КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Києво-Святошинського районного Київської області від 20 травня 2021 року,
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Києво-Святошинського районного Київської області від 20 травня 2021 року у клопотанні захисників про зміну обвинуваченим запобіжного заходу відмовлено, та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 - кожному - строк тримання під вартою в ДУ «Київський СІЗО» строком на 60 днів до 18 липня 2021 року включно, на підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України без альтернативи внесення застави.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту, з покладенням обов`язку перебувати за визначеним місцем проживання з 21:00 год. до 07:00 год. та іншими обов`язками, встановленими судом у відповідності до вимог КПК України.
Як зазначається в апеляційній скарзі, прокурором у вказаному кримінальному проваджені ще 11 червня 2020 року у підготовчому судовому засіданні заявлено клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинувачених, яке мотивоване тяжкістю вчиненого діяння, яке інкримінується ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а також зважаючи на те, що ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 раніше судимі, а тому, перебуваючи на волі можуть продовжити злочинну діяльність, будуть впливати на потерпілих і свідків з метою побудови версії захисту та виправдання своїх дій, а раніше не судимий ОСОБА_8 , з огляду на тяжкість обвинувачення та усвідомлюючи суворість покарання, яке йому може бути призначено, з метою уникнення відповідальності може переховуватися від суду. При подальшому розгляді неодноразово колегією суддів доцільності продовження строку тримання обвинуваченим під вартою прокурором інших клопотань та належних обґрунтувань необхідності подальшого продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою не заявлялось. Позиція прокурора зводилась до підтримання свого первісного клопотання про обрання міри запобіжного заходу, без зазначення будь-яких належних доводів існування ризиків, у тому числі жодним чином не доведено можливість з боку обвинувачених продовжити злочинну діяльність, а також можливого впливу на потерпілих і свідків з метою побудови версії захисту та виправдання своїх дій, або переховуватись від суду.
В той же час, як зазначає апелянт, сторона захисту ОСОБА_6 неодноразово зверталась до суду з клопотаннями про зміну застосованого запобіжною заходу тримання під вартою на домашній арешт, оскільки ризики, на які послався прокурор у своєму клопотанні, не підтверджені, ОСОБА_6 не має наміру переховуватися від суду, впливати на свідків, потерпілих, інших учасників, або перешкоджати кримінальному провадженню, а, навпаки, має стійкі соціальні зв`язки, оскільки перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_12 , з якою виховують доньку ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають у АДРЕСА_1 , у будинку, який розташований на земельній ділянці, яка належить матері обвинуваченого ОСОБА_14 . Окрім того, ОСОБА_6 має на утриманні матір пенсійного віку. Також у разі застосування до нього запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, відповідно до рекомендаційних листів і характеристик ПП «Будмет» має намір працевлаштувати ОСОБА_6 , який за час роботи на вказаному підприємстві з 1 жовтня 2014 року по 9 березня 2016 року характеризувався виключно позитивно.
Також захисником наголошується на необхідності проведення медичного обстеження ОСОБА_6 та надання йому кваліфікованої медичної допомоги у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями, нанесеними поліцейськими. До цього часу, як зазначає захисник, уповноваженими особами ГУ НП в Житомирській області та прокуратури Житомирської області не забезпечено виконання двох ухвал Корольовського районного суду м. Житомир про забезпечення медичного обстеження і надання допомоги ОСОБА_6 , яке не реалізовано до цього часу і в умовах СІЗО.
Проте, як наголошує апелянт, судом неодноразово відмовлено стороні захисту у задоволенні такого клопотання, так як на думку суду підстави для застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді домашнього арешту наразі відсутні. При цьому відповідно до змісту оскаржуваної ухвали від 20 травня 2021 року суд вважав основним ризиком свої припущення щодо можливого переховування обвинуваченим у разі зміни запобіжного заходу.

На переконання захисника, суд при продовження строку тримання під вартою виніс необґрунтоване та незаконне рішення, що суперечить основним засадами кримінального судочинства, не відображає мотивів прийняття або відхилення аргументів сторони захисту, дотриманню законних прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_6 .
Вирішуючи питання про продовження строку гримання під вартою в ДУ «Київський СІЗО» суд грубо порушив вимоги глави 18 КПК України, зокрема, вирішив питання доцільності продовження запобіжного заходу ОСОБА_6 без відповідного клопотання прокурора та таким чином проявив упередженість відносно обвинуваченого, вийшовши за межі наданих йому повноважень, тим самим порушивши право обвинуваченого ОСОБА_6 на захист, його право на свободу та особисту недоторканість, а також належне медичне забезпечення і відповідне лікування за будь-яких умов.
Зі змісту оскаржуваної ухвали випливає, що метою продовження стосовно ОСОБА_6 запобіжною заходу у виді тримання під вартою є необхідністю запобігання наявних ризиків, зокрема те, що ОСОБА_6 висунуто обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, а тому під тягарем покарання, яке загрожує у разі доведеності обвинувачення, існує ризик того, що він буде переховуватися від суду, тому суд вважає виправданим тримання обвинувачених під вартою на підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України без альтернативи внесення застави.
Також захисник акцентує увагу на тому, що причетність ОСОБА_6 до участі у вчиненні інших правопорушень не встановлена на даний час, не зважаючи на детальну перевірку з боку органів досудового розслідування.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати в частині продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, задовольнити клопотання захисника ОСОБА_7 та змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на запобіжний захід домашній арешт.
В обґрунтування апеляційної скарги захисник посилається на те, що в порушення Глави 18 КПК України суд продовжив запобіжний захід ОСОБА_8 без відповідного клопотання прокурора щодо останнього про продовження застосування запобіжного заходу, таким чином суд проявив упередженість, вийшовши за межі наданих йому КПК повноважень, та тим самим порушив право обвинуваченого ОСОБА_8 на захист, його право на свободу та особисту недоторканість.
Також апелянт акцентує увагу на тому, що місцевий суд не мав права відмовляти у застосуванні застави до ОСОБА_8 , оскільки він обвинувачується у вчиненні злочину без застосування насильства. Апелянт вказує на те, що єдиною підставою для тримання під вартою ОСОБА_8 , як зазначив суд, є тяжкість висунутого обвинувачення, що не є ризиком передбаченим ст. 177 КПК України.
Захисник вказує на те, що місцевим судом не зазначено в ухвалі окремо щодо ОСОБА_8 , що він несудимий, має стійкі соціальні зв`язки, має постійне місце мешкання і, головне, потребує негайного оперативного втручання по здійсненню операції на подовженні кінцівки, а також не зазначено, чому відносно останнього не можливо застосувати більш м`який запобіжний захід.
Апелянт наголошує на тому, що згідно з висновком експертного дослідження у ОСОБА_8 наявна хвороба, перебіг якої супроводжуються порушенням функції ходи та опори, що на даний час проявляються у вигляді болю, а тому потребує невідкладної хірургічної допомоги, яка полягає у подовженні правої нижньої кінцівки, наприклад, шляхом вживлення імпланту. Хірургічне лікування даної патології може бути проведено лише в умовах вузькопрофільної медичної установи ортопедичного напрямку з подальшою реабілітацією в умовах стаціонару та амбулаторії. Своєчасне ненадання ОСОБА_8 відповідної хірургічної медичної допомоги призведе до прогресування «синдрому різної довжини ніг», який вже на початковій стадії сколіозу, деформації (ротації) таза буде мати незворотні наслідки і стане підставою не лише для встановлення інвалідності, а й пожиттєвого забезпечення відповідними спеціальними умовами на робочому місці та в побуті».
На переконання захисника ОСОБА_7 , ухвала місцевого суду в частині продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є очевидно незаконною.

З огляду на те, що прокурором, захисниками та обвинуваченими, які належним чином повідомлені про день та час апеляційного розгляду, клопотання про розгляд апеляційних скарг за участю сторін не подавались, колегія суддів відповідно до положень ст. 422-1 КПК України вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності сторін на підставі наявних матеріалів.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до наявних даних, у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 - за ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 187 ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_6 - за ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ст. 348 КК України, ОСОБА_15 - за ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_8 - за ч. 4 ст. 187 КК України.

20 травня 2021 року колегія суддів місцевого суду в порядку ст. 331 КПК України поставила на обговорення питання доцільності подальшого тримання обвинувачених під вартою.
Вислухавши думку прокурора, який вважав, що обвинувачені повинні перебувати під вартою, захисників, які заявили клопотання про необхідність зміни обвинуваченим обраного запобіжного заходу, обвинувачених, суд першої інстанції про продовження кожному з обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Суд мотивував своє рішення тим, що обвинуваченим висунуто обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, а тому під тягарем покарання, яке загрожує у випадку доведеності обвинувачення, існує ризик того, що обвинувачені будуть переховуватися від суду, що на даний час суд перебуває в стадії дослідження письмових доказів, потерпілі та свідки у кримінальному провадженні ще не допитані, а тому суд вважав виправданим тримання обвинувачених під вартою на підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України без альтернативи внесення застави, продовживши строк тримання обвинувачених під вартою, що також забезпечить стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів, оскільки, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, місцевим судом з`ясовані всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як:.. до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років, а відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України - до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
Відповідно до наявних відомостей ОСОБА_6 , який раніше судимий, та ОСОБА_8 , який раніше не судимий, обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років позбавлення волі.
Згідно зі змістом ухвали при вирішення питання про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою суд врахував, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, що являє собою значну суспільну небезпеку.
Одночасно, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що є достатньо підстав вважати, що обвинувачені, з огляду на тяжкість покарання, що загрожує кожному з них у разі визнання винуватими у злочині, який відноситься до категорії особливо тяжкого та у вчиненні якого ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачуються, може ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування).

Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що судом першої інстанції враховано і стадію даного судового провадження, те, що докази, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, судом не досліджені у повному обсязі, що потерпілі та свідки ще не допитані, а за таких обставин залишається достатньо підстав вважати, що обвинувачені, опинившись на волі, зможуть перешкодити встановленню істини у справі під час судового провадження, на що вказує характер протиправних дій, в яких ОСОБА_6 та ОСОБА_8 обвинувачуються (у тому числі у нападі з метою заволодіння чужим майном).

З огляду на значимі для даного провадження обставини, дані про особу кожного обвинуваченого, у тому числі те, що ОСОБА_6 раніше судимий, ОСОБА_8 - раніше не судимий, те, що вони обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, вчиненого шляхом нападу, враховуючи стадію судового розгляду, те, що у кримінальному провадженні не допитані потерпілі та свідки, колегія суддів вважає, що на даний час строк перебування кожного з обвинувачених під вартою не можна визнати таким, що порушує принцип справедливої співрозмірності між повагою на особисту свободу кожного з обвинувачених та публічними інтересами, що випливають з прав потерпілих на захист від особливо тяжкого кримінального правопорушення, на охорону їх прав та законних інтересів і забезпечення швидкого та повного розгляду даної справи, а тому, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції на даному етапі обґрунтовано продовжив кожному з обвинувачених строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК, у тому числі і домашній арешт, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України.

При цьому колегія суддів враховує положення ч. 4 ст. 183 КПК України, якими передбачено право суду не визначати заставу у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування, а тому, з огляду на те, що і ОСОБА_6 , і ОСОБА_16 обвинувачуються у вчиненні розбою, всупереч доводів апеляційних скарг, не вбачає правових підстав для визначення розміру застави обвинуваченим.

Що стосується доводів апелянтів про те, що судом не враховано стан здоров`я кожного з обвинувачених, то колегія суддів звертає увагу на те, що будь-яка медична документація про неможливість перебування кожного з обвинувачених в умовах ізоляції за станом здоров`я стороною захисту не надано, а, окрім того, зазначені доводи не спростовують наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та не можуть бути самостійною підставою для застосування відносно кожного з обвинувачених запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.
Також, на переконання колегія суддів, доводи сторони захисту про те, що кожний з обвинувачених має стійкі соціальні зв`язки, постійне місце проживання, самі по собі, без інших вагомих обставин, не мінімізують ризик переховування настільки, щоб дійти висновку про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Доводи апеляційних скарг про відсутність жодних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є необґрунтованими та спростовуються змістом оскаржуваної ухвали. Окрім того, на переконання колегії суддів, ризики, передбачені ст. 177 КПК України та зазначені судом, хоча і дещо знизилися, але продовжують існувати, і жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним у справі ризикам.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, у зв`язку з чим апеляційні скарги захисників не підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, ухвалу Києво-Святошинського районного Київської області від 20 травня 2021 року, якою обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_8 - кожному - продовжено строк тримання під вартою в ДУ «Київський СІЗО» строком на 60 днів, до 18 липня 2021 року, включно,на підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України без альтернативи внесення застави, - залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________________ _______________________ _________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3