н/п 1-кп/490/132/2020
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2021 року м. Миколаїв Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , провівши відкрите судове засідання щодо обвинувального акту, складеного за результатами досудового розслідування обставин кримінального провадження № 000335, за обвинуваченням:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Благоєве Іванівського району Одеської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, розлученого, маючого на утриманні неповнолітню дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на час інкримінованого правопорушення - військовослужбовця за контрактом, який перебував на посаді номера обслуги взводу вогневої підтримки десантно-штурмової роти десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), у військовому званні старшина,
раніше судимого вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03.08.2016р. за ч.1 ст.408 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 року та на підставі ст. 75, 76 КК України звільненого з іспитовим строком 3 роки.

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України.

З участю сторін кримінального провадження:
сторона обвинувачення: прокурор ОСОБА_5
сторона захисту: обвинувачений ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

10.09.2017 року громадянин ОСОБА_3 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних Силах України.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) від 11.10.2017р. №136, старшину ОСОБА_3 , зараховано до списків особового складу вказаної частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду номер обслуги взводу вогневої підтримки 4 десантно-штурмової роти 2 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Згідно зі ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінченя воєнних дій.
Також, у ст. 1 Закону України "Про оборону України" надається визначення терміну особливий період як періоду, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.
З моменту видання виконувачем обов`язків Президента України Указу "Про часткову мобілізацію" №303/2014 від 17.03.2014 на території України почав діяти особливий період, який тривав на момент вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з п.п. 1,3 ч.3 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби старшині ОСОБА_3 достеменно було відомо, і до часу не з`явлення вчасно на службу до військової частини останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.
Проходячи військову службу, старшина ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст.ст. 17,65,68 Конституції України, ст.ст. 9,11,16,49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України був зобов`язаний свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та дотримуватись вимог статутів Збройних Сил України.
Будучи військовослужбовцем, старшина ОСОБА_3 , був зобов`язаний дотримуватися вимог ст.ст. 9,11,14,16,37,40,221 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2,4,6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Про порядок проходження військової служби старшині ОСОБА_3 , достеменно було відомо, і до часу не з`явлення вчасно на службу до військової частини останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.
10.04.2018р., старшина ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, в порушення вимог ст.ст. 9,11,14,16,37,40,221 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2,4,6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. 1,3 ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не з`явився вчасно на службу без поважних причин до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та незаконно перебував за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків з військової служби до 14 год. 00 хв. 10.05.2019р.
10.05.2019р. о 14 год. 00 хв. старшина ОСОБА_3 , добровільно з`явився до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві та заявив про себе, як про військовослужбовця, який не з`явився вчасно до військової частини НОМЕР_1 .
Таким чином, старшина ОСОБА_3 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Оскільки фактичні обставини справи не оспорюються учасниками судового провадження, відповідно до ч 3 ст. 349 КПК України, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також суд роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав себе винним у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин з метою ухилитися від військової служби за вище викладених обставин, і зазначив, що жодних обставин, здобутих в ході досудового розслідування, він не оспорює. У вчиненому щиро кається.
Дослідивши обставини справи, суд вважає доведеною вину ОСОБА_3 у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкої служби) вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, і кваліфікує його дії за ч.4 ст.407 КК України.
При призначенні покарання суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, особу обвинуваченого, який характеризується за місцем проходження військової служби позитивно, має на утрмианні неповнолітню дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше судимий вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03.08.2016 за ч.1 ст.408 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 року та на підставі ст. 75, 76 КК України звільненого з іспитовим строком 3 роки.
Як обставини справи, що пом`якшують покарання, суд враховує щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину, обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.
Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про можливість призначення ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч.4 ст.407 КК України, оскільки саме таке покарання необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Зважаючи на те, що даний злочин вчинений ОСОБА_3 в період іспитового строку після постановлення вироку Ленінським районним судом м. Кіровограда від 03.08.2016 року, остаточно слід призначити покарання на підставі ч.1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03.08.2016 року.
Строк відбування покарання ОСОБА_3 слід відраховувати з моменту його затриманя.
Речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні немає.
Крім того, прокурором заявлено клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме: ризик переховуватись від суду та ризик вчинити новий злочин.
Обвинувачений не заперечував проти клопотання прокурора.
Суд, вислухавши думки учасників провадження, вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню.
Необхідність обрання ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді

тримання під вартою обґрунтовується ризиками, передбаченими ст.177 КПК

України.

Так, обвинувачений проживає на значній відстані від суду, на судові виклики не реагував, систематично не з`являвся у судові засідання, не повідомляючи суду про причини неявки, двічі був оголошений у розшук. Тобто, ОСОБА_3 ухилявся від суду. Крім того, існує ризик повторного вчинення кримінального правопорушення, оскільки даний злочин було вчинено ним в період іспитового строку.

Таким чином, під час розгляду клопотання встановлено існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, та неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, менш суворого ніж тримання під вартою, що відповідно є підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Вік, стан здоров`я та сімейний стан ОСОБА_3 не перешкоджають його

утриманню під вартою в Державній установі «Миколаївський слідчий

ізолятор».

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України і призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі ч.1 ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03.08.2016 року, та остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі.
Строк відбування покарання відраховувати з моменту затриманя обвинуваченого.
До набрання вироком законної сили обрати ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, але на строк не більше 60 діб.
Вирок може бути оскаржений до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку суду після його проголошення негайно вручити обвинуваченому і прокурору.

Суддя ОСОБА_1