. 26.11.2012 року звільнений від відбування покарання умовно-достроково на 11місяців 22 дні. Проте це не призвело до позитивних змін в особистості засудженого і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, він знову вчинив умисний злочини, що жодним чином не сприяло його виправленню та припиненню його злочинної діяльності, яка є стійкою.
На даний час ОСОБА_6 відбуває покарання за вчинення умисного злочину проти власності, що свідчить про його схильність до вчинення злочинів та небажання стати на шлях виправлення.
Згідно характеристики, виданої ДУ «Бучанська виправна колонія (№85)» від 26.03.2020 року, утримуючись в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» ОСОБА_6 характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав. З 22.12.2018 року відбував покарання в ДУ «Бучанська виправна колонія (№85)». За час відбування характеризувався посередньо. Працевлаштованим станом на 26.03.2020 року на виробництві установи не був. На заходи виховного та профілактичного характеру реагує, але не завжди робить для себе належних висновків. Участь у програмах диференційного виховного впливу не приймає. Не завжди має охайний зовнішній вигляд, спальне місце та приліжкову тумбочку намагається утримувати в чистоті та порядку. В колективі засуджений не конфліктний, підтримує стосунки із засудженими різної спрямованості. За характером скритний, спокійний. Соціально-клрисні зв`язки із родичами підтримує шляхом листування. Виконавчих листів до установи не надходило. Вину в скоєному злочині визнав. Застосування ст. 101 КВК України, переведення до дільниці соціальної реабілітації, підлягав із 22.11.2019 року (протокол № 44 від 22.11.2019 року комісією установи відмовлено). Застосування ст. 82 КК України, заміни покарання більш м`яким, підлягав з 22.03.2020року, (протокол № 12 від 26.03.2020 року комісією установи відмовлено). Стягнень не мав, отримав 1 заохочення, 06.10.2020 року подяка за сумлінне ставлення до праці.
Згідно характеристики, виданої ДУ «Білоцерківська виправна колонія № 35», в установі ОСОБА_6 відбуває покарання з 02.12.2020 року. За час відбування покарання характеризується посередньо, дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, стягнень та заохочень не має. На виробництві установи працевлаштований на посаді укладальника-пакувальника на дільниці пошиття мішків з 25.02.2021 року. Роботи із самообслуговування виконує, має достатній рівень необхідних навичок. Не допускає порушень вимог пожежної безпеки. Відповідно до вимог статті 133 КВК України не допускає злісні порушення режиму відбування покарання. Відповідно до ст. 127 КВК України не приймає участь у роботі самодіяльних організацій. Відповідно до ст. 123 КВК України приймає особисту участь у організації виховних заходів, не приймає участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу для засуджених. Відповідно до вимог статті 126 КВК України має середню освіту. Згідно з ст. 110 КВК України, підтримує зв`язки із рідними та близькими родичами шляхом телефонних розмов, за час відбування покарання не мав побачень, посилки та передачі не отримував.
Під сумлінною поведінкою розуміється не тільки стримування від порушень режиму відбування покарання і внутрішнього розпорядку, а й активна форма поведінки, що виражається в участі в суспільному житті, прагненні спокутувати вину за вчинений злочин, у наявності заохочень.
Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів провадження, зокрема з характеристик, засуджений за час відбування покарання своєю поведінкою та ставленням до праці не довів своє виправлення, характеризується посередньо, стягнень не мав, отримав одне заохочення, 06.10.2020 подяка за сумлінне ставлення до праці. Під час перебування в ДУ «Бучанській виправній колонії (№85)» не був працевлаштований. 02.12.2020 переведений до ДУ «Білоцерківська виправна колонія (№35)», де працевлаштувався лише 25.02.2021, фактично за півроку до настання підстав, які дають право для застосування ст. 81 КК України.
З приводу наданої під час апеляційного розгляду захисником відповіді начальника установи ДУ «Бучанська виправна колонія (№85)» ОСОБА_10 на адвокатський запит з приводу того, що ОСОБА_6 працював в установі з 03.01.2019 по 30.09.2020 рік, то дані вказаної відповіді суперечить іншим матеріалам провадження, адже, згідно виписки із протоколу засідання комісії ДУ «Бучанська виправна колонія (№85)» (а.с. 23), станом на 26.03.2020 року ОСОБА_6 працевлаштований не був, а працевлаштувався лише 25.02.2021 року в ДУ «Білоцерківська виправна колонія № 35» на посаду укладальника-пакувальника на дільниці пошиття мішків цеху №2 ДУ «Підприємство ДКВСУ (№35), що і підтверджується довідкою (а.с. 22).
Більш того, дані, викладені у відповіді на запит адвоката не співпадають і з поясненнями самого засудженого, який повідомляв, що з початку відбування терміну ув`язнення в державній установі Бучанській виправній колонії №85, навчався в училищі колонії. В подальшому, йому більше року виготовлявся паспорт, який ОСОБА_6 втратив. Весь цей час він виявляв бажання працювати та звертався до керівництва установи про працевлаштування, та був працевлаштований лише з травня 2020 року по листопад 2020 року.
Крім того, з довідки про заробітну плату за період з 03.012019 р., долученої до відповіді на запит адвоката вбачається, що заробітна плата нараховувалась лише з червня 2020 р., що повністю узгоджується з показаннями засудженого ОСОБА_6 та додатково ставить під сумнів інформацію, викладену у відповіді на запит адвоката щодо періоду працевлаштування ОСОБА_6 .
Таким чином, встановлені судовим розглядом дані щодо обставин відбування покарання свідчать про те, що наразі відсутні достатні підстави для висновку, щодо необхідності умовно-дострокового звільнення засудженого, адже відсутні факти, які б свідчили, що його поведінка та ставлення до праці набули таких позитивних, послідовних та сталих змін, що свідчать про його виправлення.
Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що ОСОБА_6 підпадав під дію ст. 101 КВК України по відбуттю 1/2 строку призначеного покарання, проте 03.02.2021 року на комісії установи, де засуджений відбуває покарання, ОСОБА_6 було відмовлено в можливості застосування ст. 101 КВК України та з приводу застосування ст. 81 КК України, у зв`язку з тим, що останній має не достатній ступінь виправлення.
Дані про наявність у ОСОБА_6 одного заохочення, про що вказує захисник, заслуговують на увагу, проте ці обставини не мають виключного значення при прийнятті рішення про умовно-дострокове звільнення.
Суд першої інстанції вірно вказав на те, що відповідно до Наказу Міністерства Юстиції України №2300/5 від 04.11.2013 р. із змінами "Про організацію соціально-виховної та психологічної роботи із засудженими", щоквартально здійснюється оцінювання поведінки засуджених та надаються пропозиції адміністрації установи для прийняття вмотивованого рішення про доцільність або недоцільність застосування до засуджених заходів заохочення.
Разом з тим, за тривалий час перебування в колонії, ОСОБА_6 позитивно оцінювався лише один раз - має лише 1 заохочення.
Оскільки умовно-дострокове звільнення застосовується у кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до дискреційних повноважень суду, колегія суддів вважає, що факт того, що хоча засуджений ОСОБА_6 формально виконує свої прямі обов`язки, свідчить лише про те, що останній виконує їх на підставі закону, оскільки це є прямим обов`язком усіх засуджених, а умовно дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, визнання вини у скоєному злочині, і з огляду на це, такі дії засудженого не можна розцінювати як сумлінну поведінку та належне ставлення до праці, а тому, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_6 своїм відношенням до праці та поведінкою не довів своє виправлення та перевиховання і обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви останнього про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Посилання захисника на те, що ОСОБА_6 своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, не мають достатнього ступеня доведеності обставин, які мають бути прийняті до уваги для застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання. Наведені вище обставини в їх сукупності свідчить про те, що засуджений ОСОБА_6 лише стає на шлях виправлення, але не довів його в обсязі достатньому для застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання відповідно до положень ст.81 КК України.
Гарантійний лист ТОВ гастрономічно-туристичний клуб «КВЕВРІ» за вих. №1502/1 від 15.02.2020 про гарантування працевлаштування ОСОБА_6 на посаді офіціанта та укладення з ним трудового договору на визначений термін після його умовно-дострокового звільнення вказує лише на готовність вказаного клубу працевлаштувати засудженого ОСОБА_6 після звільнення з місць позбавлення волі, проте, свідчить про те, що ставленням до праці в умовах відбування покарання засуджений довів своє виправлення.
Твердження захисника, про формальне дослідження судом даних про особу засудженого є непереконливими, оскільки, як вбачається із звукозапису й журналу судового засідання від 17.03.2021 року, при вирішенні клопотання захисника про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_6 від подальшого відбування покарання, місцевий суд вислухав учасників судового провадження та дослідив особову справу засудженого, належно оцінив всі обставини справи у рішенні суду та про все це відобразив у своєму рішенні.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив усі дані про особу засудженого та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання захисника про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_6 від подальшого відбування покарання, з яким погоджується і колегія суддів.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість постановленого у справі судом першої інстанції рішення, не вбачається.
Відтак, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , відповідно, ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.03.2021 щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ___________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4