Справа № 357/592/21
У Х В А Л А

03 лютого 2021 року м. Біла Церква

Слідчий суддя - суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання № 1 в м. Біла Церква Київської області, розглянувши клопотання старшого слідчого слідчого відділення відділення поліції №2 Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002663 від 01.07.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України,

сторони кримінального провадження та інші учасники кримінального провадження:

старший слідчий слідчого відділення відділення поліції №2 Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 , потерпілий: ОСОБА_4 , представник потерпілого адвокат ОСОБА_5 , власник майна: ОСОБА_6 ,

У С Т А Н О В И В:

Старший слідчий слідчого відділення відділення поліції №2 Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 звернувся з клопотанням погодженим прокурором Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_7 до слідчого судді про арешт майна, в якому просить накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 40,0 кв. м., яка на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , ІПН НОМЕР_1 .

Свої вимоги слідчий мотивує тим, що до Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області надійшла заява від ОСОБА_4 з приводу протиправного заволодіння належним йому правом на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .

В ході проведення досудового розслідування встановлено, що з 1985 року ОСОБА_4 проживав у вищевказаній квартирі. На підставі розпорядження Ради виконкому від 14.05.1998 він отримав у приватну власність дану квартиру, про що йому було видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 від 14.05.1998.

З 2016 року ОСОБА_4 припинив проживати у квартирі, оскільки переїхав жити до брата у с. Шамраївка. 24.06.2020 ОСОБА_4 приїхав до своєї квартири, спробував відчинити її, однак замки в ній були вже замінені. Після чого ОСОБА_4 з`ясував, що у квартирі проживають люди на прізвище ОСОБА_8 на підставі договору купівлі продажу, продавцем при цьому виступив чоловік на прізвище « ОСОБА_9 », чи « ОСОБА_10 ». Ніяких документів, котрі б давали будь-кому право розпоряджатися належним ОСОБА_4 майном він не надавав, квартиру нікому не продавав і наміру такого не мав.

З довідки виданої КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» від 30.06.2020 вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 14.05.1998.

З витягу з реєстру територіальної громади м. Біла Церква встановлено, що у вищевказаній квартирі зареєстровано двоє осіб: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з інформаційної довідки №241759619 від 26.01.2021 вбачається, що 12.02.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_12 було посвідчено договір купівлі-продажу №217 від 12.02.2020, згідно умов якого, квартиру АДРЕСА_1 , було придбано громадянином ОСОБА_6 , ІПН НОМЕР_1 .

Відповідно до відповіді Управління надання адміністративних послуг Білоцерківської міської ради №15-1-14/332 від 22.01.2021 встановлено, що 22.01.2021 до Управління звернулася фізична особа, щоб зареєструвати своє місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 , на підтвердження прав на вказане нерухоме майно особою було надано договір купівлі-продажу від 20.02.2020, дійсність якого у адміністратора управління викликала сумніви, у зв`язку з чим у реєстрації місця проживання особі було відмовлено.

З огляду на вищевикладене у слідства виникли підстави вважати, що вказаний договір купівлі продажу квартири має ознаки фіктивності, під час його укладення могли бути використані підроблені правовстановлюючі документи, а тому слідчий вважає, що в даному відбулося протиправне відчуження вказаного об`єкту нерухомості та з метою збереження майна, котре може у подальшому мати важливе доказове значення, а саме квартири АДРЕСА_2 , слідчий просить накласти арешт на вказану квартиру шляхом недопущення відчуження вказаного нерухомого майна третім особам до з`ясування всіх обставин у кримінальному провадженні та відновлення прав потерпілого.

В судовому засіданні слідчий ОСОБА_3 підтримав заявлене клопотання в повному обсязі та просив задовольнити його з підстав зазначених у клопотанні, надав пояснення аналогічні викладеним у клопотанні.

Власники майна ОСОБА_6 щодо вирішення клопотання покладався на розсуд суду та зазначив, що придбав вищевказану квартиру на підставі договору купівлі продажу та наміру вчиняти відносно вказаного майна будь-які нотаріальні дії не має.

Потерпілий ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_5 щодо вирішення клопотання покладались на розсуд суду.

Вислухавши доводи слідчого, позицію власника майна, потерпілого та його представника, слідчий суддя вважає, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям статті 98 КПК України.

Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Слідчим суддею встановлено, що слідчим відділом Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0002663 від 01.07.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбачених ч. 3 ст. 190 КК України.

Зі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 15.05.1998 вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №241759610 від 26.01.2021 вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу №217 від 12.02.2020 посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу ОСОБА_12 за ОСОБА_6 , ІПН НОМЕР_1 .

Вважаю, що внесене слідчим клопотання не відповідає вимогам закону, оскільки не містить достатніх відомостей для необхідності такого арешту, а також не доведено ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України та майно, на яке слідчий просить накласти арешт, не відповідає критеріям статті 98 КПК України, а саме не визнано речовим доказом по справі.

Крім того, з опису наведених у клопотанні обставин вбачається існування спірних цивільних правовідносин, а накладення арешту на спірне майно не узгоджується із загальними засадами кримінального судочинства і виходить за межі потреб досудового розслідування у кримінальних провадженнях.

Також слід врахувати неприпустимість свавільного втручання суду у здійснення права власності володільця майна, який не має у цьому кримінальному провадженні процесуального статусу підозрюваного, обвинуваченого, цивільного відповідача або юридичної особи, відносно якої здійснюється кримінальне провадження.

Таким чином накладення арешту на майно, за відсутністю передбачених для цього підстав, порушує права власників на вільне використання своєї власності, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).

Крім того, у клопотанні відсутні достатні відомості для висновку про співмірність заходів забезпечення кримінального провадження із межами потреб досудового розслідування у кримінальному провадженні. Висловлені слідчим доводи, на думку слідчого судді, не є правовою підставою для арешту майна у кримінальному провадженні, а потреби досудового розслідування можуть бути задоволені у інший, менш обтяжливий для власників спосіб.

Під час розгляду клопотання, слідчим не наведено достатніх правових і фактичних підстав для необхідності накладення арешту на майно.

Враховуючи викладене, слідчий суддя не вбачає наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що вказана квартира може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час даного кримінального провадження.

В судовому засіданні слідчим не доведено необхідність задоволення клопотання про накладення арешту, а в матеріалах справи відсутні достатні та переконливі докази, що майно може бути певним чином приховано, знищено, зіпсовано, втрачено, передано, перереєстровано чи відчужено.

Отже, з урахуванням наведеного, слідчий суддя дійшов висновку про те, що в задоволенні клопотання слідчого про накладання арешту на майно слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 167, 170-173, 175, 309 КПК України, слідчий суддя,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні клопотання старшого слідчого слідчого відділення відділення поліції №2 Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002663 від 01.07.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, - відмовити.

Копію ухвали негайно скерувати старшому слідчому слідчого відділення відділення поліції №2 Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 та прокурору Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_7 - для відому.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддяОСОБА_1