КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/847/17 Провадження № 11-кп/824/1633/2021 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2021 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 0002037 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Горлівка Донецької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_10

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , змінити ОСОБА_8 запобіжний захід на інший альтернативний, не пов`язаний з триманням під вартою.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_8 строків тримання під вартою

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 рокуобвинуваченому ОСОБА_11 у ОСОБА_12 у, ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою строком на 60 діб, до 20 березня 2020 року включно.
Таке рішення суд мотивував з урахуванням особи обвинуваченого, а також того, що ОСОБА_8 має громадянство інших країн, тривалий час переховувався від слідства та суду та перебував у розшуку, здійснивши втечу з-під варти, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, що спричинило загибель людини, а також те, що відносно ОСОБА_8 наявні й інші кримінальні провадження, за якими він також обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, що свідчить про те, що ОСОБА_8 схильний до вчинення злочинів, а тому суд вважав за необхідне задовольнити клопотання прокурора і продовжити тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою в межах двох місяців. Крім того судом першої інстанції враховано, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, хоча і дещо знизилися, але продовжують існувати і жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним у справі ризикам.

В доводах апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 зазначає, що ухвала суду є незаконною, необґрунтованою та немотивованою.
Апелянт звертає увагу на те, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 подане до суду поза межами строків, передбачених п. 20-5 Перехідних положень КПК України та не містило клопотання про поновлення такого строку.
Захисник ОСОБА_6 вказує, що суд першої інстанції прийняв до уваги обставини, викладені у клопотанні прокурора щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України без посилання на відповідні матеріали справи.
Апелянт звертає увагу суду на те, що майже всі ухвали суду першої інстанції щодо обрання та продовження запобіжного заходу мотивовані тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені особливо тяжкого злочину, існує ризик переховуватися від суду, оскільки останній вчинив втечу з-під варти.
Захисник вказує, що з моменту обрання запобіжного заходу і до цього часу даних про те, що перебуваючи на волі ОСОБА_8 буде переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню стороною обвинувачення не надано, як і не надано доказів на підтвердження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Одночасно апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги доводи сторони захисту, що досудове розслідування у вказаному кримінальному проваджені вже давно завершено, всі докази зібрані та знаходяться у сторони обвинувачення або вже в суді. Фактів тиску на свідків за час перебування ОСОБА_8 під вартою не було. Отже, вказаний стороною обвинувачення ризик є лише припущенням.
Захисник вказує, що суд в оскаржуваній ухвалі зазначає, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України дещо знизились, однак, на думку апелянта, суд залишає поза увагою той факт, що дана обставина була встановлена ще в середині 2020 року, що свідчить про те, що наведені ризики взагалі втратили актуальність.
Крім того, як зазначає апелянт, суд першої інстанції не врахував позицію, викладену в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 511-550/0/4-13 від 04 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України».
Також, захисник вказує, що при продовженні ОСОБА_8 строків тримання під вартою суд першої інстанції не врахував дотримання вимог розумного строку тримання під вартою.
Як зазначає апелянт, поза увагою суду залишилось те, що Деснянським районним судом м. Києва 07 серпня 2020 року винесено стосовно ОСОБА_8 вирок у справі №754/1100/17 за яким залишено міру запобіжного заходу у вигляді застави, який було обрано відповідно до ухвали від 20 квітня 2020 року, яка відповідно до ст. 205 КПК України підлягає негайному виконанню та є чинною і на цей час, оскільки відповідно до довідки № 2-209з/18 від 25 квітня 2020 року станом на цю дату було внесено кошти в сумі 528600 грн. у якості застави, що, на думку захисника, свідчить про відсутність ризику втечі.
Захисник вказує на розумність строків та зазначає, що з урахуванням прийнятого Закону України «Про внесення зміни до Кримінального Кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», ОСОБА_8 без рішення суду відбув вже більше ніж 10 років покарання.
Апелянт стверджує, що ОСОБА_8 тримається під вартою понад строк, передбачений п. 2 ч. 3 ст. 197 КПК України та має бути негайно звільнений.
Поза увагою суду залишилось також те, що інкримінований ОСОБА_8 злочин було вчинено понад 15 років назад, відтак повинні бути застосовані положення ст. 49 КПК України.
Захисник зазначає, що поряд із тим, що судом здійснюється певне реагування на заяви ОСОБА_8 про застосування до нього тортур в ITT ГУ НП в м. Києві у зв`язку із незаконним місцем утриманням, не належним наданням медичної допомоги та порушенням прав, які передбачені ЗУ «Про попереднє ув`язнення». Проте, фактично належного реагування на вказані порушення не відбувається через те, що судом не застосовуються положення ч. 6 ст. 206 КПК України та формально скеровуються листи до сторони обвинувачення, які залишаються без належного реагування чи до підконтрольних стороні обвинувачення органів прокуратури, які не уповноважені здійснювати перевірку процесуальних рішень сторони обвинувачення на підставі яких ОСОБА_8 утримується незаконно в ITT ГУ НП в м. Києві. Крім того, деякі рішення суду щодо здійснення медичного обстеження ОСОБА_8 взагалі ігноруються, як стороною обвинувачення, так і установами яким судом було доручено це зробити.

В доводах апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 зазначає, що в оскаржуваній ухвалі найбільша увага приділяється ризику втечі ОСОБА_8 з-під варти, однак поза увагою суду залишається те, що жоден з допитаних в судовому провадженні свідків не повідомив про те, що ОСОБА_8 чи будь-хто з його оточення здійснював на них вплив.
Щодо втечі ОСОБА_8 з-під варти, то захисник звертає увагу на те, що кримінальне провадження за ст. 393 КПК України вже розглянуто Деснянським районним судом, однак вирок ще не набрав законної сили.
Апелянт зазначає, що продовжуючи ОСОБА_8 строк тримання під вартою, суд послався на ті ж обставини, що враховувались при обранні такого запобіжного заходу, що є порушенням п. 3 ст. 5 Конвенції.
Також захисник вказує, що судом було проігноровано доводи сторони захисту з приводу ст. 49 КК України.
Крім того, як зазначає апелянт, клопотання про продовження строку тримання під вартою було подане без дотримання вимог п. 20-5 Перехідних положень КПК України.

Під час апеляційного розгляду прокурор заперечував щодо задоволення апеляційних скарг, обвинувачений ОСОБА_8 , захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_10 підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
Розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Під час розгляду клопотання суд встановив, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, хоча і дещо знизилися, але продовжують існувати і жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним у справі ризикам, оскільки є підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_8 , який має громадянство інших країн, тривалий час переховувався від слідства та суду та перебував у розшуку, здійснивши втечу з-під варти, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, що спричинило загибель людини, а також те, що відносно ОСОБА_8 наявні й інші кримінальні провадження, за якими він також обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, що свідчить про те, що ОСОБА_8 схильний до вчинення злочинів, а тому суд вважав за необхідне задовольнити клопотання прокурора і продовжити тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою в межах двох місяців.
Також суд першої інстанції врахував тяжкість інкримінованого злочину, дані про особу обвинуваченого, крім того судом враховано необхідність забезпечення своїм рішенням не тільки поваги до особистої свободи обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, на підставі чого дійшов висновку про відсутність достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 . Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступлення від принципу поваги до особистої свободи, а також забезпечує не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Відтак, колегія суддів погоджується з тим, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
Доводи апеляційних скарг про те, що прокурор не довів існування ризиків щодо ОСОБА_8 є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_8 суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні тяжкого злочину, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання ОСОБА_8 під вартою.
Крім того, Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
Доводи апелянтів про те, що ризик впливу на свідків чи потерпілих недоведений, оскільки жоден із свідків чи потерпілих під час їх допиту в суді не повідомили, що ОСОБА_8 чи хтось із його оточення чинив на них тиск, апеляційний суд вважає необґрунтованими.
Апеляційний суд зазначає, що відсутність даних про спроби ОСОБА_8 чинити тиск на свідків чи потерпілих свідчить лише про те, що такі спроби не були реалізовані, оскільки останній тримався під вартою та не мав такої можливості.
В апеляційних скаргах апелянти також зазначають, що оскільки вирок, за яким ОСОБА_8 був засудженим за втечу з-під варти не набув законної сили, то це свідчить про відсутність ризику переховування від суду.
В той же час, апелянти посилаючись на наведений вирок вказують про те, що цим вироком було залишено міру запобіжного заходу у вигляді застави та станом на дату подання апеляційної скарги було внесено кошти в сумі 528600 грн. у якості застави, що, на думку захисників, свідчить про відсутність ризику втечі.
Апеляційний суд зазначає, що набрання чи не набрання наведеним вироком законної сили не може слугувати підтвердженням належної процесуальної поведінки ОСОБА_8 та відсутності ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, оскільки судом під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 враховано не лише його втечу з-під варти, а й інші обставини, зокрема те, що він тривалий час переховувався від слідства та суду, має громадянство інших країн, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, що спричинило загибель людини, а також те, що відносно ОСОБА_8 наявні й інші кримінальні провадження, за якими він також обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень.
Таким чином ризик переховування від суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності є цілком обґрунтованим та реальним.
Щодо доводів апелянтів про тримання ОСОБА_8 під вартою понад строк, передбачений ст. 197 КПК України та необхідність застосування положень ст. 49 КК України, то апеляційний суд зазначає, що ці питання, за наявності для цього відповідних підстав, підлягають з`ясуванню та перевірці в суді першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.
Не знайшли свого підтвердження і доводи апелянтів про не можливість обвинуваченого перебувати під вартою, оскільки жодних доказів про неможливість перебування обвинуваченого в умовах ізоляції за станом здоров`я, стороною захисту надано не було.
Таким чином, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.
За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше застосований до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 19 січня 2021 року, якоюобвинуваченому ОСОБА_13 у ОСОБА_14 у ОСОБА_12 у, ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою строком на 60 діб, до 20 березня 2020 року включно, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4