Постанова
Іменем України
18 лютого 2021 року

м. Київ
справа № 235/6753/18
провадження № 51-3500 км 20
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого на вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 березня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 21 травня 2020 року у кримінальному провадженні № 0001332 за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Димитров Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Димитровського міського суду Донецької області від 15 лютого 2019 року за ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 289 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 березня 2020 року ОСОБА_6 засуджено за:
- ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років;

- ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України до призначеного покарання частково приєднано покарання, призначене за вироком від 15 лютого 2019 року, та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 21 травня 2020 року апеляційні скарги засудженого та його захисника залишені без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.

За вироком суду встановлено, що ОСОБА_6 02 вересня 2018 року в компанії спільних знайомих у с. Гродівка Донецької області вживали алкогольні напої. Приблизно о 03:30 год. ОСОБА_6 попросив ОСОБА_7 , який керував автомобілем ВАЗ 211040, відвезти його до м. Родинське, на що останній погодився. Не доїжджаючи до місця призначення, перебуваючи у м. Мирноград, ОСОБА_7 відмовився їхати далі та вийшов із машини. Після чого ОСОБА_6 також вийшов із машини та під час сварки на ґрунті особистих неприязних відносин умисно наніс ОСОБА_7 удар у живіт невстановленим колюче-ріжучим предметом, чим спричинив тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Після цього ОСОБА_6 запропонував ОСОБА_7 сісти на переднє пасажирське сидіння, а сам сів за кермо та поїхав до м. Родинське, зупинив автомобіль у дворі будинку по АДРЕСА_2 та, забравши ключі від замка живлення автомобіля, зайшов до одного з під`їздів будинку. Не дочекавшись його повернення, ОСОБА_7 вийшов із салона автомобіля та зайшов у той самий під`їзд. В цей час ОСОБА_6 сів у салон автомобіля, завів двигун та зник з місця події.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що його вину не доведено, суд невірно оцінив докази та не дав оцінки усім доказам у сукупності, а його висновки ґрунтуються лише на показаннях потерпілого. Крім того, вказує, що в судовому засіданні не був допитаний свідок ОСОБА_8 , показання якого усупереч вимогам закону були оголошені прокурором. Також стверджує про незаконність його арешту і здійснення на нього фізичного та морального тиску під час досудового розслідування.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений у суді касаційної інстанції підтримав свою скаргу та просив її задовольнити.
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги та просив залишити судові рішення без зміни.

Мотиви суду

Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 438 КПК України, предметом перевірки суду касаційної інстанції можуть бути доводи, які узгоджуються з його процесуальними повноваженнями, тобто стосуються: істотного порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність; невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі винного.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок, а виходить із обставин, установлених цими судами.

Доводи засудженого щодо неповноти судового розгляду у суді першої інстанції, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії подій стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог статті 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Окрім цього, згідно з ч. 1 ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Таким чином, доводи касаційної скарги щодо неповноти судового розгляду в суді першої інстанції не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.

Натомість вказані обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів знаходить обґрунтованими.

Місцевий суд оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 289 КК України, оскільки його винуватість доведена поза розумним сумнівом. Оцінка доказів судом проведена згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для постановлення вироку.

Зокрема, суд при постановленні вироку взяв до уваги показання потерпілого ОСОБА_7 щодо обставин отримання ним тілесних ушкоджень від ОСОБА_6 та заволодіння останнім транспортним засобом; свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтвердили, що потерпілий з обвинуваченим разом вживали алкогольні напої, а потім поїхали на одному автомобілі. Також винуватість ОСОБА_6 підтверджується даними протоколів огляду місця події, огляду речей, проведення слідчого експерименту та пред`явлення особи для впізнання, а також висновком судово-медичної експертизи щодо ступеня тяжкості отриманих тілесних ушкоджень.

Твердження засудженого про те, що вирок суду ґрунтується лише на показах, які давав потерпілий, а також про відсутність інших доказів його винуватості колегія судді вважає неприйнятними.

З вироку вбачається, що свій висновок щодо винуватості ОСОБА_6 суд першої інстанції зробив на основі як прямих, так і непрямих доказів, які у своїй сукупності доводять, що інкриміновані злочини були вчинені саме ОСОБА_6 . Матеріалами провадження підтверджено, що потерпілий був повідомлений про відповідальність за дачу неправдивих показів, наполягав на своїй свідченнях у суді та стверджував, що саме ОСОБА_6 вчинив щодо нього злочини. Засуджений у своїй касаційній скарзі не наводить доказів того, що потерпілий мав намір його умисно оговорити.

Суд звертає увагу на те, що згідно зі ст. 85 КПК України належними також є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність або можливість використання інших доказів. При цьому чинний кримінальний процесуальний закон не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

У даному випадку такими доказами є, зокрема, протокол огляду місця події, відповідно до якого під переднім пасажирським сидінням був виявлений паспорт на ім`я ОСОБА_7 та документи на автомобіль, а також речовина бурого кольору на ущільнювачі передньої пасажирської дверки. Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які були понятими під час проведення огляду речей, підтвердили законність цієї слідчої дії. Також суд взяв до уваги: показання свідка ОСОБА_13 , який як лікар швидкої допомоги надавав першу медичну допомогу потерпілому ОСОБА_7 та повідомив де і за яких обставин був виявлений потерпілий; протокол огляду предмету футболки потерпілого з характерним пошкодженням (порізом) у передній центральній частині; висновки судово-медичних імунологічних експертиз щодо зразків крові потерпілого та обвинуваченого, а також інші докази. Саме сукупність усіх доказів у їх взаємозв`язку дало суду обґрунтовану підставу стверджувати, що злочини вчинено саме ОСОБА_6 .

Інші доводи касаційної скарги засудженого переважно зводяться до його незгоди з оцінкою судом першої інстанції доказів, які суд поклав в основу вироку. Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що судами були належно досліджені усі докази у справі та оцінені відповідно до вимог ст. 94 КПК України як кожен окремо, так і в сукупності. Висновки судів про допустимість доказів та доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, є обґрунтованими. Кваліфікація дій винного відповідає встановленим обставинам справи. Судовий розгляд у судах першої та апеляційної інстанції проведено із дотриманням вимог процесуального закону.

Посилання засудженого на порушення його прав внаслідок того, що в суді не було допитано свідка ОСОБА_8 , показання якого були зачитані прокурором, є безпідставними.

Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, зазначений свідок був допитаний під час досудового розслідування, під час судового розгляду суд неодноразово виносив ухвали про привід свідка, які не виконувалися внаслідок того, що ОСОБА_8 був відсутній за вказаною адресою. В судовому засіданні прокурор оголосив показання цього свідка, наголосивши на тому, що свідок нічого не зміг повідомити з приводу даної події та просив виключити пояснення свідка ОСОБА_8 з об`єму обвинувачення. Враховуючи зазначене, суд задовільнив клопотання прокурора та закінчив судове слідство без допиту вказаного свідка. Отже, в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 не допитувався, а тому його показання суд не взяв до уваги та не зазначив про них у вироку.

Що стосується твердження ОСОБА_6 про застосування до нього під час затримання та досудового розслідування фізичного та морального тиску з боку працівників правоохоронних органів, то це питання було предметом перевірки, за результатами якої було винесено постанову від 14 грудня 2019 року про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні доказів. Також не було встановлено того, що докази отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також здобуття доказів завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Тому, усі докази правомірно визнані допустимими.

Згідно зі ст. 419 КПК України в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції мають зазначатися узагальнені доводи осіб, котрі подали апеляційні скарги, мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, та положення закону якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі вищевказаного суду має бути зазначено підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Залишивши без задоволення апеляційні скарги засудженого та його захисника, в яких було наведено доводи щодо недоведеності вчинення злочину, недопустимості доказів та невідповідності встановлених місцевим судом обставин фактичним обставинам справи, апеляційний суд навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є законною та обґрунтованою.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 березня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 21 травня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3