Єдиний унікальний номер судової справи 201/3468/21
Номер провадження 1-кп/201/640/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2021 року м. Дніпро

вул. Паторжинського, 18 а

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючого - судді Ополинської І.Г.,

при секретарі судового засідання Горностаєвій О.М.,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора Пахомової К.О.,

представника потерпілого Ковальчук М.К.,

захисника обвинуваченого адвоката Товстого К.А.,

обвинуваченої ОСОБА_1 ,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпрі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 12 лютого 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000149 за обвинуваченням:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Гуляйполе Запорізької області, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 12 лютого 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000149 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК України.

Під час підготовчого провадження за вказаним обвинувальним актом захисником обвинуваченої ОСОБА_1 адвокатом Товстим К.А. подане письмове клопотання про повернення обвинувального акту прокурору з підстав його невідповідності вимогам статті 291 Кримінального процесуального Кодексу України, зокрема, пред`явлення його підзахисній неконкретного обвинувачення, чим суттєво порушено право останньої на захист.

Так, захисник Товстий К.А. підтримав доводи та підстави повернення обвинувального акту прокурору, викладені ним в у письмовому клопотанні, зауваживши на тому, що у наданому суду обвинувальному акті відсутні фактичні обставини інкримінованого його підзахисній ОСОБА_1 кримінального правопорушення. При цьому, на переконання захисника, правова кваліфікація кримінального правопорушення можлива тільки тоді, коли в обвинувальному акті викладені фактичні обставини кримінального правопорушення і по даним обставинам здійснюється кваліфікація кримінального правопорушення. Зазначив, що сторона обвинувачення, кваліфікуючи дії ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 222 КК України, грубо порушила вимоги п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, зазначивши фактичні обставини щодо виплати державної допомоги на дітей одиноким матерям в виді субсидії, наявності спричиненої шкоди проти власності, що взагалі спростовує кваліфікацію дій останньої за ч. 1 ст. 222 КК України. Вважав, що суд не повинен самостійно встановлювати такі фактичні обставини та виконувати обов`язки сторони обвинувачення.

Обвинувачена ОСОБА_1 підтримала у повному обсязі клопотання свого захисника адвоката Товстого К.А.

Представник потерпілого Ковальчук М.К. заперечувала проти задоволення клопотання захисника та вважала за необхідне відмовити в його задоволенні.

Прокурор Пахомова К.О. заперечувала проти задоволення поданого захисником Товстим К.А. клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, вважаючи його необґрунтованим. Зазначила, що наданий суду обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України та просила призначити судовий розгляд за наданим суду обвинувальним актом. Інших мотивів щодо необґрунтованості поданого стороною захисту клопотання та необхідності відмови у його задоволенні, прокурором не наведено.

Вислухавши думки учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт та доданий до нього реєстр матеріалів досудового розслідування, зіставивши їх з вимогами кримінального процесуального закону, суд приходить до висновку, що клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акту прокурору з підстав його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відпові дно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Частиною 6 ст. 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статі 7 цього Кодексу.

До загальних засад кримінального провадження згідно ст. 7 КПК України віднесено законність, яка встановлює обов`язок слідчого, прокурора та суду неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства.

Виходячи з тлумачення кримінального процесуального закону, положення п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюються не лише на випадки, коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідають вимогам Кримінального процесуального Кодексу України.

Така позиція, що повернення обвинувального акту має здійснюватися не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках, передбачених КПК України, узгоджується і з висновком у постанові Верховного Суду України № 5-11кс15 від 25 травня 2015 року.

Згідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити наступні відомості, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.

Пунктом 3 (а) статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно ч. 2 ст. 1 КПК України, є частиною національного кримінального процесуального законодавства України, визначено, що обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення повинен бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52).

Отже, виходячи із змісту наданого суду обвинувального акту, вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прокурором не були виконані належним чином, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні доказуванню підлягають, в тому числі, подія злочину (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Згідно до наданого суду обвинувального акту обвинуваченій ОСОБА_1 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК України, а саме надання завідомо неправдивої інформації органам державної влади, з метою одержання субсидій, у разі відсутності ознак кримінального правопорушення проти власності.

При цьому, мотив, мета та спосіб вчинення злочину є ознаками, за якими диференційовано відповідальність за шахрайство з фінансовими ресурсами.

Так, безпосереднім об`єктом злочину є встановлений законодавством порядок фінансування потреб суб`єктів господарювання і фізичних осіб, які не є такими суб`єктами, права і законні інтереси кредиторів, система оподаткування, бюджетна система.

Предметом злочину, передбаченого ст. 222 КК України, є неправдива інформація, що надається органам державної влади чи органам місцевого самоврядування, банкам або іншим кредиторам з метою одержання субсидій, субвенцій, дотацій, кредитів чи пільг щодо податків.

Об`єктивна сторона злочину полягає в активній поведінці у наданні органам державної влади чи органам місцевого самоврядування, банкам, іншим кредиторам завідомо неправдивої інформації з метою одержання субсидій, субвенцій, дотацій, кредитів чи пільг щодо податків.

При цьому, надання завідомо неправдивої інформації це обман держави або кредиторів, який зазвичай набуває письмової форми і супроводжується використанням перекручених документів із наданням таких документів належному адресатові.

Відповідальність за ст. 222 КК України виключається у тому разі, коли обман має пасивний характер і полягає у приховуванні інформації, яку особа зобов`язана була повідомити на підставі закону чи договору.

Слід зауважити, що органами досудового розслідування ОСОБА_1 інкримінується саме надання неправдивої інформації органам державної влади з метою одержання субсидій.

В свою чергу, субсидія це допомога у грошовій або натуральній формах, яка надається державою місцевим органам влади, фізичним або юридичним особам, у тому числі, господарюючим суб`єктам, і спрямовується на фінансування конкретних заходів, напрямків економічної і соціальної діяльності, бажаних для суспільства (наприклад, на фундаментальні наукові дослідження, створення нових робочих місць, перепідготовку кадрів, виробництво певного виду продукції). Це може бути і субсидія для відшкодування витрат на оплату користування житлом або його утримання та комунальних послуг, а також на придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива тощо.

Суб`єктом злочину, передбаченого ст. 222 КК України, є: 1) особа, яка займається зареєстрованою підприємницькою діяльністю індивідуально, без створення юридичної особи; 2) особа, яка фактично займається такою діяльністю без належної державної реєстрації; 3) засновник або власник суб`єкта господарської діяльності; 3) службова особа юридичної особи - суб`єкта господарської діяльності. Суб`єктом злочину є також службові особи тієї юридичної особи, яка виступила як засновник чи власник юридичної особи суб`єкта господарської діяльності.

Окрім того, суб`єктом шахрайства з фінансовими ресурсами є також споживач, тобто фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит. Це грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом та спеціальною метою отримати вказаний у ст. 222 різновид фінансових ресурсів або пільгу щодо податків.

При цьому, особа, яка, надаючи завідомо неправдиву інформацію, прагнула привласнити одержані нею у вигляді дотацій, субвенцій, кредитів кошти, має нести кримінальну відповідальність за злочин проти власності за шахрайство чи замах на нього залежно від того, чи вдалося їй заволодіти майном і отримати реальну можливість розпоряджатись або користуватись ним за власним розсудом.

Отже, головними критеріями розмежування злочинів, передбачених статтями 222 і 190, є спрямованість умислу та момент його виникнення. У разі шахрайства з фінансовими ресурсами умисел винного спрямований на тимчасове отримання кредитних коштів з наступним, можливо, несвоєчасним їх поверненням.

Тобто, виходячи з наведеного, на момент вчинення шахрайства з фінансовими ресурсами у винуватого має бути відсутній умисел безоплатно і назавжди отримати субсидію, субвенцію, дотацію або кредит, які він одержує шляхом обману відповідних адресатів, що відмежовує аналізований господарський злочин від суміжних складів злочинів.

Так, відповідно до обвинувального акту ОСОБА_1 інкримінується, що «…В період часу з 01.10.2017 по 31.10.2017, з 01.12.2017 по 30.09.2018, з 01.07.2020 по 31.07.2020, більш точний час в ході досудового розслідування встановити не виявилося можливим, у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виник злочинний на шахрайство з фінансовими ресурсами, а саме заволодіння грошовими коштами державного бюджету України у вигляді державної допомоги на дітей одиноким матерям».

«Так, 31.10.2017, 02.04.2018, ОСОБА_1 , реалізуючи свій злочинний умисел, діючи з корисливих мотивів, маючи на меті шахрайство з фінансовими ресурсами, а саме заволодіння грошовими коштами державного бюджету України у вигляді державної допомоги на дітей одиноким матерям, прибула до Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради, розташованого …. та звернулась до співробітників зазначеної установи про необхідність отримання державної допомоги на дітей одиноким матерям».

«Знаходячись ….. була ознайомлена зі змістом ст. 22 Закону України «Про держану допомогу сім`ям з дітьми»….. Після чого, ОСОБА_1 , керуючись злочинним умислом, достовірно знаючи про те, що вона не вказала доходи від продажу майна за другий квартал 2017 року у розмірі 30 000,00 гривень та дохід за перший квартал 2018 року у розмірі 3996,00 гривень, що унеможливлювало отримання нею в повній мірі державної допомоги на дітей одиноким матерям, склала та надала до Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради, заяву про отримання державної допомоги на дітей одиноким матерям, та декларацію про доходи та майновий стан осіб, які звернулися про призначення усіх видів соціальної допомоги, в якій зазначила недостовірну інформацію про те, що вона не отримує ніяких доходів».

«Так, у період часу з 01.10.2017 по 31.10.2017, з 01.12.2017 по 30.09.2018, з 01.07.2020 по 31.07.2020, ОСОБА_1 , шляхом шахрайства з фінансовими ресурсами, а саме заволоділа грошовими коштами державного бюджету України у вигляді державної допомоги на дітей одиноким матерям в результаті перерахування Центральне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради, на особистий банківський картковий рахунок, грошових коштів на загальну суму 15 210 гривень 36 копійок, якими остання розпорядилася на власний розсуд».

При цьому, при визначенні правової кваліфікації дій обвинуваченої в обвинувальному акті вказано, що дані умисні дії ОСОБА_1 кваліфіковані за ч. 1 ст. 222 КК України, як надання завідомо неправдивої інформації органам державної влади, з метою одержання субсидій, у разі відсутності ознак кримінального правопорушення проти власності.

Отже, виходячи саме з такого викладу фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_1 кримінального правопорушення, викладених в обвинувальному акті, вбачається, що у останньої в певний період часу, виник корисливий мотив та умисел на заволодіння грошовими коштами державного бюджету України у вигляді державної допомоги на дітей одиноким матерям, якими обвинувачена заволоділа шляхом подання до Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради відповідної заяви про отримання такої допомоги та декларацію про доходи та майновий стан, в яких не вказала відомості про наявність доходу за 1 квартал 2018 та доходу від продажу майна за 2 квартал 2017 року, в результаті чого їй цим органом перераховані на особистий банківський картковий рахунок грошові кошти у розмірі 15 210 гривень 36 копійок, якими остання розпорядилася на власний розсуд.

Тобто, органом досудового розслідування при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення невірно визначений предмет злочину, а саме «державна допомога на дітей одиноким матерям», що, по-перше, суперечить правовій кваліфікації, викладеної в обвинувальному акті, відповідно до якої предметом інкримінованого ОСОБА_1 злочину є субсидія, що, у розумінні закону, не є тотожним державній допомозі, а, по-друге, державна допомога не є предметом злочину, передбаченого ст. 222 КК України.

При цьому, протиправні дії обвинуваченої ОСОБА_1 , які, за версією слідства, направлені на заволодіння грошовими коштами у вигляді державної допомоги на дітей одиноким матерям, полягали у неповідомленні обвинуваченою при складанні та поданні заяви та декларації про доходи та майновий стан, відомостей про наявність відповідного доходу, які остання зобов`язана була повідомити на підставі закону, тобто ці дії мали пасивний характер, що, у свою чергу, за такі умови, виключає відповідальність за ст. 222 КК України.

Більш того, як вказано у формулюванні обвинувачення, у ОСОБА_1 виник корисливий мотив та умисел заволодіння грошовими коштами у вигляді державної допомоги на дітей одиноким матерям, якими остання заволоділа у розмірі 15 210, 36 гривень та розпорядилася на власний розсуд, що, саме за такі умови, виключає кримінальну відповідальність за ст. 222 КК України та суперечить правовій кваліфікації дій обвинуваченої, зазначеної в обвинувальному акті, адже, вочевидь, наявні ознаки кримінального правопорушення проти власності.

Поряд із цим, у формулюванні обвинувачення відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 є суб`єктом господарювання чи особою, яка фактично займається такою діяльністю без належної державної реєстрації, службовою особою юридичної особи - суб`єкта господарської діяльності, або споживачем (фізичною особою, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит), а тому, за такі умови, у розумінні кримінального закону, не є суб`єктом злочину передбаченого ст. 222 КК України.

Таким чином, виходячи з наведеного, формулювання обвинувачення, яке не містить суттєвих обставин, що підлягають встановленню та доказуванню у кримінальному провадженні, і є таким, що не відповідає правовій кваліфікації інкримінованого кримінального правопорушення через наявність суттєвих протиріч щодо предмету злочину, мети та мотиву його вчинення, не може бути визнане конкретним, зрозумілим та детальним, як того передбачають наведені вище вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, викладені факти свідчать про неналежне встановлення органом досудового розслідування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що зумовило всупереч вимогам закону пред`явлення ОСОБА_1 неконкретного обвинувачення, чим суттєво порушено право останнього на захист.

З урахуванням наведеного, суд позбавлений можливості призначити судовий розгляд за наданим суду обвинувальним актом, оскільки наведені порушення закону не можуть бути усунені під час судового розгляду, а суттєво порушене право обвинуваченого на захист під час досудового розслідування не може бути поновлене судом.

Таким чином, суд дістається висновку, що наведені вище доводи сторони захисту щодо невідповідності обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону є обґрунтованими, а тому клопотання захисника Товстого К.А. про повернення обвинувального акту прокурору з цих підстав підлягає задоволенню.

Отже, суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню судового розгляду і не можуть бути усунені під час судового розгляду.

З урахуванням наведеного, суд позбавлений можливості призначити судовий розгляд за наданим суду обвинувальним актом, оскільки наведені порушення закону не можуть бути усунені під час судового розгляду, а суттєво порушене право обвинуваченого на захист під час досудового розслідування не може бути поновлене судом.

Таким чином суд приходить до висновку, що клопотання захисника ОСОБА_1 адвоката Товстого К.А. підлягає задоволенню з наведених в ухвалі підстав, і вважає за необхідне обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 12 лютого 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000149 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК України повернути прокурору Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра Пахомовій К.О. з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 9, 42, 91, 219, 291, 314, 369-372 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника Товстого К.А. про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 12 лютого 2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000149 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 222 КК України повернути прокурору Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра Пахомовій К.О. з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала суду набирає законної сили після спливу семиденного строку, встановленого ст. 395 КПК України для її оскарження. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили та її виконання.

Ухвала може бути оскаржена в порядку ст. 395 КПК України.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська протягом семи днів з дня її проголошення.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - о 16 годині 00 хвилин 12 липня 2021 року.

Суддя І.Г. Ополинська