Дата документу 12.08.2021 Справа№ 314/1709/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/997/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №314/1709/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 березня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Купріянівка Вільнянського району Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 25 березня 2020 року приблизно о 20 годині 15 хвилин, знаходячись на ділянці зеленої зони перехрестя вул.Елеваторної з вул.Металістів в м.Вільнянськ, поблизу володіння №4 по вул.Елеваторній в м.Вільнянськ Запорізької області, маючи умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, діючи повторно, з метою заволодіння чужим майном, з метою власної наживи, підійшов ззаду до потерпілого ОСОБА_9 та наніс останньому кулаком своєї руки один удар в область обличчя, від якого потерпілий ОСОБА_9 впав на землю, після чого ОСОБА_8 наніс останньому ще декілька ударів ногами в область тулуба, від яких з куртки потерпілого ОСОБА_9 на землю випав його мобільний телефон «SAMSUNG G710F» в корпусі чорного кольору. Після чого ОСОБА_8 , скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_10 від нанесених ударів не міг чинити активного опору, тим самим остаточно зломивши волю потерпілого до самооборони, рукою підняв із землі вказаний мобільний телефон потерпілого, зник у невідомому напрямку та згодом розпорядився даним майном на власний розсуд, тим самим відкрито із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я особи, спричинив матеріальної шкоди потерпілому на загальну суму 2266,67 грн.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно. Йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання скасування арешту, накладеного на майно.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.186 КК у виді 4 років позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням у вироку належним чином не мотивоване. Посилання суду на одні і ті самі обставини при обранні виду, розміру покарання та як на підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, за відсутності належного обґрунтування висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, свідчить про неналежну вмотивованість застосування ст.75 КК. Зокрема, при призначенні обвинуваченому покарання суд не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, обставини вчинення кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які здійснено посягання. Також суд належним чином не врахував особу обвинуваченого, який ніде не працює, раніше був неодноразово судимий, в тому числі за аналогічний злочин, з випробуванням, але не витримав іспитовий строк та скоїв нові правопорушення, за які відбував покарання в місцях позбавлення волі. Однак це не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві. Зазначене свідчить про те, що обвинувачений ставати на шлях виправлення не бажає і знову скоїв тяжкий злочин через півроку після звільнення. Наявність пом`якшуючих покарання обставин лише давали суду підстави не призначати обвинуваченому максимальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.186 КК.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який повністю підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, то колегія суддів вважає їх слушними виходячи з такого.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Як визначено в ст.75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Законодавець надав дискреційні повноваження судам при призначенні покарання, а також при визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак така дискреція діє лише в межах, установлених законом. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо. Лише проаналізувавши такі обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Проте зі змісту оскарженого вироку вбачається, що рішення суду про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням постановлено судом першої інстанції без його належного обґрунтування.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання і звільняючи від його відбування на підставі ст.75 КК, зазначив, що ним враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до тяжких злочинів, обставини, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування шкоди; дані про особу обвинуваченого, який ніде не працює, проживає у цивільному шлюбі, на утриманні має малолітню дитину та двох малолітніх дітей дружини, на спеціальних обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, задовільно характеризується, раніше судимий. Обставин, які б обтяжували покарання, суд першої інстанції не встановив.

З наведеного вбачається, що підставою для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням фактично стали ті ж самі обставини, що були враховані місцевим судом при ухваленні рішення щодо виду та розміру призначеного покарання за ч.2 ст.186 КК. Інших обставин, які би свідчили про можливість застосовування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням та виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства суд першої інстанції не встановив.

При цьому суд першої інстанції належним чином не врахував, що обвинувачений ОСОБА_8 ніде не працює, раніше тричі притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих тяжких злочинів, в тому числі і за вчинення аналогічного злочину. Новий тяжкий злочин у даній справі обвинуваченим вчинено через півроку після його звільнення з місць позбавлення волі.

Зазначені обставини безумовно свідчать про схильність обвинуваченого ОСОБА_8 до вчинення кримінальних правопорушень та про його очевидне небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Також поза увагою суду залишилось те, що суспільна небезпечність вчиненого ОСОБА_8 злочину визначається не стільки розміром заподіяної матеріальної шкоди, скільки способом його вчинення та відповідним змістом суб`єктивної сторони.

Відсутність негативних наслідків для потерпілого, на що послався суд першої інстанції, не може свідчити про істотне зниження ступеню тяжкості злочину, вчиненого обвинуваченим.

Наведеного суд першої інстанції повною мірою не врахував і не мотивував, зокрема, чому він вважає за можливе досягнення мети виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів за умови звільнення його від відбування призначеного покарання, які саме характерні риси особи обвинуваченого, як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, дають підстави для застосування інституту звільнення від відбування покарання.

Обставини, на які послався суд у вироку, апеляційний суд розцінює як такі, що давали суду достатні підстави для призначення ОСОБА_8 мінімально можливого покарання за санкцією ч.2 ст.186 КК. Проте судова колегія не находить зазначені обставини достатніми, у даному випадку, для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Отже, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування до обвинуваченого ст.75 КК є необґрунтованим, оскільки його було зроблено без урахування особливостей правозастосування вказаної норми матеріального права. У контексті наведених обставин вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури задовольнити.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 березня 2021 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання відраховувати з дня затримання ОСОБА_8 і приведення вироку до фактичного виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4