Справа № 304/1227/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1304/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 листопада 2020 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою у кримінальному провадженні про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою без визначення застави, на період судового розгляду кримінального провадження, але не більше ніж на 60 днів до 3 січня 2021 року.

Не погоджуючись з даною ухвалою, захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 листопада 2020 року скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою. Зокрема, вказує, що ОСОБА_6 був звільнений з-під варти 13 серпня 2019 року у зв`язку з закінченням застосованого останньому строку тримання під вартою. Обвинувачений місяць перебував на волі без обрання йому будь-яких правових обмежень, однак добросовісно тричі прибував до суду та не вчиняв жодних дій, які б підтверджували існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Зазначає, що апеляційна інстанція скасувала обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 та повернула його на новий судовий розгляд до Перечинського районного суду Закарпатської області. В подальшому підсудність даної справи була визначена за Ужгородським міськрайонним судом Львівської області, яким ОСОБА_6 і було продовжено дію раніше обраного запобіжного заходу.

При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що на даний час у зв`язку з карантинними обмеженнями припинено будь-яке як внутрішнє, так і міждержавне транспортне сполучення, що унеможливлює виїзд закордон чи неконтрольоване переміщення в межах держави.

Крім того, на даний час перестав існувати ризик незаконного впливу на свідків, оскільки всі вони були допитані судом під час розгляду справи по суті. На даний час виконані всі передбачені слідчою методикою експертизи, а тому судження про вплив на спеціалістів чи експертів є безпідставним.

Вказує, що ОСОБА_6 є раніше несудимим; займав відповідальне становище, оскільки був головою Перечинської РДА; є депутатом Перечинської районної ради; за місцем проживання та попереднього місця роботи характеризується позитивно; має постійне місце проживання і проживає зі своєю мамою, яка є особою похилого віку та лежачою післяопераційною хворою, що потребує постійного особистого догляду; є інвалідом з дитинства; визнав вину у скоєному ДТП та частково відшкодував шкоду, завдану потерпілим.

Також звертає увагу на те, що депутати Перечинської районної ради у неодноразових зверненнях до суду висловлювали свої особисті гарантії щодо взяття ОСОБА_6 на поруки.

Крім того, посилається на те, що обвинувачений вже понад півтора року утримується під вартою, при цьому на теперішній час його вина в інкримінованому правопорушенні у передбачений законом спосіб не доведена.

Апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 надійшла 11 листопада 2020 року до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області. Ухвалою Верховного Суду від 1 грудня 2020 року подання Закарпатського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року було задоволено, а матеріали даної справи передано до Львівського апеляційного суду для розгляду.

Після надходження даної справи для розгляду колегією суддів під головуванням судді ОСОБА_2 (11 січня 2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розгляду справи), у такій неодноразово призначались судові засідання, зокрема: 28 січня, 10 та 23 березня 2021 року, про що повідомлялися учасники судового процесу. Зокрема, 28 січня 2021 року адвокат ОСОБА_7 подав клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги, яке було задоволено апеляційним судом.

Однак в наступні судові засідання, яке мало проводитись у режимі відеоконференції відповідно до ухвали Львівського апеляційного суду від 28 січня 2021 року, учасники процесу, зокрема захисник обвинуваченого та прокурор, не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи не подали.

2 грудня 2020 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо забезпечення виконання рішення Конституційного Суду України стосовно оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою», який набрав чинності 14 січня 2021 року, яким введено в дію ст. 422-1 КПК України, відповідно до ч. 4 якої розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

З огляду на наведене, а також те, що апелянт не заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін, а також не подав клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги, хоча був належним чином повідомленим про час та місце розгляду такої, колегія суддів дійшла до висновку про можливість розгляду даної апеляційної скарги в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 422-1 КПК України без участі сторін.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Під час розгляду клопотання судом першої інстанції встановлено, що відсутні переконливі докази на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за який передбачена відповідальність від п`яти до десяти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, а також обставини вчинення кримінального правопорушення, які спричинили загибель двох людей.

Крім того, судом першої інстанції враховано вимоги ст. 178 КПК України, а також необхідність забезпечення своїм рішенням не тільки поваги до особистої свободи обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, на підставі яких місцевий суд дійшов висновку про відсутність достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 . Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В той же час, у справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду погоджується з тим, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_6 місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Крім того, твердження сторони захисту про те, що обвинувачений є раніше несудимим, його соціальний статус та довіра щодо нього з боку депутатів Перечинської районної ради, позитивна характеристика, статус інваліда з дитинства, наявність хворої матері, а також запроваджені урядом карантинні заходи самі по собі не можуть слугувати підставою для застосування щодо останнього більш м`якого запобіжного заходу, адже наведені обставини не можуть підтверджувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого та відсутність ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Посилання апелянта на визнання обвинуваченим вини та часткове відшкодування заподіяної шкоди також не береться до уваги колегією суддів, оскільки зазначені обставини враховуються судом при обранні міри покарання, але не під час вирішення питання про застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу.

Скасування апеляційним судом обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 та скерування справи на новий розгляд до суду першої інстанції не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки у випадку відсутності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа, судом ухвалюється виправдувальний вирок.

Аргументи апелянта про те, що обвинувачений ОСОБА_6 у період, коли щодо нього не було застосовано запобіжного заходу, жодного разу не порушив покладені на нього процесуальні обов`язки, а також тривале перебування останнього під вартою є неспроможними, оскільки вказані обставини відповідно до вимог ст. 178 КПК України не враховуються при обранні обвинуваченому запобіжного заходу чи продовженні строку його дії.

Крім цього, оцінюючи сукупність обставин, а саме: вагомість наявних доказів про вчинення ОСОБА_6 тяжкого злочину, що спричинив загибель двох осіб, суворість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого підозрюється, а також вчинення такого злочину у стані алкогольного сп`яніння, колегія суддів не вбачає підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.
З огляду на наведене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано продовжено раніше застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 6 листопада 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4