Справа № 461/3861/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/922/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі :

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч. 2 ст. 286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

та його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9

та його представника адвоката ОСОБА_10 ,

за апеляційними скаргами прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 та представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 23 липня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання - 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.

Відповідно до ст. 75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбуття призначеного основного покарання 3 років позбавлення волі, із визначенням 3 років іспитового строку.

Згідно зі ст. 76 КК України, покладено на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання з речовими доказами.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 4287,98 грн матеріальної шкоди, 70000.00 грн. моральної шкоди, а всього 74287,98 грн.

ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він 19 травня 2016 року о 22 год. 30 хв., керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись вул. Підвальною у м. Львові в напрямку вул. Личаківської, на перехресті вул. Підвальна - Руська, порушив чинні вимоги Правил дорожнього руху України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 136 від 6 березня 2013 року, а саме: Розділ 1 п.п. 1.2, 1.5, 1.10; Розділ 2 п.п. 2.3.6, 2.3.д; Розділ 10 п. 10.1; Розділ 12 п.п. 12.1, 12.3, 12.4, 12.9.6; Розділ 13 п.п. 13.1, 13.3, які виразились в тому, що він своїми діями створив небезпеку для руху, був неуважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, рухався у населеному пункті з перевищенням встановленої швидкості руху, при виникненні небезпеки або перешкоди для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки автомобіля або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, при проїзді повз пішохода не дотримався безпечного бокового інтервалу, виїхав на смугу зустрічного руху в результаті чого здійснив наїзд на пішохода потерпілого - ОСОБА_9 .

У результаті порушення водієм ОСОБА_6 правил безпеки дорожнього руху України потерпілий ОСОБА_9 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 270/16 від 9 червня 2016 року, отримав рани на голові, вдавлений депресійний перелом кісток склепіння та основи лівої половини черепу, крововилив над тверду мозкову оболонку та забій головного мозку, закритий перелом 3,5,7 ребер зліва, синець на лівій нозі, які відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент їх заподіяння.

Не погоджуючись з вироком Галицького районного суду м. Львова від 23 липня 2020 року, прокурор Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить оскаржуваний вирок скасувати в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Не оспорюючи фактичних обставин вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, прокурор вважає, що покарання, призначене вироком Галицького районного суду м. Львова від 23 липня 2020 року, не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм розміром є несправедливим через м`якість.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що суд, звільняючи ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України не в достатній мірі врахував суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, також не в повній мірі надано оцінку особі обвинуваченого та відшкодування завданих збитків.

Зокрема, не враховано, що вчинений обвинуваченим злочин відноситься до категорії тяжких та внаслідок вчинення якого потерпілому ОСОБА_9 завдано тяжкі тілесні ушкодження, які в подальшому призвели до тривалої реабілітації та отримання групи інвалідності.

Також звертає увагу на те, що обвинувачений упродовж тривалого розгляду кримінального провадження судом, не розкаявся у вчиненому, вину свою заперечив та навіть не вибачився перед потерпілим, не відшкодував ані моральних, ані матеріальних збитків.

З огляду на наведене, вважає, що судом не наведені належні і достатні мотиви і підстави застосування щодо ОСОБА_6 ст. 75 КК України, а призначене останньому покарання відповідно до положень цієї статті є таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У своїй апеляційній скарзі представник потерпілого цивільного позивача ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просить частково змінити вирок Галицького районного суду м. Львова від 23 липня 2020 року та виключити з нього застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 ст. 75 КК України. Змінити оскаржуваний вирок в частині часткового задоволення позовних вимог та прийняти рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що обвинувачений, не зважаючи на те, що суб`єктивно висловлює позицію про відсутність його вини, фактично визнає всі обставини, на підставі яких судовий експерт приходить до висновку про причинно-наслідковий зв`язок між його неправильними діями у даній дорожній ситуації та тяжкими наслідками, які спричинила дана дорожньо-транспортна подія здоров`ю потерпілого цивільного позивача ОСОБА_9 .

Вказує, що загальна сума спричиненої ОСОБА_9 матеріальної шкоди становить 344 828,70 грн, з яких: витрати на придбання медичних препаратів, прямих матеріальних витрат на лікування тощо 44 028,70 грн; видатки на цілодобовий догляд, спеціальні аналізи, лікувальні засоби, курс реабілітації після операції тощо 27 000 грн; непрямі матеріальні втрати складають 73 800 грн (втрачена заробітна плата за останнім місцем роботи 12 300 грн * 6 місяців); інша матеріальна шкода складає 200 000 грн.

Посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно зменшив суму матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_6 до 4 287,98 грн з підстав того, що саме на таку суму надано касові чеки. Адже після діагностування травм у ОСОБА_9 та оперативного втручання з видалення частини життєво важливого органу (часткового видалення пошкоджених кісток черепа) родина останнього не звертала увагу на необхідність збору підтверджуючих грошових документів про оплату всіх необхідних видатків щодо порятунку життя і здоров`я постраждалого. Аналогічно під час курсу післяопераційного лікування та реабілітації ці видатки, як зазначено у позові, були сплачені особам, які займаються приватною медичною практикою з цих питань.

Стосовно стягнутої судом моральної шкоди апелянт зазначає, що така не відповідає спричиненій йому моральній шкоді, яку оцінює в 280 000 грн.

Вказує, що не погоджується із застосуванням судом першої інстанції до обвинуваченого ОСОБА_6 ст. 75 КК України, оскільки у даному випадку немає підстав щодо її застосування.

Не погоджуючись з вироком Галицького районного суду м. Львова від 23 липня 2020 року, з апеляційною скаргою також звернувся захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 , який просить оскаржуваний вирок скасувати та закрити кримінальне провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення.

Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що вирок суду є необґрунтованим та незаконним через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Вказує, що у вироку суду не зазначено підстав, з яких з відповідача стягнуто матеріальну шкоду, адже у позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №755/18006/15 від 4 липня 2018 року чітко вказано, що відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, проводиться страховиком і позов про відшкодування шкоди пред`являється саме до страховика. Також суд не вказав, чому саме моральна шкода у розмірі 70 000 грн є законною та обґрунтованою та чому уся моральна шкода стягується з відповідача.

Звертає увагу на те, що у вироку суду жодним чином не відображена позиція захисника, зокрема не спростовано його заперечення та фактичні протиріччя у пред`явленому обвинуваченні.

Покликається на те, що в протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19 травня 2016 року вказано, що слідів гальмування немає. Проте на схемі ДТП до вказаного протоколу такі позначені літерою 2 і відстань гальмування лівого переднього колеса становить 7 метрів, а правого переднього колеса 8,7 метрів. Водночас в експертному висновку взагалі не враховано момент початку гальмування, оскільки саме він може вказувати на момент виявлення перешкоди.

У вихідних даних для проведення експертизи не відображено швидкості транспортного засобу (імовірно Subaru Outback), який здійснює поворот ліворуч і траєкторія руху якого фактично перекриває видимість для ОСОБА_6 місця з якого почав рухатися пішохід і певної ділянки проїжджої частини.

Вказує, що, виходячи із наявних у матеріалах справи доказів, неможливо встановити момент коли ОСОБА_6 об`єктивно міг побачити пішохода у стані алкогольного сп`яніння, з огляду на транспортний засіб (імовірно ОСОБА_12 ), який здійснює поворот ліворуч.

Зазначає, що висновок №1916 судової автотехнічної експертизи від 24 квітня 2017 року та висновок №2365 судової автотехнічної експертизи від 26 травня 2017 року ґрунтувалися на неповних та непідтверджених вихідних даних, які були отримані, зокрема щодо розрахунку відстаней для отримання швидкості транспортного засобу, без проведення відповідних процесуальних дій. Експертом не визначено траєкторію руху транспортного засобу (імовірно ОСОБА_12 ), який здійснює поворот ліворуч та його швидкості, що перешкодило йому встановити момент видимості перешкоди для ОСОБА_6 . Ненадання та неврахування у висновку експерта зазначених вихідних даних, на думку сторони захисту, свідчить про неповноту та недостовірність висновку.

Крім того, у обох висновках вказано про дослідження щодо вихідних даних, тобто первинних даних на підставі яких експерт міг би встановити швидкість транспортних засобів, оскільки підрахунок даних, наданих експерту, зроблено не спеціалістами та не експертами, а тому їх достовірність є суперечливою.

Звертає увагу на те, що відеозапис камер зовнішнього спостереження, які встановлені на перехресті вулиць Підвальна-Руська у м. Львові, є недопустимим доказом. Так, судом не враховано, що даний відеозапис є копією, а тому встановити технологічні властивості відеофонограми (ознаки монтажу, порушення безперервності запису, стирання, обрізання тощо) неможливо. При цьому перевірка вказаних обставин могла суттєво вплинути на висновки щодо встановлення швидкості руху водія.

Аргументує апеляційну скаргу тим, що у матеріалах справи наявні суперечності, зокрема, в частині швидкості руху. Так, хоча у вихідних даних слідчих експериментів вказано, що транспортний засіб ОСОБА_6 долав за 1 секунду 19,7 метрів, однак з протоколів проведення слідчих експериментів від 19 червня 2016 року та 21 березня 2017 року вбачається, що учасників процесу переміщено в ділянки, які вони долали за час 0,25 с, при цьому видимість і відстань до пішохода склала 30 метрів, а при переміщенні в ділянки, які вони долали за час 0,5 с видимість і відстань до пішохода склала 33,5 м. Наведене дає підстави дійти до висновку, що за 0,25 секунди відстань між пішоходом та транспортним засобом, яким керував ОСОБА_6 , збільшувалася не на 4,9 метрів, як зазначено слідчим, а на 3,5 метрів, оскільки при відтягуванні пішохода та транспортного засобу відстань між ним за 0,25 секунд з 30 метрів змінилася на 33,5 метрів. Тобто, виходячи з викладеного, 3,5м х 4 = 14 метрів за 1 секунду. Таким чином швидкість транспортного засобу становила 14:1х3,6, тобто 50,4 км/год.

Вказує, що пред`явлене обвинувачення ОСОБА_6 в частині порушення пунктів 1.2, 1.5, 1.10 ПДР стосується правосторонності руху, хоча останньому не інкримінується лівосторонній рух, а визначення загальних принципів порушити неможливо.

Стосовно створення діями ОСОБА_6 небезпеки для руху (п.1.10 ПДР), а також того, що він був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не зреагував на її зміну, то таке твердження спростовується схемою ДТП від 19 травня 2016 року до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19 травня 2016 року, на якій відображені сліди гальмування транспортного засобу «ВАЗ 2109», р.н. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_6 .

Покликання сторони обвинувачення, що ОСОБА_6 рухався у населеному пункті з перевищенням встановленої швидкості руху не відповідає дійсності, оскільки вихідні дані здобуто слідчим неправильно та у поза процесуальний спосіб.

Щодо того, що ОСОБА_6 при виникненні небезпеки або перешкоди для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для повної зупинки автомобіля або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, то це не відповідає дійсності, оскільки перешкоди для руху ОСОБА_6 взагалі не було. Пішохід, відповідно до матеріалів справи, рухався поперек проїжджої частини, а тому об`їзд перешкоди був нереальним.

Стосовно звинувачення ОСОБА_6 у тому, що він виїхав на зустрічну смугу руху в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , то ОСОБА_6 почав гальмувати на своїй смузі руху, однак в силу того, що поверхня проїжджої частини є бруківкою, рельсами та слизькою, то його транспортний засіб частково винесло силою інерції на зустрічну смугу руху.

Вказує, що судом не враховано, що дії пішохода несуть причинно-наслідковий зв`язок із вказаною дорожньо-транспортною пригодою. Зокрема, звертає увагу на те, що ОСОБА_9 в полі зору мав регульований пішохідний перехід, і його вихід на проїжджу частину в недозволеному місці в стані алкогольного сп`яніння є грубим порушенням ПДР та наслідком, який настав.

Крім того, виходячи з запропонованої експертом формули обчислення швидкості руху, швидкість транспортного засобу ОСОБА_6 становила 50,4 км/год, що станом на момент ДТП є допустимою у межах населеного пункту.

Зазначає, що вихід п`яного пішохода на проїжджу частину з-за транспортного засобу (імовірно ОСОБА_12 ) був несподіваним для ОСОБА_6 і, з моменту виявлення небезпеки для руху, останній зробив все можливе для уникнення зіткнення, зокрема натиснув на гальма аж до повної зупинки транспортного засобу.

З огляду на викладене, вказує, що в діях ОСОБА_6 немає причинно-наслідкового зв`язку з наслідком, на відміну від дій пішохода.

Заслухавши виступ прокурора на підтримання апеляційних скарг прокурора і представника потерпілого та на заперечення апеляційної скарги сторони захисту, обвинуваченого та його захисника на заперечення апеляційних скарг прокурора, потерпілого та на підтримку апеляційної скарги сторони захисту, пояснення потерпілого та його представника на підтримку їхньої апеляційної скарги та апеляційної скарги прокурора і заперечення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Зокрема, свої висновки щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19 травня 2016 року та долученою до нього схемою про обставини ДТП, відповідно до яких місцем пригоди є перехрестя вулиць Підвальна-Руська у м. Львові; висновком судової автотехнічної експертизи №2365 від 26 травня 2017 року з якого вбачається, що у даній дорожній ситуації водій ОСОБА_13 мав технічну можливість уникнути скоєння даної ДТП; протоколом огляду предметів від 23 травня 2016 року, згідно з якого об`єктом огляду був CD-R - диск срібного кольору з написом латинськими літерами «TDK», на якому міститься запис трьох відеокамер, на яких зафіксовано обставини скоєння ДТП, яка мала місце 19 травня 2016 року о 22:30 год. (зокрема, інформація про характер руху автомобіля, який здійснив наїзд на пішохода, характер руху пішохода до наїзду, характер руху транспортних засобів, які перебували в межах перехрестя в момент скоєння ДТП); висновком судової комп`ютерно-технічної експертизи від 31 серпня 2016 року з якого вбачається, що кадри ділянок відеозаписів, на яких зафіксовані обставини ДТП, записано на оптичний диск TDK CD-R сер. № LH3157RL05099155D1, що надається разом з висновком експертизи; висновком автотехнічної експертизи №1916 від 24 квітня 2017 року згідно з яким при заданих у формулюванні питання 1 вихідних даних швидкість руху автомобіля ВАЗ-2109 (реєстраційний номерний знак якого НОМЕР_1 ) складала величину біля 71км/год.; висновком експерта №1/537 від 21 червня 2016 року відповідно до якого автомобіль «ВАЗ 2109» НОМЕР_1 контактував передньою лівою частиною (капот, крило та ін.) з групою відносно твердих предметів (може бути тіло пішохода), і відносне пересування предметів проходило в напрямку спереду до заду по відношенню до його поздовжньої осі; висновком експерта №1/535 від 14 червня 2016 року з якого вбачається, що на момент огляду робоча гальмівна система досліджуваного автомобіля «ВАЗ 2109» НОМЕР_1 , знаходиться в працездатному стані та може виконувати функції, передбачені конструкцією; протоколом проведення слідчого експерименту від 21 березня 2017 року та схемою до протоколу проведення слідчого експерименту з яких вбачається, що слідчий експеримент проводився на місці вчинення дорожньо-транспортної пригоди на перехресті вул. Підвальна-Руська. Всі учасники слідчого експерименту були розміщені у ключових точках, зокрема автомобіль «ВАЗ 2109» та автобус жовтого кольору - в місці роз`їзду, автомобіль «Субару» - в межах перехрестя, пішохід - в місці розвороту, після чого водій ОСОБА_6 разом з понятими зайняв місце за кермом автомобіля. При розташуванні транспортних у вказаних місцях встановлено, що в цей момент пішохода з місця водія автомобіля «ВАЗ 21099» видно добре. Для встановлення об`єктивної видимості пішохода - учасників слідчого експерименту було переміщено в ділянки, які вони долали за час 0,25 с, а саме автомобіль «ВАЗ 2109» переміщено на 4,9 м. назад, автобус на 1,15 м., пішохід - 0,35 м. Проведеним експериментом встановлено, що при такому розташуванні транспортних засобів і пішохода, починає бути видно з робочого місця водія автомобіля «ВАЗ 2109» і в цей момент відносно місця розвороту пішохода, автомобіль «ВАЗ» знаходиться на відстані приблизно 30 м., а пішохід відносно місця розвороту перебуває на віддалі 0,35 м; висновком експерта №270/16 від 20 травня 2016 року згідно з яким за даними медичних документів, у ОСОБА_9 була травма тіла у вигляді рани на голові, вдавленого депресійного перелому кісток склепіння та основи лівої половини черепу, крововиливу над тверду мозкову оболонку та забою головного мозку; закритих переломів 3,5,7 ребер зліва. Крім цього, у нього виявлено синець на лівій нозі. Всі ушкодження заподіяні тупими предметами, могли утворитися 19 травня 2016 року в момент дорожньо-транспортної пригоди, вони були небезпечними для життя на момент заподіяння та відносяться до тяжкого тілесного ушкодження. В крові ОСОБА_9 при поступленні в лікарню виявлено 0,21‰ (проміле) етанолу. Судово-медичних даних про те, що тілесні ушкодження ОСОБА_9 отримав при самовільному падінні на площину, нема; висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №735 від 20 травня 2020 року відповідно до якого ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння не перебував; протоколом проведення слідчого експерименту від 21 лютого 2019 року та схемою до протоколу проведення слідчого експерименту з якого вбачається, що слідчий експеримент поводився на місці вчинення дорожньо-транспортної пригоди на перехресті вул. Підвальна-Руська. Для цього всі учасники слідчого експеримент) були розміщені у ключових точках, зокрема автомобіль «ВАЗ 21099» та автобус жовтого кольору - в місці роз`їзду, пішохід - в місці зупинки та подальшого розвороту, після чого ОСОБА_6 по черзі з понятими займав місце за кермом автомобіля. При розташуванні транспортних засобів у вказаних місцях встановлено, що в цей момент пішохода з місця водія автомобіля «ВАЗ 21099» видно добре. Для встановлення об`єктивної видимості пішохода - учасників слідчого експерименту було переміщено в ділянки, які вони долали за час 0,25 с, а саме автомобіль «ВАЗ 21099» переміщено на 4,9 м. назад, автобус на 1,15 м. Проведеним експериментом встановлено, що при такому розташуванні транспортних засобів пішохода починає бути видно з місця водія автомобіля «ВАЗ 21099» і в цей момент він знаходиться на відстані приблизно 31 м. від місця розташування пішохода на проїзній частині. Також, при проведенні слідчого експерименту було встановлено розташування засобів організації дорожнього руху безпосередньо в місці ДТП та на ділянках, які передують місцю її скоєння. Вказані засоби організації дорожнього руху занесені до схеми, яка додається на окремому аркуші. Крім того, з метою встановлення недоліків в утриманні вулично-шляхової мережі, які могли б вплинути на механізм скоєння ДТП, проводився огляд стану дорожнього покриття - встановлено, що в місці скоєння, безпосередньо в межах перехрестя вул. Підвальна - Руська наявні трамвайні колії, які в деяких місцях виступають над поверхнею проїзної частини, однак не перевищують допустимих граничних значень відповідно до вимог ДСТУ; протоколом проведення слідчого експерименту від 19 червня 2019 року, схемою до протоколу проведення слідчого експерименту та відеозаписом проведення слідчого експерименту встановлено, що слідчий експеримент поводився на місці вчинення дорожньо-транспортної пригоди на перехресті вул. Підвальна-Руська. Даним слідчим експериментом було встановлено приблизне місце виходу пішохода на проїзну частину, його траєкторію руху по проїзній частині до моменту зупинки та місце наїзду на останнього, після того, як він розвернувся та побіг назад до тротуару. Всі заміри занесені до схеми, яка додається на окремому аркуші. Крім того було встановлено, що від моменту виходу на проїзну частину і до моменту зупинки та розвороту - пішохід по траєкторії руху подолав відстань приблизно 5,3 м. за час 3,8 с. За математичною формулою було розраховано, що швидкість руху пішохода в цей час становила приблизно 1,4 м/с. або 5,0 км/год., що відповідає руху пішохода у темпі спокійної ходи.

На переконання колегії суддів, вихідні дані для проведення автотехнічних експертиз та слідчих експериментів, всупереч твердженням сторони захисту, були отримані у спосіб, визначений нормами чинного законодавства.

Так, порядок проведення автотехнічної експертизи визначено Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року №53/5.

Відповідно до п. 1.3 розділу ІІ «Інженерно-технічні експертизи» вказаної вище Інструкції у документі про призначення автотехнічної експертизи (залучення експерта) повинні бути зазначені дані про параметри і стан дорожньої обстановки, дорожнього покриття та обставини щодо дій учасників події, з яких має виходити експерт при проведенні досліджень (вихідні дані).

Згідно з ч. 1, 7 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. При огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження.

Пунктом 2.3 розділу ІІ «Права, обов`язки та відповідальність експерта» Інструкції №53/5 визначено, що експерту, зокрема, забороняється самостійно збирати матеріали, які підлягають дослідженню, а також вибирати вихідні дані для проведення експертизи, якщо вони відображені в наданих йому матеріалах неоднозначно.

Наведені вище положення дозволяють дійти висновку про те, що вихідні дані для проведення експертизи встановлюються не експертом, а органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта). У даній ситуації такою особою був слідчий СУ ГУ НП У Львівській області ОСОБА_14 , який і проводив 19 травня 2016 року огляд місця дорожньо-транспортної пригоди та склав протокол такого огляду та схему до нього.

Доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 про те, що у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди вказано, що слідів гальмування не має, однак у схемі до протоколу такі зазначені, не знайшли свого підтвердження оскільки у п. 19 протоколу огляду місця ДТП вказано, що стосовно слідів шин необхідно дивитись схему.

З огляду на те, що схема до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди є додатком до нього, а тому оцінка протоколу місця ДТП має здійснюватись сукупно із всіма його складовими.

Покликання сторони захисту на те, що на схемі ДТП від 20 лютого 2019 року до протоколу проведення слідчого експерименту, на відміну від схеми ДТП від 21 березня 2017 року до протоколу проведення слідчого експерименту, не відображено даних про транспортний засіб (імовірно Subaru Outback), що викривляє дослідження обставин справи, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Так, метою проведення слідчого експерименту є перевірка і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; сутність слідчого експерименту полягає у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, а також проведенні необхідних дослідів чи випробувань; підставами для здійснення слідчого експерименту є наявність відомостей, перевірка і уточнення яких має значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Під час його проведення необхідно відтворити обстановку, аналогічну чи максимально наближену до тієї, у якій відбувалася розслідувана злочинна подія.

При цьому ступінь реконструкції обстановки та обставин події залежить від характеру експерименту, обстановки, у якій він здійснюватиметься, від можливостей реконструювання.

З протоколу проведення слідчого експерименту від 21 лютого 2019 року вбачається, що оскільки ніхто з учасників слідчого експерименту деталей скоєння ДТП розповісти не зміг, було використано наявний в матеріалах кримінального провадження відеозапис, на якому зафіксовано обставини скоєння ДТП. Зокрема, вказано також те, що «у попутному напрямку, в межах перехрестя, знаходиться автомобіль легкового типу, ймовірно марки «Субару».

Таким чином, інформація про даний автомобіль була у числі вихідних даних при проведенні вказаного слідчого експерименту, а, отже, цьому факту була надана належна оцінка.

Поміж тим, відсутність відображення даного автомобіля на схемі до протоколу слідчого експерименту не свідчить про те, що таке суттєво вплинуло на результати його проведення та, в кінцевому результаті, призвело до порушення даної слідчої дії.

Крім того, колегія суддів бере до уваги той факт, під час проведення даного слідчого експерименту були присутні обвинувачений ОСОБА_6 та його адвокат ОСОБА_8 , які були ознайомлені і з протоколом слідчого експерименту, і зі схемою до нього, про що розписалися, вказавши, що заяв, скарг, клопотань та зауважень до таких не мають.

Аргументи захисника обвинуваченого в частині оцінки гальмівного шляху, швидкості руху автомобіля обвинуваченого та факту перекриття видимості обвинуваченому автомобілем, що здійснював поворот ліворуч (імовірно ОСОБА_12 ), до уваги колегією суддів не беруться, оскільки визначення даних обставин ДТП належить до завдань автотехнічної експертизи (відповідно до п. 1.1.2. розділу ІІ «Інженерно-технічні експертизи» Інструкції №53/5), що може здійснюватись виключно особою, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення експертизи і якій доручено провести дослідження об`єктів, явищ і процесів, що містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, та дати висновок з питань, які виникають під час кримінального провадження і стосуються сфери її знань (ч. 1 ст. 69 КПК України). На переконання колегії суддів, адвокат до переліку таких осіб не належить.

Стосовно покликання апелянта на не що, експерти при наданні висновків №1916 від 24 квітня 2017 року та №2365 від 26 травня 2017 року послалися на різні постанови про призначення експертизи, колегія суддів зазначає наступне.

З висновку №1916 від 24 квітня 2017 року вбачається, що такий був наданий на підставі постанови про призначення експертизи, винесеній 7 квітня 2017 року слідчим ОСОБА_14 . Висновок №2365 від 26 травня 2017 року був наданий на підставі постанови про призначення додаткової судової автотехнічної експертизи, винесеній 11 травня 2017 року слідчим ОСОБА_14 .

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що експерти послалися на різні постанови, оскільки слідчим в одному випадку була винесена постанова про призначення первинної експертизи, а в іншому постанова про призначення додаткової експертизи. При цьому у розумінні п.1.2.13 розділу І «Загальні положення» Інструкції №53/5 первинною є експертиза, коли об`єкт досліджується вперше, а додатковою є експертиза, якщо для вирішення питань щодо об`єкта, який досліджувався під час проведення первинної експертизи, необхідно провести додаткові дослідження або дослідити додаткові матеріли (зразки для порівняльного дослідження, вихідні дані тощо), які не були надані експертові під час проведення первинної експертизи.

При цьому покликання експерта на використання під час проведення висновку №2365 вихідних даних, які наведені у постанові про призначення судової автотехнічної експертизи від 17 березня 2017 року, не спростовують проведення експертного дослідження та його результатів.

Доводи сторони захисту щодо визнання недопустимим відеозапису з камер спостереження не знайшли свого підтвердження, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Статтями 87-88 КПК України визначено, у яких випадках докази є недопустимими. Зокрема, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.

Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Крім того, докази, які стосуються судимостей підозрюваного, обвинуваченого або вчинення ним інших правопорушень, що не є предметом цього кримінального провадження, а також відомості щодо характеру або окремих рис характеру підозрюваного, обвинуваченого є недопустимими на підтвердження винуватості підозрюваного, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (за певних умов такі можуть бути визнані допустимими).

Відеозапис, на недопустимість якого як доказу вказує захисник обвинуваченого, було отримано в ході проведення досудового розслідування з камери зовнішнього відеоспостереження, що встановлена на перехресті вул. Підвальна-Руська у м. Львові.

З висновку №2713 судової комп`ютерно-технічної експертизи у кримінальному провадженні №0002189 від 31 серпня 2016 року вбачається, що кадри ділянок відеозаписів, на яких зафіксовані обставини ДТП, записано на оптичний диск CD-R сер.№ LH3157RL05099155D1.

При огляді наданого на дослідження оптичного диску Verbatim CD-R сер.№5254140LE15161 встановлено, що у каталозі «ДТП.19.05.2016.22.31/ Експорт 23.05.2016 13-37-54» та підкаталогах даного каталогу знаходиться 295 файлів, що у своїй сукупності являють собою базу даних системи відеоспостереження (містить 3 канали з 4 можливих, які позначені інформацією про місцезнаходження камери та про її номер) та програмну оболонку «Melestone XProtect Smart Client 2016 - Player» для роботи з даною базою даних (дозволяє по кадровий перегляд відеозапису та фіксацію окремого кадру у вигляді графічного файлу формату JPEG із зазначенням назви каналу відеозапису та точного часу кадру). Під час дослідження наданих відеозаписів встановлено, що для камер №2 та №3 обставини ДТП зафіксовано на ділянці з показами таймеру від 22:31:22 (пішохід починає переходити дорогу проїжджу частину) по 22:31:29 (автомобіль зупиняється після ДТП), а для камери №4 обставини ДТП зафіксовано на ділянці з показами таймеру від 22:31:22 (автомобіль з`являється у полі зору камери) по 22:31:26 (автомобіль зникає з поля зору камери).

Таким чином зазначений висновок експертизи не містить жодних даних про те, що даний відеозапис є копією, у зв`язку з чим неможливо встановити його технологічні властивості (ознаки монтажу, порушення безперервності запису, стирання, обрізання тощо), як це мало місце у зазначених стороною захисту обставинах справи № 404/700/17 та висловленій у ній правовій позиції Верховного Суду.

З огляду на наведене, у колегії суддів відсутні підстави визнавати висновок №2713 судової комп`ютерно-технічної експертизи від 31 серпня 2016 року недопустимим доказом.

Крім того, покликання сторони захисту на те, що обчислення швидкості руху автомобіля обвинуваченого ґрунтується на даних недопустимого доказу (відеозапису з камер зовнішнього спостереження) також не знайшло свого підтвердження, оскільки у даній ситуації доктрина «плодів отруйного дерева» свого відображення не знайшла.

Щодо моменту обчислення такої швидкості в результаті огляду диску з відеокамер зовнішнього спостереження, колегія суддів вважає, що такий не має суттєвого значення, адже оцінці підлягають саме результати проведених досліджень.

Аргументи апелянта в частині пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, зокрема заперечення порушення останнім п.п. 1.2, 1.5, 1.10 розділу 1, п.п. 2.3б, 2.3д розділу 2, п.10.1 розділу 10, п.п. 12.1, 12.3, 12.4 розділу 12, п.п. 13.1, 13.3 розділу 13 Правил дорожнього руху, то такі не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Так, зі змісту сформульованої у ст. 286 КК України диспозиції слідує, що вона є бланкетною, а тому при кваліфікації слід керуватися законодавчими чи іншими нормативними актами щодо безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. У зв`язку з цим суди зобов`язані ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках: 1) у чому саме полягали названі у цій статті порушення; 2) які норми правил безпеки дорожнього руху не додержано; 3) чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Як видно із вироку, суд першої інстанції дотримався наведених вимог та у повній мірі встановив у чому саме полягали порушення з боку водія ОСОБА_6 , які норми правил безпеки дорожнього руху ним не дотримано. Обвинувачення, визнане судом доведеним, містить посилання на конкретні порушення.

При цьому, під механізмом дорожньо-транспортної пригоди розуміють систему часових, динамічних та інших зв`язків окремих етапів, обставин і чинників, що формують сліди на взаємодіючих об`єктах під час розвитку дорожньо-транспортної події. Механізм ДТП складається із процесу, який можна розділити на три етапи, зближення з перешкодою, безпосередня взаємодія та розміщення після взаємодії. Судом чітко були з`ясовані умови та наслідки протікання цих процесів, що знайшло своє відображення у вироку.

З мотивувальної частини вироку вбачається, що суд на підставі аналізу висновків судових автотехнічних екпертиз встановив, що водій ОСОБА_6 порушив вимоги п.п. 1.2, 1.5, 1.10 розділу 1, п.п. 2.3б, 2.3д розділу 2, п.10.1 розділу 10, п.п. 12.1, 12.3, 12.4 розділу 12, п.п. 13.1, 13.3 розділу 13 Правил дорожнього руху, зокрема, своїми діями створив небезпеку для руху, був неуважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, рухався в населеному пункті з перевищенням встановленої швидкості руху, при виникненні небезпеки або перешкоди для руху, які він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки автомобіля або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, при проїзді повз пішохода не дотримався безпечного бокового інтервалу, виїхав на смугу зустрічного руху, в результаті чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 .

Стосовно покликання сторони захисту на те, що судом першої інстанції не було враховано наявності у діях пішохода ОСОБА_9 порушення ПДР, слід зазначити наступне.

Оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно-небезпечні наслідки, передбачені в ст. 286 частинах 1, 2 або 3 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причиновому зв`язку.

З огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_6 , як встановлено висновками експертиз, рухався у межах населеного пункту зі швидкістю 70 кілометрів за годину, що перевищує дозволену норму, колегія суддів дійшла до висновку, що у причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП перебувають саме дії водія автомобіля «ВАЗ 21093», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Покликання адвоката обвинуваченого на те, що його позиція у вироку не викладена, не може бути достатньою підставою для скасування судового рішення, якщо в ході апеляційного перегляду встановлено відповідність такого вимогам ст. 370 КПК України.

Стосовно апеляційних вимог прокурора, а також представника потерпілого в частині безпідставного звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів не погоджується з даними апеляційними вимогами, виходячи з наступного.

Статтею 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

За правилами ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як видно з кримінального провадження, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та його відношення до скоєного, зокрема те, що він раніше не судимий, а також позитивну характеристику за місцем проживання обвинуваченого

На думку колегії суддів, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, також слід врахувати поведінку потерпілого, який розпочав перехід проїзної частини вул. Підвальної у момент, коли зелений сигнал світлофора був увімкнений для транспортних засобів, а тому позиція потерпілого про неможливість застосування щодо ОСОБА_6 ст. 75 КК України до уваги не береться. Крім того, апеляційний суд враховує відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання ОСОБА_6 .

З огляду на наведене, суд першої інстанції обрав обвинуваченому покарання, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК, воно є необхідним для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати, що обрані засудженому основне та додаткове покарання є несправедливими через м`якість, колегія суддів не вбачає.

Покликання прокурора на те, що обвинувачений не розкаявся у вчиненому не є достатньою підставою для неможливості застосування щодо нього ст. 75 КК України, оскільки дана норма підлягає застосуванню у випадку, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. Визнання вини є одним з аспектів, що підлягає оцінці у такому випадку, однак не носить обов`язкового чи визначального характеру.

Наведені в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого аргументи про неправильне стягнення на користь потерпілого шкоди, завданої злочином, із обвинуваченого ОСОБА_6 , а не страховика, є непереконливими.

Так, ст. 62 КПК України передбачено, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом. Права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви до органу досудового розслідування або суду.

Згідно зі ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Цих вимог закону під час вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції дотримано.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, до початку судового розгляду ОСОБА_9 звернувся з цивільним позовом про солідарне стягнення з ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» та ОСОБА_6 344 828,70 грн матеріальної шкоди; стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 280 000,00 грн моральної шкоди.

В подальшому, 17 липня 2018 року ОСОБА_9 подано заяву про зміну позовних вимог та виключення ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» з числа відповідачів, оскільки, відповідно до даних МТСБУ, ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» позбавлено права здійснювати страхову діяльність та виключено з її членів. Крім того, згідно з даними Єдиного реєстру юридичних осіб, по даній юридичній особі, хоча процедура банкрутства по ній не розпочата, існує понад 200 виконавчих проваджень про стягнення страхових сум та інших відшкодувань.

Таким чином потерпілий цивільний позивач скористався своїм правом відповідно до ст. 49 ЦПК України. При цьому сторона обвинувачення проти задоволення даної заяви не заперечувала.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно вирішив цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 у межах його позовних вимог, стягнувши заподіяну йому матеріальну та моральну шкоду із обвинуваченого ОСОБА_6 .

Твердження захисника про те, що суд першої інстанції вирішив цивільний позов усупереч висновку Великої Палати Верховного Суду, зазначеного в постанові від 4 липня 2018 року у справі №755/18006/15, є непереконливими, оскільки потерпілим пред`явлено цивільний позов до обвинуваченого, а не до страховика завдавача шкоди, якого було виключено з числа відповідачів за заявою ОСОБА_9 .

Дана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 червня 2020 року у справі № 572/1647/15-к.

Стосовно розміру стягнутої з обвинуваченого матеріальної шкоди, про що у своїй апеляційній скарзі зазначає представник потерпілого, то такий судом першої інстанції правомірно задоволений частково, адже потерпілим надано підтвердження понесених ним витрат лише на суму 4287,98 грн.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо завищеного розміру стягнення з ОСОБА_6 коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_9 , а також апеляційних вимог представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 про те, що розмір стягнення з обвинуваченого є заниженим, то вони є безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода, зокрема, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 місцевим судом дотримано.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, при визначенні та обґрунтуванні стягнення на користь потерпілого в рахунок відшкодування моральної шкоди було враховано конкретні обставини провадження, докази, досліджені й оцінені в судовому засіданні, а також тяжкість наслідків вчиненого правопорушення, характер і обсяг моральних страждань, яких зазнав потерпілий ОСОБА_9 .

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд урахував, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, через які він безумовно зазнав фізичного болю як під час травмування, так і під час численних оперативних втручань та довготривалого лікування, яке необхідно продовжувати й надалі, моральних страждань і переживань через неможливість відновити попередній стан здоров`я та звичний для нього спосіб життя.

За таких обставин, зазначений у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 в сумі 70 000 грн на користь потерпілого ОСОБА_9 , узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу понесених потерпілим моральних страждань. Підстав для зменшення чи збільшення цього розміру немає.

Переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в частині винуватості ОСОБА_6 , призначеного обвинуваченому покарання та в частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, прокурором, захисником та представником потерпілого в їхніх апеляційних скаргах не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

За таких обставин, апеляційні скарги до задоволення не підлягають.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

вирок Галицького районного суду м. Львова від 23 липня 2020 року - залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора Львівської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_11 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 та представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 - без задоволення.

Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4