Провадження №1-кс/331/144/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2021 року слідчий судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання ОСОБА_4 , про скасування арешту квартири за матеріалами досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0003948 від 17.11.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України та закриття кримінального провадження, -

ВСТАНОВИВ:
До слідчого судді надійшло клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна за матеріалами досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003948 від 17.11.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, яке мотивовано наступним.
30.11.2016 слідчим суддею Жовтневого районного суду м. Запоріжжя була винесена ухвала по справі №331/8052/16-к 1-кс/331/3982/2016, якою був накладений арешт на майно, а саме об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказана ухвала була винесена за наслідками розгляду клопотання про арешт майна слідчого Олександрівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003948 від 17.11.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
Заявник посилається на те, що з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що відносно майна ОСОБА_4 , яка навіть не є свідком у даному провадженні, на яке було накладено арешт, існує сукупність підстав, чи розумних підозр вважати, що воно є доказом вчинення злочину, підлягає спеціальної конфіскації, чи існує необхідність конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення. Окрім цього матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що існує потреба у застосуванні подальшого арешту майна третьої особи ОСОБА_4 .
Окрім цього, ОСОБА_4 посилається на те, що строки досудового розслідування закінчились, оскільки у цій справі відомості щодо вчинення злочину були внесені до ЄРДР 17.11.2016 року, строк досудового розслідування цього злочину сплив більше двох років тому 17.05.2018 року.
Посилаючись на викладене, заявник просить скасувати арешт накладений ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя справа №331/8052/16-к 1-кс/331/3982/2016 на майно ОСОБА_4 та закрити кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003948 від 17.11.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
У судове засідання заявник ОСОБА_4 не з`явилася, надала суду письмову заяву про розгляд клопотання без її участі, просила його задовольнити з підстав викладених в ньому.
Прокурор в судовому засіданні проти скасування арешту заперечував, послався на те, що досудове розслідування по даному кримінальному провадженню ще проводиться слідчим. Також вказала, що арештований нерухомий об`єкт є речовим доказом,а тому арешт скасуванню не підлягає. Крім того, посилалася на те, що можливо у кримінальному провадженні буде заявлено цивільний позов, виконання якого може бути забезпечено шляхом реалізації арештованого нерухомого майна. На запитання слідчого судді чи є у слідства дані про те, що ОСОБА_4 причетна до вчинення кримінального правопорушення, відповіла, що таких даних не має. Просила відмовити в задоволенні клопотання щодо скасування арешту на майно.
Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши клопотання та матеріали додані до нього, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Слідчим суддею встановлено, що ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя справа №331/8052/16-к 1-кс/331/3982/2016 під час досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003948 від 17.11.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, накладено арешт на майно, а саме об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
У відповідності до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Слідчий суддя зазначає, що арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.
При вирішенні клопотання про скасування арешту майна, слідчий суддя враховує підстави для арешту майна, зокрема, що арешт майна застосовувався з метою забезпечення збереження речових доказів.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
В цей же час, відповідно до вимог частин першої та другої статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
З ухвали про накладення арешту на майно вбачається, що арешт накладений в рамках досудового розслідування №0003948 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, під час якого встановлено, що відносно нерухомого об`єкта, а саме житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 мали місце дії, направлені на шахрайське заволодіння вищевказаного майна.
В ході досудового розслідування кримінального правопорушення за №0003948 за ч. 1 ст. 190 КК України від 17.11.2016 року, було перекваліфіковано на ч. 3 ст. 190 КК України.
ОСОБА_4 неодноразово зверталася до слідчого судді із клопотанням про скасування арешту майна, однак кожного разу орган досудового розслідування та прокурор посилалися на те, що у кримінальному провадженні проводяться активні слідчі(розшукові) дії. Слідчим суддею були вивчені матеріали кримінального провадження, і вони свідчать про те, що з дати першого звернення ОСОБА_4 із клопотанням про скасування арешту нерухомого майна до дати розгляду його судом, жодних слідчих дій виконано не було.
Прокурором не було надано суду доказів, які б доводили, що майно за адресою мешкання ОСОБА_4 , а саме: АДРЕСА_1 на яке накладено арешт в рамках даного кримінального провадження за ч. 3 ст. 190 КК України, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
Також, слідчому судді не надано будь-яких інших матеріалів кримінального провадження, які б підтверджували причетність ОСОБА_4 до вчинення злочину за ч. 3 ст. 190 КК України, а також виправдовували подальшу необхідність збереження вищезазначеного заходу забезпечення кримінального провадження. Тому, доводи заявника про наявність підстав для скасування арешту майна є обґрунтованими.
Натомість ОСОБА_4 надано договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, де вказано ОСОБА_4 як власницю вищевказаної квартири.
Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
Як вбачається з мотивувальної частини ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя при накладенні арешту слідчий суддя виходив з того, що на час розгляду клопотання у органу досудового розслідування були достатні підстави вважати, що існують правові підстави для накладення арешту на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою АДРЕСА_1 .
Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).
Незважаючи на те, що досудове розслідування в кримінальному провадженні триває протягом тривалого часу, жодній особі не повідомлено про підозру у вчиненні злочину, версія прокурора про те, що ОСОБА_4 може бути причетна до вчинення кримінального правопорушення, належним чином не досліджена та не підтверджена допустимими в розумінні ст. 86 КПК України доказами.
Таким чином, враховуючи, що у кримінальному провадженні нікому не оголошено про підозру, відсутні докази, які б свідчили про причетність ОСОБА_4 до вчинення кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 190 КК України, відсутні докази того, що у кримінальному провадженні заявник є особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, а також те, що орган досудового розслідування зі спливом значного проміжку часу з часу накладеного арешту не навів додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності, слідчий суддя вважає, що відсутні підстави збереження арешту майна.
З урахуванням викладеного, слідчий суддя дійшов висновку про обґрунтованість клопотання заявника в частині скасування арешту.
Разом з тим, що стосується вимоги клопотання про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003948 від 17.11.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, то суд зазначає наступне.
Законом України „Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 3 жовтня 2017 року № 2147 VIII, частину 1 ст. 219 КПК України викладено в такій редакції: Строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження. Строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня повідомлення особі про підозру становить: 1) шість місяців - у кримінальному провадженні щодо кримінального проступку; 2) дванадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо злочину невеликої або середньої тяжкості; 3) вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину.
Згідно п. 4 § 2 „Прикінцеві положення" розділу 4 Закону № 2147-VIII положення, підпункти 11-27, 45 пункту 7 § 1 цього розділу вводяться в дію через три місяці після набрання чинності цим Законом, не мають зворотної дії в часі та застосовуються до справ, по яким відомості про кримінальне правопорушення, внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань після введення в дію цих змін, тобто з 16.03.2018 року.
Згідно із загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено в частині першій статті 58 Конституції України, відповідно до якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності й припиняється з утратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали чи мали місце (офіційне тлумачення цього конституційного положення наведено в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).
Водночас Конституція України в статті 58 допускає зворотну дію законів у часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Формою реалізації частини першої статті 58 Конституції України є положення частини першої статті 5 КПК України, яка регулює дію норм кримінального процесуального закону в часі та згідно з якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається відповідно до положень цього Кодексу, чинних на момент початку виконання дії або прийняття такого рішення. На відміну від кримінального (матеріального) закону, чинний кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження. Повернення процесу (процесуальних дій) не можливе.
Отже, положення ст.ст. 219, 284 КПК України щодо можливості винесення слідчим суддею ухвали про закриття кримінального провадження за закінченням строків досудового розслідування, встановлених ч. 1 ст. 219 КПК України, застосовуються лише до кримінальних проваджень, відомості про які внесені до ЄРДР після 16.03.2018 року.
Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відомості щодо кримінального правопорушення за №0003948 внесені 17.11.2016 року.
З огляду на викладене, відсутні правові підстави для закриття кримінального провадження №0003948, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.11.2016 року.
Керуючись ст.ст. 2, 7, 170-173, 284, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_4 , про скасування арешту квартири за матеріалами досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0003948 від 17.11.2016 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України та закриття кримінального провадження задовольнити частково.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2016 року у кримінальному провадження №0003948 від 17.11.2016 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 скасувати.

В іншій частині клопотання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст виготовлений 16 лютого 2021 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1