Ухвала

Іменем України
29 квітня 2021 року

м. Київ
провадження № 51-2152 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 1 червня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року відносно ОСОБА_5 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 1 червня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,такого, що не має судимостей,
визнано винуватим та призначено покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі на 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк 2 роки.
Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_4 30 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 12 вересня 2017 року близько 20:10 год., керуючи легковим автомобілем Opel Аscona реєстраційний номер НОМЕР_1 з причепом-лафетом «Верда» реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись по дворовому проїзду будинку АДРЕСА_2 , побачивши пішохода ОСОБА_4 , який стояв на проїжджій частині попереду його автомобіля біля правого краю проїжджої частини, потрапляючи у небезпечну зону перед автомобілем, маючи технічну можливість уникнути на нього наїзду, не вжив заходів до безпечного об`їзду пішохода, не обрав безпечний інтервал та проїжджаючи повз ОСОБА_4 правим колесом причіпу-лафета «Верда», який виступав за габарити автомобіля, допустив наїзд на ОСОБА_4 , внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. Порушення п.п. 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України перебувають у причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 просить скасувати вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 1 червня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Зазначає, що у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_5 дієвого каяття щодо спричинених йому тілесних ушкоджень, судам необхідно було призначити максимальне покарання у виді обмеження волі на строк до 3 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на такий самий строк. Крім того, потерпілий не погоджується з призначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди у 30 000 грн, яку він сам оцінює в 200 000 грн. Також вказує, що при постановленні вироку судом дана неналежна правова оцінка тому, що в результаті кримінального правопорушення йому було завдано шкоду у вигляді упущеної вигоди, яка, на його думку, складає 74 460 грн.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до вимог, встановлених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій засудженого. Вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_5 внаслідок м`якості.
На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_4 , які є аналогічними, наведеними в його касаційній скарзі, дав на них вичерпну, вмотивовану відповідь. Зокрема, суд зазначив, що при призначенні покарання ОСОБА_5 суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином невеликої тяжкості; дані про особу винного, який раніше не судимий, має постійне офіційне місце роботи, позитивно характеризується, вчинив злочин з необережності, повністю відшкодував потерпілому матеріальну шкоду, яка полягала у витратах на лікування та частково відшкодував моральну шкоду, враховано й відсутність обставин, що обтяжують покарання, а томуобґрунтовано застосував положення ст.75 КК України, звільнивши його від призначеного покарання з випробуванням.
Крім того, колегія суддів апеляційного суду визнала необґрунтованими доводи апеляційної скарги потерпілого про те, що суд першої інстанції безпідставно не призначив ОСОБА_5 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Своє рішення мотивувала тим, що в матеріалах провадження відсутні відомості про те, що ОСОБА_5 раніше притягувався до відповідальності за порушення на транспорті; відсутні обставини, що обтяжують покарання; є ряд соціальних чинників стримуючого характеру.
Отже, суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання з дотриманням вимог Загальної частини КК України. Посилання потерпілого на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженогоє необґрунтованими, оскільки останньому призначено покарання у виді обмеження волі на 3 роки, що є максимальним видом покарання передбачений санкцією статті, без позбавлення права керування транспортними засобами та на підставі ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 2 роки, а тому немає підстав вважати призначене покарання явно несправедливим у зв`язку із його м`якістю.
Що стосується незгоди потерпілого ОСОБА_4 із розміром стягнутої моральної шкоди, то на думку колегії суддів ці доводи не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна та ін.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, за винятком шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди судами було взято до уваги ступінь моральних страждань й фізичного болю, яких потерпілий зазнав внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, ступінь страждань та переживань, які змінили звичний темп його життя, тому виходячи з принципів виваженості, розумності й справедливості, суд першої інстанції, у відповідності до вищевказаних вимог Закону, прийшов до вірного висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 моральної шкоди у розмірі 30 000 грн.
З рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що на час апеляційного розгляду ОСОБА_5 додатково сплатив потерпілому ще 5 000 грн, тобто загалом відшкодував 15 000 грн моральної шкоди.
Що стосується доводів касаційної скарги потерпілого ОСОБА_4 про упущену вигоду, яка, на його думку полягає в тому, що протягом тривалого часу він не може працювати, але мав намір працевлаштуватися, то вони також були предметом перевірки апеляційного суду, який визнав їх необґрунтованими з огляду на таке.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_5 в якості відшкодування матеріальної шкоди 74 460 грн. як упущеної вигоди, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що на час ДТП потерпілий, який досяг пенсійного віку, не працював, останній не довів, що за звичайних обставини він мав реальні підстави розраховувати на одержання вказаного ним доходу, а не отримав вказаний дохід через протиправну поведінку обвинуваченого.

Вказані висновки суду потерпілим не спростовані та узгоджуються з положеннями ч. 2 ст. 22 ЦК України, відповідно до яких, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Апеляційний суд в своїй ухвалі вірно зазначив, що згідно з матеріалами провадження, на час ДТП потерпілий ОСОБА_4 не працював, є пенсіонером за віком, а отже немає підстав вважати, що він втратив заробіток. Таким чином, потерпілим не доведено, що він міг би реально одержати доходи за звичайних обставин, якби його право не було порушене.
Оскаржувані судові рішення є законними, обґрунтованими та належним чином вмотивованими, адже в повній мірі відповідають вимогам ст. ст. 370, 419 КПК України, тому доводи потерпілого в цій частині теж є безпідставними.
При перевірці судових рішень Суд не встановив порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для скасування вироку Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 1 червня 2020 року та ухвали Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року, а тому, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги потерпілого ОСОБА_4 немає.

З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 1 червня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 березня 2021 року відносно ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_6