Справа № 159/6836/19 Провадження №11-кп/802/167/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.125 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 листопада 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Ковель Волинської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресами: АДРЕСА_2 , з середньою спеціальною освітою, одруженого, має трьох малолітніх дітей, не працюючого, не судимого, засуджено:

- за ч.2 ст.125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 100 (ста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) грн.

Частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 .

Стягнуто з ОСОБА_9 в користь ОСОБА_8 4550 (чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят) грн. завданої майнової шкоди, 10000 (десять тисяч) грн. - моральної шкоди, та 10500 (десять тисяч п`ятсот) грн. - витрат понесених на правову допомогу.

В решті вимог цивільного позову відмовлено.

Згідно з даним вироком суду ОСОБА_9 визнаний винним та засуджений за те, що він 08 вересня 2019 року біля 13 год., перебуваючи біля входу до супермаркету «Салют» за адресою: бульвар Лесі Українки, 29 у місті Ковелі Волинської області, на ґрунті особистих неприязних відносин, що тривають кілька років, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, підійшов до ОСОБА_8 , схопив його за одяг та умисно наніс йому один удар кулаком правої руки в ділянку верхньої щелепи та втік.

Біля 14 год. того ж дня, продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на заподіяння фізичної шкоди здоров`ю ОСОБА_8 , ОСОБА_7 перебуваючи у внутрішньому подвір`ї житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , підстеріг ОСОБА_8 та у ході словесного конфлікту умисно штовхнув його тулубом від чого останній впав на землю. В подальшому, ОСОБА_7 застосовуючи фізичну силу, вивів ліву руку ОСОБА_8 в сторону та притис коліном, погрожуючи її зламати. Далі ОСОБА_7 надав можливість ОСОБА_8 піднятися та знову збив його корпусом з ніг на землю, умисно наніс кулаками та ногами не менше 7 ударів у різні частини тіла, а саме - ділянку тім`яної ділянки голови, лівої орбітальної ділянки обличчя, передньої поверхні грудної клітки, правого передпліччя, чим заподіяв ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді садна передньої поверхні грудної клітки, садна лівого променево-зап`ясного суглобу, садна правого передпліччя, що за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень; гематому та садна тім`яної ділянки волосистої частини голови, гематому з садном лівої орбітальної ділянки, травматичної екстракції 21 зуба, що за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

У поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що оскаржуваний вирок підлягає зміні в частині призначеного покарання в розмірі штрафу та стягнутої моральної шкоди. Посилається на те, що він потерпілому тілесні ушкодження (вибив зуб) наніс лише біля входу до супермаркету "Салют", оскільки перебував в стані афекту через його аморальну поведінку, а у подвір`ї житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , потерпілого взагалі не бив, а відтак, інших тілесних ушкоджень, які наявні у потерпілого, останньому не завдавав. Вважає, що потерпілий інші тілесні ушкодження міг нанести собі сам з метою збільшення його (Дзядука) відповідальності. Зазначає, що його дружина бачила, як потерпілий сам собі наносив тілесні ушкодження, однак ані досудове слідство, ані суд її не допитували в якості свідка. Суд першої інстанції на це уваги не звернув та призначив йому покарання у виді штрафу в максимальному його розмірі 1700 грн. Крім того, вважає, що при визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції повинен був врахувати поведінку самого потерпілого, його ставлення до нього (Дзядука), до дружини останнього та його дітей, однак цього не зробив.

Посилаючись на вищенаведені обставини, обвинувачений просить застосувати п.7 ст.66 КК України, тобто вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання, викликами неправомірними або аморальними діями потерпілого, та зменшити покарання у виді штрафу до мінімального його розміру, а також зменшити суму моральної шкоди.

- потерпілий ОСОБА_8 не оспорюючи доведеності винуватості обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Вказує, що суд першої інстанції при призначенні покарання не врахував тієї обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого, передбаченої п.6-1 ч.1 ст.67 КК України, вчинення злочину щодо нього ( ОСОБА_10 ) зятем (Дзядуком), з яким перебував у сімейних відносинах та проживали разом. Судом також не було враховано того, що обвинувачений не розкаявся у вчиненому та не визнав своєї вини по одному з епізодів його побиття, і при цьому, обрав для себе зверхній, зневажливий стиль поведінки в судових засіданнях, а також не відшкодував заподіяну шкоду. Натомість після вчиненого злочину продовжив свою протиправну поведінку щодо нього ( ОСОБА_10 ), яка виразилась у телефонних дзвінках із погрозами фізичною розправою та нецензурними висловлюваннями. Зазначає про те, що призначене покарання у виді штрафу в розмірі 1700 грн. хоча і не виходить за межі санкції ч.2 ст.125 КК України, однак не відповідає тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання у виді виправних робіт на строк одного року з відрахуванням в дохід держави із суми заробітку 1700 грн., у зв`язку з чим просить і змінити вирок в частині покарання.
Потерпілий ОСОБА_8 та його представник ОСОБА_11 будучи належним чином повідомленими про час, дату та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. При цьому, потерпілий подав до суду письмове клопотання про проведення апеляційного розгляду у його відсутності та відсутності його представника.
Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, доводи обвинуваченого, який свою апеляційну скаргу підтримав з підстав викладених у ній, а скаргу потерпілого заперечили через її безпідставність, думку прокурора, апеляційний суд доходить до наступного висновку.
Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення дотримано.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення за обставин вказаних у вироку, стверджуються зібраними в кримінальному провадженні та належним чином перевіреними в судовому засіданні доказами, яким місцевий суд дав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши його дії за ч.2 ст.125 КК України, як спричинення умисного легкого тяжкості тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Обставини, встановлені у вироку ґрунтуються на повному, всебічному та неупередженому дослідженні доказів, зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку.

Так, суд першої інстанції дав належну юридичну оцінку показанням самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину в пред`явленому обвинуваченні визнав частково. Суду показав, що дійсно між ним та ОСОБА_8 існує конфлікт з приводу того, що останній неправомірно володів автомобілем його матері і не хотів його повертати. ОСОБА_8 переконав його матір видати йому ж довіреність на автомобіль з правом розпорядження, а коли він, в свою чергу, переконав матір цю довіреність відкликати, між ними виникла ворожнеча і ОСОБА_8 вигнав його з сім`єю зі свого помешкання. 08 вересня 2019 року біля 13 год. на вході до супермаркету «Салют» він зустрів ОСОБА_8 та запитав у нього як йому забрати речі, які залишились в підвалі. ОСОБА_8 у відповідь почав висловлюватись нецензурними словами, плюнув йому в обличчя та штовхнув у груди, від чого він ( ОСОБА_12 ) сів на урну для сміття. Після цього, він піднявся із урни та вдарив ОСОБА_8 один раз кулаком руки в обличчя (зуби), а його одяг не хапав. Після цього пішов в сторону бульвару Лесі Українки, чуючи лайку в спину, на яку не реагував, не бажаючи продовжувати конфлікт. Дорогою зустрів знайомого, який був свідком конфлікту, і попросив його залишитися до приїзду поліції. Разом з знайомим чекали приїзду поліції, і повз них проходив ОСОБА_8 з пакетом, який заходив перед цим в аптеку. Коли приїхала швидка медична допомога до ОСОБА_8 , то він підійшов туди та запитав останнього, чому він не викликав поліцію. З цього приводу ОСОБА_8 нічого не відповів. Після цього він пішов по своїх справах. Сутички з ОСОБА_8 у внутрішньому подвір`ї житлового будинку не було, вважає, що останній все вигадав для того, щоб зробити його відповідальність тяжчою. Визнає, що вибив потерпілому зуба, інші тілесні ушкодження ОСОБА_8 швидше всього наніс собі сам.

Ухвалюючи рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтував своє судове рішення наступними доказами:

Показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який в судовому засіданні в суді першої інстанції дав показання про те, що 08 вересня 2019 року біля 13 год. на вході до супермаркету «Салют» ОСОБА_7 схопив його за одяг та вдарив один раз кулаком в зуби, вибивши при цьому зуба. Між ними дійсно існує конфлікт, і в першу чергу з приводу того, що ОСОБА_7 неодноразово бив свою дружину, яка є його дочкою і та шукала у нього захисту. ОСОБА_7 не раз виявляв до нього агресію, в тому числі обливав зеленкою. Відразу на місці події він подзвонив у поліцію та пішов додому. У внутрішньому подвір`ї житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , зненацька знову з`явився ОСОБА_7 , став вимагати ключі від автомобіля, вирвав у нього з рук пакет, у якому були ліки, копирсався у ньому, викинув ліки на землю, штовхнув його тулубом від чого він впав на землю. Далі вивів його ліву руку в сторону та притис коліном, погрожуючи її зламати. Після того як він піднявся, знову збив його корпусом з ніг на землю, наніс кулаками та ногами не менше 7 ударів у різні частини тіла - в голову, груди, передпліччя. Після цього приїхала швидка і поліція.

В основу вироку як на підставу винуватості ОСОБА_7 суд першої інстанції вірно поклав і досліджені письмові докази, а саме:

- висновок експерта №189, з якого вбачається, що у потерпілого ОСОБА_8 були виявлені тілесні ушкодження у втгляді гематоми та садна тім`яної ділянки волосистої частини голови, гематоми з садном лівої орбітальної ділянки, травматичної екстракції 21 зуба, саден передньої поверхні грудної клітки, саден лівого променево-зап`ясного суглобу, садна правого передпліччя, які утворились від дії тупих твердих предметів, можливо від ударів руками та ногами людини, в час, вказаний в ухвалі суду та медичній документації і потерпілим, і за ступенем тяжкості відносяться до категорії: гематоми і садна голови та обличчя, травматична екстракція 21 зуба легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, згідно пункту 2.3.3 Правил судово-медичного визначення тяжкості тілесних ушкоджень; садна на тілі легких тілесних ушкоджень, згідно пункту 2.3 Правил судово-медичного визначення тяжкості тілесних ушкоджень. По тілу ОСОБА_8 було нанесено не менше восьми ударів. Потерпілий ОСОБА_8 знаходився тім`яною ділянкою голови, обличчям, передньою поверхнею грудної клітки до травмую чого предмету (предметів). Вищевказані тілесні ушкодження у вигляді - садна лівого колінного суглоба - могло утворитись внаслідок падіння з висоти власного росту з прискоренням.

- протокол проведення слідчого експерименту від 27.11.2019 року, проведеного за участі потерпілого ОСОБА_8 , який детально розповів та показав як саме ОСОБА_7 завдавав йому тілесні ушкодження та в які частини тіла і, як правильно зазначив місцевий суд, результати цієї слідчої дії відповідають результатам його допиту, а також висновку експерта про судово-медичну експертизу.

При цьому, апеляційний суд вважає, що такі докази були отримані в законний спосіб, тобто у порядку передбаченому чинним законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано поклав вищевказані документальні та інші докази, які на думку апеляційного суду є послідовними та узгоджуються між собою, в основу вироку, як такі, що в своїй сукупності повно відтворюють картину подій, яка мала місце 08.09.2019 року близько 13 год. поблизу супермаркету "Салют", що за адресою: бульвар Лесі Українки, 49, м.Ковель, Волинська область, а також події, яка мала місце цього ж числа близько 14 год. на внутрішньому подвір`ї житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_3 , та вказують на причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення по цих двох епізодах, навівши при цьому переконливі мотиви свого рішення.

Крім того, сам обвинувачений ОСОБА_7 не заперечує факту нанесення ОСОБА_8 одного удару в область обличчя внаслідок чого було травмовано зуб, що мало місце поблизу супермаркету "Салют".

Проаналізувавши вищевказані докази колегія суддів вважає, що ними доводяться обставини, які підлягають доказуванню в порядку ст.91 КПК України.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України (по двох епізодах), повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.85, 86 КПК України.

При цьому, не заслуговують на увагу суду посилання обвинуваченого в тій частині, що судом не надано належної правової оцінки та безпідставно відхилено показання свідка ОСОБА_13 , який був очевидцем події - сутички між ОСОБА_7 та ОСОБА_14 поблизу супермаркету "Салют" (бульвар Л.України, 29, м.Ковель), оскільки, як вбачається із вироку, показанням цього свідка надано відповідну юридичну оцінку наряду з іншими доказами, які досліджувались судом в ході розгляду кримінального провадження. При цьому, суд зазначив з яких саме мотивів виходив при не прийнятті до уваги показів цього свідка.

Крім того, не знайшло свого логічного підтвердження і твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він у внутрішньому дворі будинку за адресою: АДРЕСА_3 , не наносив потерпілому ОСОБА_14 будь-яких тілесних ушкоджень, а вважає, що вони могли були заподіяні ним самим, а не обвинуваченим, оскільки вони повністю спростовуються вищенаведеними доказами, які фактично вказують про протилежне.

Беручи до уваги викладене колегія суддів вважає, що вищенаведені та усі інші доводи обвинуваченого, викладені у поданій апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду, не впливають на правильність висновків місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, оскільки спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які при цьому, були предметом дослідження судом першої інстанції, і їм була надана відповідна юридична оцінка.

Щодо міри призначеного обвинуваченому покарання апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У відповідності до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Дані вимоги Закону були повністю дотримані судом першої інстанції.

Так, з урахуванням положень ст.12 КК України, злочин, який вчинив обвинувачений, передбачений ч.1 ст. 122 КК України, відноситься до категорії нетяжких.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції у відповідності до вимог статей 50, 65 КК України з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, який на утриманні має трьох малолітніх дітей, вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше не судимий, відсутності обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, те, що він вину у вчиненні злочину визнав частково - лише по 1 епізоду, однак засудив свою поведінку, вказав, що робив неправильно, і в майбутньому зобов`язався не вдаватись до будь-яких протиправних дій, дійшов правильного висновку про призначення обвинуваченому покарання в межах санкції ч.2 ст.125 КК України саме у виді штрафу та максимальному його розмірі - 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (1700 грн.).

Призначене покарання на думку апеляційного суду, повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 , попередження вчинення ним нових злочинів, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі обвинуваченого, або ж м`яким, як про це вказує потерпілий у своїй скарзі.

Водночас, враховуючи встановлені обставини провадження, апеляційний суд не вбачає законних підстав для визнання обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, - вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання, викликаним неправомірними або аморальними діями потерпілого, як про це просить обвинувачений, оскільки судом не встановлено того, що на час вчинення злочину обвинувачений ОСОБА_7 перебував в стані сильного душевного хвилювання, і такий стан був раптово викликаний (спровокований) неправомірними (протиправними) або аморальними діями потерпілого ОСОБА_14 , а вчинений злочин був відповідною і негайною реакцією на неправомірну поведінку потерпілого.

Не заслуговує також на увагу суду твердження потерпілого про безпідставне не визнання судом першої інстанції обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого - вчинення злочину щодо особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах або близьких відносинах, оскільки, колегія суддів вважає, що визнання цієї обставини відповідно до п.6-1 ч.1 ст.67 КК України такою, що обтяжує покарання не буде узгоджуватись із положеннями ст.337 КПК України, де зазначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни правової кваліфікації злочину, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Крім того, доводи потерпілого в апеляційній скарзі про необхідність та можливість призначення обвинуваченому покарання у виді виправних робіт є такими, що не ґрунтується на законодавстві про кримінальну відповідальність, оскільки відповідно до ст.57 КК України, такий вид покарання відбувається за місцем роботи, а як встановлено судом, обвинувачений ніде не працює.

Що стосується вироку в частині вирішення цивільного позову потерпілого про стягнення матеріальної та моральної шкоди, то колегія суддів вважає, що місцевим судом в повній мірі було дотримано вимог законодавства щодо вирішення питання по заявленому цивільному позові.

Так, згідно із положеннями ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
У відповідності до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно із ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Пленум Верховного Суду України в п.9 своєї постанови №4 від 31.09.2013 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку суду, суд першої інстанції розглянув цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 , як в частині відшкодування матеріальної шкоди, так і моральної шкоди, з дотримання вимог кримінального та цивільного законодавства, а також з урахуванням роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у вищевказаній постанові.

Місцевим судом правильно стягнуто з обвинуваченого в користь потерпілого 4550 грн. майнової шкоди (на лікування зуба), яка підтверджена довідкою лікаря, і яка ніким з учасників провадження не заперечується та не оспорюється. А тому, колегія суддів вважає, що судом вірно вирішено цивільний позов потерпілого в частині відшкодування матеріальної шкоди.

Суд першої інстанції правильно також встановивши та в повному обсязі врахувавши характер і обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий від вчиненого злочину, характер немайнових втрат і стан його здоров`я, та виходячи з засад розумності, виваженості й справедливості, визначив моральну шкоду в розмірі по 10 000 грн. потерпілому, і з цим повністю погоджується апеляційний суд.
Таким чином, вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого про стягнення моральної шкоди зміні, як про це просить обвинувачений, не підлягає, оскільки він є цілком законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Будь-яких порушень кримінального або кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом встановлено не було.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування або зміни оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційних скаргах обвинуваченого та потерпілого.

Таким чином, апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілого слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок, без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , та потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 листопада 2020 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді