Дата документу 18.03.2021 Справа № 333/663/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/780/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/663/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст. 183 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_6 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2021 року, якою задоволено клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, уродженки с. Шахтарське, Великоновоселківського району, Донецької області, не заміжня, яка має середню освіту, офіційно не працевлаштована, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.1 ст.187, ч.1 ст.119 КК України,
обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, відносно обвинуваченої на строк 60 (шістдесят) днів, з 14 години 50 хвилин 15.02.2021 року по 14 години 50 хвилин 15.04.2021 року,

в с т а н о в и л а:

згідно з матеріалами контрольного провадження, в провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 щодо вчинення кримінальних правопорушень за ч.3 ст.185, ч.1 ст.187, ч.1 ст.119 КК України.
У підготовчому судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченої під вартою. Клопотання обґрунтоване тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, за найтяжчим з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років позбавлення волі. Крім того, ОСОБА_6 офіційно не працевлаштована, не має на утриманні людей похилого віку, малолітніх чи неповнолітніх дітей, тобто не має стійких соціальних зв`язків, тому перебуваючи на волі, може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого і свідків у цьому ж кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення.
Суд першої інстанції, розглянувши доводи прокурора, матеріали кримінального провадження та вислухавши учасників процесу, дійшов до висновку, що наведені доводи сторони обвинувачення дають достатні підстави вважати, що обвинувачена може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення та незаконно впливати на свідків та потерпілого у цьому кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі обвинувачена зазначає, що не згодна з судовим рішенням суду першої інстанції. Апелянт в обґрунтування своєї скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи обвинуваченої, які підтверджують відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України та умислу вчиняти інкриміновані кримінальні правопорушення.
Просить апеляційний суд врахувати доводи обвинуваченої при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003); кожен під час розгляду будь-якої справи, в тому числі кримінальної, щодо діяння, у вчиненні якого обвинувачується, має право на правосуддя, яке відповідало б вимогам справедливості (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004); суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (абзац другий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року N 16-рп/2009).
Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі; обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011; абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Гарькавий проти України» від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції; цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (§63).
Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.
При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити про ризики переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Отже, для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен дослідити всі факти «за» та «проти» існування реальних ризиків для обрання такого заходу. Такі доводи повинні бути не загальними і абстрактними, в усіх випадках, суд повинен надати оцінку ризикам.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України стороною обвинувачення доведені під час судового засідання, а тому є підставою для обрання такого заходу обвинуваченій.
Так суд першої інстанції обґрунтовано послався на необхідність обрання запобіжного заходу з метою забезпечення виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків. Також судом враховано дані, які характеризують особу обвинуваченої, конкретні обставини вказаного кримінального провадження, наявність ризиків, передбачених п.1, п.3, п.5 ч.1 ст.177 КПК України (основними і очевидними є ризики переховування обвинуваченої від суду; незаконно впливати на недопитаних у судовому засіданні свідків і потерпілого, вчинити інше кримінальне правопорушення).
Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», затримання та тримання особи під вартою, безумовно можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.
Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.
У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.
Застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого виправдано наявністю конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що ОСОБА_6 вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Обвинуваченій ОСОБА_6 інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких та нетяжких злочинів, санація яких передбачає кримінальне покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.
Судова колегія зазначає, що високий рівень суспільної небезпечності обвинуваченої дозволяють спрогнозувати з високим ступенем, що обвинувачена ОСОБА_6 , будучи обізнана про суворість кримінального покарання, яке може бути їй призначене у разі визнання її винуватою, опинившись на волі, потенційно може ухилитися від суду шляхом переховування з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані їй кримінальні правопорушення.
Крім того, колегія погоджується з висновками суду, що існують ризики можливого незаконного впливу на потерпілих та свідків, адже ОСОБА_6 можуть бути відомі їх анкетні данні, адреси проживання та роботи, а тому існують обґрунтовані ризики того, що обвинувачена зможе вдатися до незаконного впливу на свідків, потерпілих для зміни їх показів.
Щодо доведеності стороною обвинувачення ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, апеляційний суд зазначає, що матеріалами провадження вбачається те, що обвинувачена не має стійких соціальних зв`язків, не працевлаштована, інкримінується вчинення декількох злочинних діянь, свідчить проте, що єдиним її джерелом доходів та життєдіяльності є вчинення протиправних діянь.
Відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Однак, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченої альтернативних запобіжних заходів, враховуючи тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки інкримінованих кримінальних правопорушень, суворість покарання за кримінальні правопорушення у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , її можливість переховуватись від суду, впливати на свідків і потерпілих кримінального провадження, скоїти інші кримінальні правопорушення, колегія суддів вважає, що не може бути застосовані інші запобіжні заходи до обвинуваченої, окрім виняткового - тримання під вартою.
Посилання обвинуваченої, що суд першої інстанції не врахував її доводів щодо та пояснень, стосовно інкримінованих злочинів, на думку суду апеляційної інстанції є безпідставними і не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Оскільки дані обставини були предметом дослідження суду першої інстанції, у відповідності до вимог ст.178 КПК України та не спростовують висновків суду про ризики неналежної процесуальної поведінки, запобігти яким можливо через застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Апеляційний суд зазначає, що доводи обвинуваченої у апеляційній скарзі містять лише посилання на незгоду з наданими стороною обвинувачення матеріалами, а тому їх слід визнати непереконливими, оскільки обставини, на які посилається ОСОБА_6 не можуть у повному обсязі мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченою дій, спрямованих на переховування від суду, незаконного впливу на свідків і потерпілих, скоєння інших кримінально-караних діянь.
Пояснення ОСОБА_6 щодо обставин інкримінованих злочинів і про те, що остання не вчиняла кримінально-караних діянь, колегія суддів вважає такими, що не належать до кола питань під час вирішення клопотання сторони обвинувачення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки на даному етапі кримінального провадження не вправі розглядати питання, які суд повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті.
Таким чином, при розгляді клопотання прокурором доведене об`єктивне існування обставин, які виправдовують обрання виняткового запобіжного заходу тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 .
За таких обставин, ухвала суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, про що йде мова в апеляційній скарзі обвинуваченої, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог КПК України при постановленні ухвали судом першої інстанції, не встановлено.
За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченої, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2021 року, якою задоволено клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно обвинуваченої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4