Житомирський апеляційний суд
Справа №279/4201/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422-1 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відео конференції в м.Житомирі апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 квітня 2021 року,
в с т а н о в и в:
Цією ухвалою продовжено відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів - по 01 червня 2021 року ( включно).
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою застосувати до нього більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, з покладанням відповідних процесуальних обов`язків. При цьому, зазначає, що його неодноразові судимості не можуть свідчити про ризики вчинення ним нових правопорушень, як і не підтверджують його можливість переховуватись від суду, впливати на свідків та потерпілого у провадженні. Зазначає, що буде дотримуватись, в разі застосування до нього домашнього арешту, всіх відповідних процесуальних обов`язків.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи ОСОБА_8 та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, думку прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Оскільки, ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 квітня 2021 року оскаржено лише в частині продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , ніким з можливих учасників судового розгляду не оскаржується продовження строку запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинуваченому ОСОБА_9 , тому вище зазначена ухвала суду першої інстанції перевіряється судом апеляційної інстанції лише в частині продовження міри запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 .
Як убачається з виділених матеріалів судового провадження №279/4201/20, в провадженні Коростенського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження №0000346 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.4 ст.187 КК України та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.187 КК України. Обвинуваченому ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк якого закінчується 11 квітня 2021 року. Обвинуваченому ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту строк якого закінчується 11 квітня 2021 року.
У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
Як встановлено апеляційним судом та, що знайшло своє підтвердження і у відповідних матеріалах провадження, 02.04.2021 в судовому засіданні Коростенським міськрайонним судом, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого. (а.п.91-99)
Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, з`ясувавши позиції обвинуваченого та його захисника, суд першої інстанції дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та правильно прийшов до висновку про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.
Вирішуючи зазначені клопотання прокурора, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.
При цьому, зважає апеляційний суд і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
В даному випадку, суд апеляційної інстанції не може не врахувати і ті факти, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні, особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, санкція яких, зокрема, передбачає й покарання у виді позбавленням волі на строк 15 років.
Апеляційний суд не може залишити по-за увагою і суспільну небезпеку правопорушень, у скоєнні яких обвинувачується ОСОБА_8 .
Крім того, апеляційний суд враховує й характеризуючі особу ОСОБА_8 дані, зокрема те, що він є раніше неодноразово судими, не працює, як наслідок не має постійного джерела доходів, не має сім`ї та осіб на утриманні, тобто встановлено відсутність стійких соціальних зв`язків.
Не може не врахувати суд апеляційної інстанції того факту, що останній вчинив інкриміновані йому злочинні діяння, під час досудового розслідування в іншому кримінальному провадженні №00000346 від 14.04.2020 за ч.2 ст.187 КК України, перебуваючи під домашнім арештом. (а.п.2, 89)
Таким чином, існують реальні ризики того, що під час розгляду провадження обвинувачений може переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню шляхом неявки до суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, як і вчиняти нові кримінальні правопорушення. Крім того, апеляційний суд в даному випадку, з урахуванням всіх характеризуючих даних обвинуваченого ОСОБА_8 та фактичних обставин інкримінованих йому кримінальних правопорушень, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що останній, перебуваючи на волі, має реальну можливість незаконно вплинути на свідків, іншого обвинуваченого у цьому кримінальному провадженні, як і перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Разом з цим, як вважає апеляційний суд, з врахуванням вище наведеного, наявність постійного місця проживання та гарантії обвинуваченого ОСОБА_8 щодо дотримання ним, в разі застосування домашнього арешту, всіх відповідних процесуальних обов`язків, є сумнівними, та беззаперечно не можуть нівелювати процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Одночасно, апеляційний суд зауважує, що наявність відповідних процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в даному випадку базується на вагомості наявних доказів про вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, тяжкості покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим, його характеризуючих даних, міцності соціальних зв`язків, тощо, а не, виключно, на наявності у останнього попередніх судимостей, що є фактично, основним апеляційним доводом ОСОБА_8 .
В ході апеляційної перевірки матеріалів провадження, судом апеляційної інстанції не встановлено тих беззаперечних стримуючих факторів котрі переконливо забезпечили б належну процесуальну поведінку обвинуваченого в разі зміни останньому запобіжного заходу на більш м`який, на чому наголошує останній в своїй апеляційній скарзі.
Матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та в ході апеляційного розгляду останнім та його захисником не доведені.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що в разі зміни виду запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, на чому наполягає ОСОБА_8 в своїй скарзі, може призвести до спроб обвинуваченого переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (незаконно впливати на свідків) та вчиняти інші кримінальні правопорушення.
Таким чином, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винним, дані про особу обвинуваченого, та відповідно наявність передбачених ст.177 КПК ризиків переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (незаконно впливати на свідків), вчинити інше кримінальне правопорушення, тому дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останнього та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.
Всі викладені обвинуваченим апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено, як і не надано відповідних доказів існування цих обставин.
Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону, та винесене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02 квітня 2021 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів - по 01 червня 2021 року (включно), - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді :