Житомирський апеляційний суд
Справа №283/1408/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 21 квітня 2021 року,

в с т а н о в и в:
Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання захисника про обрання ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, задоволено клопотання прокурора Малинського відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_6 та продовжено дію раніше обраного обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 19 червня 2021 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції послався на неможливість зміни обраного запобіжного заходу на більш м`який, з урахуванням характеру злочину, тяжкості покарання, яке загрожує ОСОБА_9 у разі визнання його винним, даних про особу обвинуваченого, та на доведеність стороною обвинувачення наявності ризиків, передбачених п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України.
В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою обрати відносно ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що стороною обвинувачення не доведено не можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, зокрема не вказано на матеріали, що підтверджують наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не обґрунтовано неможливість запобігання ризикам, зазначених у клопотанні, шляхом більш м`якого запобіжного заходу. Вказує, що при винесенні оскаржуваної ухвали суд не врахував ряд обставин, які свідчать про те, що на даний час відпала необхідність у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а після спливу певного проміжку часу навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання обвинуваченого під вартою. Зазначає, що тяжкість покарання сама по собі не може свідчити про ризики, передбачені ст.177 КПК України, а при застосуванні запобіжного заходу суд має враховувати обставини, передбачені ст.178 КПК України в їх сукупності, а не окремо. При цьому, звертає увагу на те, що в матеріалах провадження достатня кількість позитивних характеристик стосовно ОСОБА_9 , наявні підтверджуючі матеріали щодо міцності соціальних зв`язків та наявне місце проживання разом із матір`ю. Крім того, зазначає, що цілодобовим домашнім арештом усуваються будь-які можливі ризики у даному провадженні, так як письмові докази вже дослідженні, потерпіла допитана, а впливати на свідків перебуваючи під цілодобовим домашнім арештом ОСОБА_9 не зможе.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №283/1408/20, в провадженні Богунського районного суду м.Житомира перебуває кримінальне провадження №0000127 від 08.03.2020 року відносно ОСОБА_9 за ч.1 ст.115 КК України.

В ході судового розгляду вказаного кримінального провадження, 21.04.2021 року в судовому засіданні Богунським районним судом м.Житомира, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора Малинського відділу Коростенської окружної прокуратури про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та клопотання захисника ОСОБА_8 , підтримане обвинуваченим ОСОБА_9 , про зміну запобіжного заходу останньому на більш м`який у виді домашнього арешту з електронними засобами контролю.

Вирішуючи зазначені клопотання як прокурора, так і сторони захисту, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів у своїй ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне судове рішення.
Твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.
Кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті злочину за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри чи як стверджує захисник наявності двух повідомлень про підозру, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції.
Разом з тим, оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.
Так, на переконання апеляційного суду, наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від 7 до 15 років та який відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким злочином.
Колегія суддів також бере до уваги те, що відповідно до відомостей матеріалів провадження обвинувачений проживає в м.Києві, що додатково може свідчити про існування ризику переховування обвинуваченого від правоохоронних органів та суду.
Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_9 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати.
Апеляційний суд також погоджується з висновками слідчого судді про наявність ризику впливу на свідків. При встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання, крім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
За таких обставин, враховуючи пояснення прокурора та захисника, що свідки, які до того являються родичами обвинуваченого, не допитані станом на теперішній час на стадії судового розгляду, ризик впливу на свідків існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).
Колегія суддів звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_9 у разі визнання його винним, дані про його особу, який обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, а саме протиправного позбавлення життя людини, яке відповідно до ст.3 Конституції України визнається найвищою соціальною цінністю, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.
Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).
Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені. При цьому, наявність тих фактів, що обвинувачений ОСОБА_9 має позитивні характеристики, раніше несудимий та позиція потерпілої, яка є матір`ю обвинуваченого про звільнення останнього, на що зихисник посилається в своїй апеляційній скарзі, не є, в даному випадку, безумовними підставами для застосування йому більш м`якого запобіжного заходу.
Крім того, апеляційний суд враховує, що ці обставини існували і на час подій, які інкримінуються ОСОБА_9 і вони не стали стримуючим фактором для обвинуваченого. Тим більше, самі по собі ці обставини не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, запобігти яким в даному випадку може лише застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою.
Відповідно до правової позиції викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотання про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».
Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор подає ідентичні клопотання про продовження строку тримання під вартою, апеляційний не приймає до уваги, оскільки, згідно приписів ч.ч.1, 3 ст. 199 КПК України, складання змісту клопотання є прерогативою виключно сторони обвинувачення.
Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.
Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.
Тому колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 .
Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_9 під час апеляційного розгляду не встановлено.
Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 21 квітня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника про обрання ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, задоволено клопотання прокурора Малинського відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_6 та продовжено дію раніше обраного обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 19 червня 2021 року, без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: