Справа № 145/1857/20
Провадження №1-в/145/9/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2021 р. Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі : головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,
за участі прокурора ОСОБА_3 ,
засудженої ОСОБА_4 ,

розглянувши клопотання ОСОБА_5 про звільнення від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна, призначеного вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.08.1999 у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку,

встановив:
ОСОБА_4 звернулася до суду із клопотанням, в якому просить звільнити її від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна, призначеного вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.08.1999 у справі № 1-113/1999 р. про обвинувачення її за ч.3 ст.140 КК України (1960 р.).
На обґрунтування клопотання вказує, що вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.08.1999 у справі № 1-113/1999 вона була визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.140 КК України (1960 р.), за вказані дії була засуджена до покарання у виді позбавлення волі на строк до 3 років з конфіскацією майна. На підставі ст. 46-1 КК України (1960 р.) виконання вироку в основній частині було відстрочено на 2 роки із сплатою штрафу в прибуток держави в сумі 680 грн. Даний вирок набрав законної сили 16.08.1999.

На виконання даного вироку в частині виконання додаткового покарання у виді конфіскації майна було накладено заборону (арешт) на відчуження нерухомого майна, а саме: на житловий будинок під АДРЕСА_1 , який ніби є її особистою власністю, однак насправді належить батькові її теперішнього чоловіка - ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності на будівлю № НОМЕР_1 від 05.05.1994 р.

Вона відбула покарання за вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.08.1999, сплативши вказаний штраф в сумі 680 грн, і з того часу нових злочинів не вчиняла, до кримінальної відповідальності не притягувалася.
Після накладення заборони на відчуження належного ОСОБА_7 (батькові її чоловіка) нерухомого майна - на житловий будинок АДРЕСА_1 , яке було здійснено з метою виконання зазначеного вироку, більше ніяких дій, спрямованих на виконання конфіскації майна не відбувалося. До того ж, з її сторони жодних дій, що свідчили б про перешкоджання чи ухилення її від виконання даного додаткового покарання не було.
Строки виконання додаткового покарання, призначеного вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.08.1999 у справі № 1-113/1999, закінчилися.

В судовому засіданні заявниця ОСОБА_4 клопотання про звільнення її від відбування додаткового покарання просить задоволити.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечує проти звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного вироком суду додаткового покарання у виді конфіскації майна за закінченням строків давності.

Дослідивши матеріали клопотання, вислухавши прокурора, суд вважає, що клопотання слід задоволити з наступних підстав.
Вироком Тиврівського районного суду Вінницької області 06.08.1999 ОСОБА_5 засуджено за ч.3 ст.140 КК України (1960 р.) до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є її особистою власністю. На підставі ст.46-1 КК України (1960 р.) виконання вироку в основній частині було відстрочено на 2 роки із сплатою штрафу в прибуток держави в сумі 680 грн.

Вирок набрав законної сили 16.08.1999.

На виконання вироку Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.08.1999 у справі № 1-113/1999 в частині виконання додаткового покарання у виді конфіскації майна, за повідомленням Відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції м.Вінниці від 25.08.1999 за №ДВ-2-Л Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою 14.09.1999 за реєстровим № 10-395 було накладено заборону (арешт) на відчуження нерухомого майна, а саме: на житловий будинок під АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право приватної власності № НОМЕР_1 від 05.05.1994 11/20 часток даного житлового будинку зареєстровані за ОСОБА_7 .

Згідно ст. 49 КК України 1960року (чинного на час ухвалення вироку) обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили:

1) один рік - при засудженні до покарання не більш суворого, ніж виправні роботи або направлення в дисциплінарний батальйон;
2) три роки - при засудженні до позбавлення волі на строк не більше двох років;

3) п`ять років - при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років;
4) десять років - при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років.
Перебіг давності переривається, якщо засуджений ухилиться від відбуття покарання або вчинить до скінчення строків новий злочин, за який судом призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не менше одного року. Обчислення давності в разі вчинення нового злочину починається з моменту його вчинення, а в разі ухилення від відбуття покарання - з моменту з`явлення для відбуття покарання або з моменту затримання засудженого, що переховувався. При цьому обвинувальний вирок не може бути виконано, якщо від часу його винесення минуло п`ятнадцять років і давність не була перервана вчиненням нового злочину.
Чинне кримінальне законодавство також встановлює правило, згідно з яким звільненню від відбування покарання підлягають особи, відносно яких строки давності виконання обвинувального вироку закінчилися. Під давністю виконання обвинувального вироку розуміється сплив встановлених у законі строків з дня набрання чинності обвинувальним вироком, що виключає виконання призначеного судом покарання. Нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку передбачено ст. 80 КК України.
Згідно ст. 80 чинного КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки:
1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі;
2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі;
3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин;
4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин;
5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.
Строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду.
Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.
Враховуючи вищенаведене та той факт, що на даний час закінчились строки давності виконання обвинувального вироку Тиврівського районного суду від 06.08.1999, факт ухилення від відбування покарання ОСОБА_4 не встановлений, а тому суд вважає, що подання підлягає до задоволення, оскільки наявні підстави для звільнення від відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна за вказаним вироком

На підставі викладеного, керуючись ст.49 КК України 1960 року, ст. 80 КК України, ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

ухвалив:

Клопотання задовольнити.
Звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування додаткового покарання у вигляді конфіскації майна згідно вироку Тиврівського районного суду Вінницької області від 06.08.1999 у справі №1-113/1999 у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.
Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд Вінницької області протягом семи днів з її оголошення.

Суддя ОСОБА_8