Справа №591/6753/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/12/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/6753/18 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Сум від 14.05.2019, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Підліснівка Сумського району, зареєстрований по АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 засудити за кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 185 КК і призначити покарання у виді арешту строком 6 місяців. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення більш суворим за новим вироком, менш суворого покарання за вироком Зарічного районного суду м. Сум від 31.10.2018, призначити остаточне покарання у виді арешту строком 6 місяців. Зарахувати відбуте покарання за вироком від 31.10.2018 у виді арешту строком 2 місяці. В іншій частині вирок залишити без змін. Вимоги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції не врахував наявність у ОСОБА_9 4-х судимостей за вчинення умисних злочинів, останній на шлях виправлення не став і вчинив нові злочини, при цьому наведені у вироку обставини не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ОСОБА_9 вчинив крадіжки до його засудження вироком Зарічного районного суду м. Сум від 31.10.2018, тому суд мав би призначити йому остаточне покарання керуючись ч. 4 ст. 70 КК.

Вироком Зарічного районного суду м. Сум від 14.05.2019 ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, і йому призначене покарання у виді арешту строком 4 місяці. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ТОВ «Епіцентр К» матеріальні збитки на загальну суму 1443,66 грн.

Згідно вироку, 16.10.2018 близько 14:00 ОСОБА_9 , знаходячись в приміщенні ТОВ «Епіцентр К» в м. Суми, вул. Героїв Крут, 1/3, таємно викрав майно, завдавши шкоди на загальну суму 706 грн. 17.10.2018 близько 15:02 ОСОБА_9 прийшов до ТОВ «Епіцентр К» в м. Суми, вул. Героїв Крут, 1/3, де таємно, повторно викрав майно, завдавши шкоди на загальну суму 737,66 грн. 18.10.2018 близько 12:30 ОСОБА_9 прийшов до ТОВ «Епіцентр К» в м. Суми, вул. Героїв Крут 1/3, де таємно, повторно викрав майно на суму 737,66 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу, просила скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_9 покарання, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого злочину не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення (не тяжкий), особу винного, повне визнання вини як обставини, що пом`якшує покарання, відсутність обтяжуючих покарання обставин і дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання саме у виді арешту строком 4 роки у межах санкції ч. 2 ст. 185 КК, яке на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини.

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_9 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Зазначена в апеляційній скарзі прокурора обставина відносно того, що ОСОБА_9 раніше судимий, в повній мірі врахована судом першої інстанції та не свідчить про явну невідповідність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також не є безумовною підставою для скасування судового рішення. При цьому, мотивувальна частина вироку не містить висновків суду про наявність щирого каяття та обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення та були враховані при призначенні покарання, тому доводи апеляційної скарги в цій частині також не заслуговують на увагу.

Разом з тим, апеляційна скарга прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає обґрунтованими і такими, що заслуговують на увагу, оскільки призначаючи ОСОБА_9 остаточне покарання за сукупністю злочинів, суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме ч. 4 ст. 70 КК, положеннями якої визначено, що за правилами, передбаченими в ч. 1-3 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 КК.

ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень 16.10.2018, 17.10.2018 і 18.10.2018, тобто до постановлення попереднього вироку Зарічного районного суду м. Сум від 31.10.2018, тому суд першої інстанції повинен був призначити обвинуваченому остаточне покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом застосування відповідного принципу, а також зарахувати відбуте повністю покарання за цим вироком у виді арешту строком 2 місяці.

Неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність незастосування судом закону, який підлягав застосуванню, є підставою для зміни судового рішення в апеляційній інстанції (п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК), а тому колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок з цих підстав, задовольнивши тим самим частково апеляційну скаргу прокурора.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Зарічного районного суду м. Сум від 14.05.2019 відносно ОСОБА_11 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

МАЛИМОНЕНКА ОСОБА_12 вважати засудженим за ч. 2 ст. 185 КК України до призначеного судом першої інстанції покарання у виді арешту на строк чотири місяці.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Зарічного районного суду м. Сум від 31.10.2018, більш суворим, призначеним вироком Зарічного районного суду м. Сум від 14.05.2019, призначити остаточне покарання у виді арешту строком чотири місяці.

Зарахувати ОСОБА_13 у строк покарання повністю відбуте покарання за вироком Зарічного районного суду м. Сум від 31.10.2018 у виді арешту строком два місяці.

В іншій частині вирок Зарічного районного суду м. Сум від 14.05.2019 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4