КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 09 квітня 2021 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 09.04.2021 задоволено клопотання слідчого СВ ВП №2 Шевченківського УП ГУНП у місті Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 , та накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, яка на праві приватної власності належить підозрюваному ОСОБА_9 .
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу слідчого судді, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначала, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, суперечить вимогам і гарантіям статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, грубо порушує її право власності, ґрунтується на недостовірних доказах та не узгоджується з дійсними фактичними обставинами.
Квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є її власністю, яку 27.03.2021 вона придбала у ОСОБА_9 , сплативши за дану квартиру грошові кошти в розмірі 975 421 гривень, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_10 та зареєстрованим в реєстрі за № 918.

На думку апелянта, арешт на належну їй квартиру накладено на підставі хибно встановлених обставин та за відсутності правових підстав.
Застосований арешт не здатен забезпечити вірогідне покарання ОСОБА_9 у виді конфіскації майна, у зв`язку з тим, що останній не є її власником.
Наведений в оскаржуваній ухвалі реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00 є неактуальним.
Апелянт вказувала на те, що спірна квартира у даному кримінальному провадженні не визнана речовим доказом, питання про накладення арешту з метою збереження речових доказів в клопотанні слідчого та оскаржуваній ухвалі не порушувалось.
Крім того, апелянт зазначала, що оскаржувана ухвала постановлена без її участі та повідомлення, а про наявність ухвали слідчого судді вона дізнався 21.04.2021 від захисника ОСОБА_11 .
Власник майна ОСОБА_7 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлена належним чином, клопотань про відкладення судового засідання не подавала.
З урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України, заслухавши думку захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , та прокурора ОСОБА_5 , які не заперечували проти апеляційного розгляду у відсутності власника майна, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності вказаної особи.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, прокурора ОСОБА_5 , яка погодилась з вимогами апеляційної скарги, зазначивши, що арешт на квартиру накладено помилково, оскільки на час постановлення ухвали власником квартири була ОСОБА_7 , перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна розглянуто без повідомлення та у відсутності власника майна ОСОБА_7 , та дані про вручення їй ухвали слідчого судді у матеріалах справи відсутні.
Як зазначено в апеляційній скарзі, про наявність ухвали слідчого судді ОСОБА_7 стало відомо 21.04.2021, тоді як подано апеляційну скаргу 23.04.2021, тобто в строк, передбачений п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 395 КПК України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчим відділенням ВП № 2 Шевченківського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0007746, внесеному 25.12.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 317 КК України.

06.03.2021 у кримінальному провадженні № 0007746 повідомлено про підозру ОСОБА_9 , у незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 307 КК України.
12.03.2021 ОСОБА_9 повідомлено про зміну повідомленої підозри та про нову підозру у незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 307 КК України, та в наданні приміщення для незаконного вживання наркотичних засобів, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 317 КК України.
05.04.2021 слідчий СВ ВП №2 Шевченківського УП ГУНП у місті Києві ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва із клопотанням, погодженим прокурором Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 , в якому просив накласти арешт на нерухоме майно, одноосібним власником якого є підозрюваний ОСОБА_9 , а саме на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 09.04.2021 задоволено клопотання слідчого, та накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, яка на праві приватної власності належить підозрюваному ОСОБА_9 , з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.
З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З матеріалів судового провадження вбачається, що органом досудового розслідування під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод, та у

порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 173 КПК України, слідчим суддею належним чином не перевірено правову підставу для такого арешту.
Звертаючись 05.04.2021 із клопотанням про арешт майна, слідчим, з посиланням на дані витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, сформованого 24.03.2021, зазначено у клопотанні, що підозрюваний у кримінальному провадженні № 0007746 ОСОБА_9 є одноосібним власником квартири АДРЕСА_2 .

Разом з тим, як убачається із даних долученого апелянтом витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.03.2021 та договору купівлі-продажу від 27.03.2021, квартира АДРЕСА_2 , зареєстрована 27.03.2021 на праві власності за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 27.03.2021, серія та номер 918.

Вказана обставина не заперечується і стороною обвинувачення під час апеляційного розгляду.
З наведеного убачається, що на момент розгляду клопотання слідчого про арешт майна, у матеріалах судового провадження були відсутні відомості про те, що 27.03.2021 квартира зареєстрована на праві власності за іншою особою, унаслідок чого слідчим суддею помилково накладено арешт на майно добросовісного набувача ОСОБА_7 , яка не є підозрюваною у кримінальному провадженні № 0007746, що у свою чергу, виключає можливість накладення арешту на її майно з підстави, передбаченої ч. 5 ст. 170 КПК України, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Наведене у сукупності дає колегії суддів підстави вважати, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді обмеження права власності ОСОБА_7 здійснено в порушення вимог закону, а втручання в її право на мирне володіння та користування майном здійснено без законних на те підстав.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого.
Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 09 квітня 2021 року, якою накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, яка на праві приватної власності належить підозрюваному ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого СВ ВП №2 Шевченківського УП ГУНП у місті Києві ОСОБА_8 , погодженого прокурором Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 , про накладення арешту на нерухоме майно, одноосібним власником якого являється підозрюваний ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3