Справа № 760/8191/21
Провадження № 1-кс/760/2725/21
У Х В АЛ А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2021 року слідчий суддя Солом`янського районного суду м.Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Солом`янського районного суду в м.Києві скаргу ОСОБА_3
на бездіяльність керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою про вчинення кримінальних правопорушень, -

В С Т А Н О В И В:

До слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою про вчинення кримінальних правопорушень.
Скарга обґрунтовується тим, що ОСОБА_3 було подано на ім`я керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України заяву від 26.03.2021, вих. №4300/26, про вчинення колегією суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 157, ч.3 ст. 355, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 256, ч.1 ст. 111, ст. 170, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України, яка була отримана уповноваженими службовими особами Національного антикорупційного бюро України 26.03.2021, що, зокрема, підтверджується відповідною відміткою на копії заяви про вчинення кримінальних правопорушень.
Скаржник вказує, що всупереч вимогам ст. 214 КПК України відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесено.
Враховуючи вищенаведене та посилаючись на стст. 7, 9, 32, 34, 55, 56, 214, 303-307 КПК України, скаржник просить слідчого суддю зобов`язати керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України:
- внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою ОСОБА_3 від 26.03.2021, вих. №4300/26, про вчинення суддями ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 157, ч.3 ст. 355, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 256, ч.1 ст. 111, ст. 170, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України;
- надати ОСОБА_3 належним чином завірені витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань та пам`ятки про процесуальні права і обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні, що відповідають зазначеним кваліфікаціям вчиненого злочину ч.3 ст. 157, ч.3 ст. 355, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 256, ч.1 ст. 111, ст. 170, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України;
- повідомити суд про виконання ухвали слідчого судді;
- зазначити в резолютивній частині ухвали вказані ОСОБА_3 у заяві про вчинення кримінальних правопорушень статті, а саме: ч.3 ст. 157, ч.3 ст. 355, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 256, ч.1 ст. 111, ст. 170, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України.
У судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, подав до слідчого судді клопотання, в якому просив проводити судове засідання за його відсутності, скаргу підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.
Представник Національного антикорупційного бюро України в судове засідання не з`явився.
Відповідно до ч.3 ст. 306 КПК України відсутність слідчого не є перешкодою для розгляду скарги.
Дослідивши скаргу та додані до неї копії документів, слідчий суддя дійшов наступного висновку.
Виходячи з п.1 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_3 до Національного антикорупційного бюро України було подано заяву від 26.03.2021, вих. №4300/26, про кримінальні правопорушення, вчинені, на його думку, суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Як вважає ОСОБА_3 , 05.11.2020 колегією суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, а саме суддями ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2020 у судовій справі №855/83/20 про відмову в задоволенні адміністративного позову про визнання бездіяльності Центральної виборчої комісії протиправною та зобов`язання вчинити дії, винесено «безпрецедентну неправосудну постанову» в провадженні №А/9901/47/20, якою апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2020 - без змін. При цьому, на думку скаржника, при ухваленні постанови вищевказаними суддями були вчинені кримінальні правопорушення, передбачені ч.3 ст.157, ч.3 ст. 355, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 256, ч.1 ст. 111, ст. 170, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України. Однак відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено не було.
При дослідженні матеріалів скарги, у тому числі копії заяви ОСОБА_3 про вчинені кримінальні правопорушення, слідчим суддею встановлено, що твердження скаржника про вчинення суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 кримінальних правопорушень зводяться до наступних «зухвалих протиправних дій» цих суддів, які:
1) допустили до судового засідання представника відповідача ОСОБА_7 , який не підтвердив свої повноваження;
2) дозволили представнику відповідача ОСОБА_7 , що не підтвердив повноважень, залучати до справи документи;
3) дозволили представнику відповідача ОСОБА_7 , який не підтвердив своїх повноважень, залучати до судової справи копії належним чином незавірених документів;
4) у порушення вимог ст.79, 204 КАСУ залучили до провадження докази представника відповідача ОСОБА_7 , які не подавалися ним у першій інстанції та копій яких не було надано позивачу;
5) не надали ОСОБА_3 для ознайомлення залучених представником відповідача ОСОБА_7 до справи суду документів, копій документів та нових доказів у провадженні;
6) проігнорували заперечення ОСОБА_3 щодо участі у судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_7 , який не підтвердив своїх повноважень;
7) приховали від судового розгляду той факт, що судді Шостого апеляційного адміністративного суду насправді розглядали клопотання ОСОБА_3 ;
8) приховали від судового розгляду те, що судді Шостого апеляційного адміністративного суду не вирішували питання прослуховування аудіозаписів ОСОБА_3 ;
9) в своїй постанові стверджують, що свідка позивача не було допитано тому, що він сидів у судовій залі, і в той час як питання його допиту вирішувалося лише на стадії подачі клопотань;
10) приховали від розгляду те, що у справі провадження насправді не міститься жодного припустимого і належного доказу того, що відповідач направляв 30.10.2020 року позивачу поштовий лист;
11) приховали від судового розгляду той факт, що судді Шостого апеляційного адміністративного суду винесли рішення, у якому неправдиво зазначили, що нібито у справі суду є докази того, що відповідач надсилав 30.10.2020 позивачу поштовий лист;
12)залучивши в судовому засіданні (в якості клопотання) до судового провадження оригінал конверту із штемпелем фактичної дати його відправки (02.11.2020 року), в якому ЦВК повернула позивачу його скаргу, чомусь не покладалися на цей найважливіший доказ у справі провадження, який доказував наявність бездіяльності у діях ЦВК;
13) при винесенні своєї злочинної постанови від 05.11.2020 року судді чомусь не покладалися на фотокопію руху поштового відправлення за штрихкодом № 441, який відображав дату справжньої відправки ЦВК поштового листа позивачу (02.11.2020 року) і дату справжнього отримання такого листа позивачем (03.11.2020 року), в якому знаходилася скарга позивача, як на належний і припустимий доказ у провадженні;
14) при винесенні злочинної постанови від 05.11.2020 року чомусь не взято до уваги факт визнання представником відповідача ОСОБА_7 предмету позову;
15) при винесенні неправосудної постанови від 05.11.2020 року не взято до уваги зізнання представника Відповідача ОСОБА_7 того факту, що він запізнився із відправленням листа позивачу аж на три календарних дні і що насправді він не відправляв лист позивачу 30.10.2020 року, а лише 02.11.2020 року;
16) судді безпідставно у своїй безглуздій постанові від 05.11.2020 року стверджують, всупереч наявним у справі доказам, що відповідач бездіяльності не допускав, так як направив поштовий лист позивачу 30.10.2020 року, чому досі немає у справі суду жодного доказу;
17) суд в контексті нібито встановленої події (направлення листа позивачу), взяв за основу звичайний шмат паперу, який ніякого відношення не має до «конверту» із штрихкодом або «опису вкладення у цінний лист». Тобто, суд підтверджував обставини справи іншими засобами доказування, що є неприпустимим;
18) при винесенні неправосудної постанови від 05.11.2020 року судді посилалися на долучені в першій інстанції представником відповідача копії документів, який не підтвердив своїх повноважень;
19) при винесенні неправосудної постанови від 05.11.2020 року судді посилалися на долучені в першій інстанції представником відповідача копії документів, які були належним чином не завіреними (у відповідності до вимог Наказу Міністра юстиції України за № 1000/5 від 18.06.2015 року «Про затвердження правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях» (із змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства юстиції України від 04.07.2018 року за № 2277/5), а також Постанови Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 року за №55 про «Деякі питання документування управлінської діяльності»);
20)при винесенні постанови судді проігнорували ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (висновки щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить норму права), адже не проаналізували залучене до провадження рішення Верховного Суду за № 826/247/18 від 11.01.2019 року та не покладалися на нього при винесенні власного рішення;
21)не було надано оцінки тому, що судді ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пропустили обов`язковий етап судового розгляду - дослідження матеріалів судової справи;
22)не було надано оцінки тому, що судді ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не зачитали повний текст судового Рішення;
23)судді знехтували п.13 ст.5 Закону України «Про судовий збір» та Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, адже протиправно зобов`язали ОСОБА_3 , як учасника бойових дій, сплатити судовий збір в сумі 2522,44 коп., в той час як скаржник звільнений законом від такого обов`язку;
24)протиправно зобов`язовуючи ОСОБА_3 сплачувати судовий збір в сумі 2522,44 коп., судді виходили із судової практики Верховного Суду, в той час як Реєстрі судових рішень повно і протилежної судової практики;
25)протиправно зобов`язовуючи ОСОБА_3 сплатити судовий збір в сумі 2522,44 коп., судді виходили із судової практики Верховного Суду, в той час як у судовій справі не було саме такого рішення, а представник відповідача з цього приводу не подавав жодних клопотань та заяв;
26)протиправно зобов`язовуючи ОСОБА_3 сплатити судовий збір в сумі 2522,44 коп., судді порушили принцип безсторонності, адже самостійно відшукали в Реєстрі судових рішень постанову Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 року в справі № 9901/311/19, якою було відмовлено у задоволенні касаційної скарги іншого учасника бойових дій, на якого було покладено апеляційною інстанцією сплату судового збору за подачу апеляційної скарги;
27)протиправно зобов`язовуючи ОСОБА_3 сплатити судовий збір в сумі 2522,44 коп., судді переплутали повноваження Верховного Суду із повноваженнями Конституційного суду України, адже лише останній вправі надавати легітимні роз`яснення, на які згодом можуть опиратися судові органи при винесенні своїх судових рішень;
28)протиправно зобов`язовуючи ОСОБА_3 сплатити судовий збір в сумі 2522,44 коп., судді упустили те, що станом на дату винесення їх неправосудного рішення Конституційним судом України ще не надавалося жодних роз`яснень щодо звуження (зменшення) пільг учасникам бойових дій та щодо сплати ними судового збору;
29)протиправно зобов`язовуючи ОСОБА_3 сплатити судовий збір в сумі 2522,44 коп., судді виходили із судової практики Верховного Суду, при цьому надаючи перевагу тим судовим рішенням, які вимагають такої сплати, в той час як протилежні судові рішення мають однакову юридичну силу;
30)протиправно зобов`язовуючи ОСОБА_3 сплатити судовий збір в сумі 2522,44 коп., судді виходили із судової практики Верховного Суду, в той час як в Україні не має прецедентного права (рішення Верховного Суду носять лише рекомендаційний характер);
31)протиправно зобов`язовуючи ОСОБА_3 сплатити судовий збір в сумі 2522,44 коп., судді упустили той момент, що Конституція України не дозволяє звужувати або обмежувати права і свободи громадян (в тому числі пільги учасникам бойових дій);
32)винесена постанова від 05.11.2020 року не відповідає Наказу ДСА від 20.08.2019 року №814 (із змінами від 05.08.2020 року № 352) Про затвердження Інструкції з діловодства в місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
Виходячи з аналізу вищевикладеного, слідчий суддя доходить висновку, що твердження скаржника про вчинення кримінальних правопорушень суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 зводяться виключно до його незгоди як із ухваленою цими суддями постановою у справі №855/83/20, адміністративне провадження №А/9901/47/20, так і з їх процесуальними рішеннями та діями під час розгляду вказаної справи, що, серед іншого, підтверджується оцінками самого ОСОБА_3 постанови як злочинної, неправосудної та, навіть, безглуздої. Проте факт незгоди скаржника із судовими рішеннями, процесуальними рішеннями та діями суддів як такий не свідчить про їх неправосудність та вчинення при цьому суддями кримінальних правопорушень.
Про таку незгоду також свідчить факт звернення ОСОБА_3 до Солом`янського районного суду м.Києва з абсолютно аналогічною за своїм змістом скаргою на бездіяльність керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч.3 ст. 375, ч.2 ст. 366, ч.3 ст. 157, ч.2 ст. 256, ч.1 ст. 111, ст. 170, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України, тими ж самими суддями ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , яка була повернута ОСОБА_3 ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м.Києва від 01.12.2020 (справа № 760/26255/20, провадження № 1-кс/760/8117/20) як така, що непідсудна цьому суду, а віднесена до підсудності Вищого антикорупційного суду. Після чого, ОСОБА_3 замість того, щоб звернутися в порядку, передбаченому КПК України, до ВАКС, знову звернувся із такими ж самими скаргами до Солом`янського районного суду м.Києва, прибравши із її тексту посилання на ч.2 ст. 364, ч.3 ст. 375 КК України.
Разом з тим слідчий суддя виходить з ч.2 ст.19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Частинами 1, 2 ст.126, ч.1 ст.129 Конституції України закріплено, що незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України, вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється, суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.
У пп.2 а), 2 d) Рекомендації № (94) 12 "Незалежність, дієвість та роль суддів", ухваленій Комітетом Міністрів Ради Європи на 518 засіданні заступників міністрів 13.10.94, зазначено, що незалежність суддів має бути гарантована відповідно до положень Конвенції та конституційних принципів.
Судді повинні приймати свої рішення цілком незалежно і мати змогу діяти без обмежень, без неправомочного впливу, підбурення, тиску, погроз, неправомочного прямого чи непрямого втручання, незалежно з чийого боку та з яких мотивів воно б не здійснювалось. У законі мають бути передбачені санкції проти осіб, які намагаються у такий спосіб впливати на суддів. Судді мають бути цілком вільними у винесенні неупередженого рішення у справі, яку вони розглядають, покладатись на своє внутрішнє переконання, власне тлумачення фактів та чинне законодавство. Судді не зобов`язані давати звіт щодо справ, які знаходяться в їх провадженні, ніякій особі, яка не належить до системи судової влади.
Крім того, в пп.3 а), 3 b) вищезазначеної Рекомендації вказується, що судді, зокрема, зобов`язані діяти у кожній справі цілком незалежно та бути захищеним від будь-якого стороннього впливу; проводити справу неупереджено, спираючись на власну оцінку фактів та власне витлумачення закону.
У зв`язку з цим слід також зазначити, що пп. 5, 57, 59 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (далі КРЄС) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень закріплено базовий принцип, відповідно до якого оцінка якості кожного рішення повинна здійснюватися тільки через використання права оскарження, установленого законом. Цей принцип є ключовим наслідком конституційної гарантії незалежності суддів, яка розглядається як одна із основних характеристик верховенства права в демократичному суспільстві.
КРЄС підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. Держави повинні гарантувати відповідність їхніх національних процедур вимогам, викладеним у рішеннях зазначеного Суду.
КРЄС зазначає, що будь-який метод оцінювання якості судових рішень не повинен втручатися у незалежність як судової влади у цілому, так і окремих суддів.
Згідно з п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року № 8 Про незалежність судової влади виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
Відповідно до п.12 вищевказаної Постанови Пленуму оскарження судових рішень допускається у випадках, порядку та з підстав, визначених законом.
Прийняття до розгляду будь-якими особами чи органами, крім відповідного апеляційного або касаційного суду, заяв, у яких оскаржуються судові рішення, їх розгляд, витребування від судів інформації про судові справи у зв`язку з такими заявами, направлення заяв судам, вимоги до суддів про встановлення контролю за розглядом справи судом чи суддею є порушенням незалежності та самостійності суду.
Верховний Суд України в постанові від 15.04.2008 у справі №21-319во07 зазначив: «Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду».
Виходячи з правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні у справі №2-рп/2011 від 11.03.2011, оцінка процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи, може здійснюватися тільки судами апеляційної чи касаційної інстанцій і не може даватись будь-якими іншими органами, в тому числі і слідчими органами.
Крім того, слідчий суддя враховує, що виходячи з ч.2 ст.214, ч.1 ст.219 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Положення ст.214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч.1 ст.2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до п.4 ч.5 ст.214 КПК України, п.1 Розділу ІІ Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Офісу Генерального прокурора України № 298 від 30.06.2020, до Єдиного реєстру досудових розслідувань вноситься короткий виклад обставин про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.
Тобто, виходячи з вищенаведених положень законодавства України реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Підставами вважати, що в заяві чи повідомленні містяться відомості саме про злочин є об`єктивні дані, які дійсно свідчать про наявність ознак злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджує реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Вищезазначене повністю узгоджується із ст.2 КПК України, згідно з якою завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, щоб, зокрема, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.
Аналогічна по суті позиція викладена в Висновку Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 01.07.2013, ухвалі Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду в справі № 991/9397/20, провадження №11-сс/991/965/20, згідно з якою внесення до ЄРДР неконкретних тверджень (у тому числі припущень) заявника про вчинення кримінального правопорушення за відсутності будь-яких об`єктивних відомостей про обставини його вчинення призвело б до: (1) розпорошення обмежених сил і засобів правоохоронної системи держави на перевірку значної кількості безпідставних та абстрактних повідомлень про кримінальні правопорушення, що в свою чергу (2) не дозволило б концентрувати зусилля на розслідуванні дійсно суспільно-небезпечних діянь, що неминуче знизило б ефективність захисту особи, суспільства та держави від цих кримінальних правопорушень, ускладнило б охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, які зазнали шкоди від таких правопорушень; (3) порушення прав та законних інтересів осіб, згаданих в таких повідомленнях; (4) використання інструментів статті 214 КПК не для ініціювання початку досудового розслідування щодо конкретного кримінального правопорушення, а для спрямування сил і засобів правоохоронних органів загалом на всю діяльність визначеного заявником підприємства, установи чи організації або окремої людини з метою вже самостійного виявлення слідчим, дізнавачем, прокурором обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення (а це вже є іншим приводом для початку досудового розслідування за статтею 214 КПК), а також (5) унеможливлення застосування механізму притягнення заявників до кримінальної відповідальності за завідомо неправдиві повідомлення про кримінальні правопорушення (стаття 383 КК). Зазначене не відповідає завданням кримінального провадження, які визначені в статті 2 КПК.
Крім того, слідчий суддя також ураховує, що в Узагальненні ВССУ № 9-49/0/4-17 від 12.01.2017 чітко зазначено, що КПК дійсно передбачає внесення до ЄРДР інформації на підставі заяв та повідомлень про кримінальне правопорушення, а не будь-яких заяв, які надходять до органів досудового розслідування при здійсненні ними своїх повноважень.
Також слідчий суддя зобов`язаний дотримуватися такої конституційної основної засади судочинства (загальної засади кримінального провадження) як диспозитивність, що, серед іншого, передбачає свободу сторін в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п.3 ч.2 ст.129 Конституції України), зокрема, в обов`язку скаржника довести слідчому судді обґрунтованість своєї скарги.
Крім того, виходячи з п.18 ч.1 ст.3 КПК України слідчий суддя наділений повноваженнями судового контролю у кримінальному провадженні, який здійснюється, серед іншого, шляхом прийняття рішень за скаргами на рішення, дії чи бездіяльність в порядку, передбаченому главою 26 КПК України.
Проте у доданій до скарги копії заяви ОСОБА_3 про вчинене кримінальне правопорушення за вих.№4300/26 від 26.03.2021 взагалі не визначено ні фактичних відомостей щодо реальності події злочинів, ні достатніх даних, що можуть об`єктивно свідчити про вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст. 157 КК України - перешкоджання здійсненню виборчого права або права брати участь у референдумі, роботі виборчої комісії або комісії референдуму чи діяльності офіційного спостерігача; ч.3 ст. 355 КК України - примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань; ч.2 ст. 366 КК України - службове підроблення; ч.2 ст. 256 КК України - сприяння учасникам злочинних організацій та укриття їх злочинної діяльності; ч.1 ст. 111 КК України - державна зрада; ст. 170 КК України - перешкоджання законній діяльності професійних спілок, політичних партій, громадських організацій. Зокрема, не зазначено хто із суддів перешкоджав здійсненню чи то активного, чи то пасивного виборчого права ОСОБА_3 , що було поєднано з обманом або примушуванням, і саме в чому це полягало; хто конкретно із суддів примушував ОСОБА_3 до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань та яких саме; що було об`єктом та предметом службового підроблення; в чому полягало сприяння суддями учасникам злочинних організацій та укриття їх злочинної діяльності і, власне, кого ОСОБА_3 вважає такими учасниками злочинних організацій членів виборчих комісій, суддів чи їх всіх разом; не визначено в чому полягає державна зрада суддів, а саме чи то в переході на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту, чи то у шпигунстві, чи в наданні іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України і на користь якої саме іноземної держави, іноземної організації або їх представників; в чому полягав умисел суддів на перешкоджання законній діяльності професійних спілок, політичних партій, громадських організацій або їх органів тощо, адже під час проміжних виборів народного депутата України 25 жовтня 2020 року ОСОБА_3 як кандидат висовувався сам; крім того, не вказано, до яких саме злочинів суддів слід застосовувати ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України і в чому конкретно полягали замах на кримінальне правопорушення та пособництво у їх вчиненні тощо, що все разом відбулося протягом судового засідання 05.11.2020.
Виходячи з цього, слідчий суддя вважає необґрунтованим твердження ОСОБА_3 , що в заяві про вчинені кримінальні правопорушення за вих.№4300/26 від 26.03.2021 ним було вказано всі елементи вчиненого злочину: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона, а також всі ознаки вчиненого злочину: час, місце, спосіб, ПІП особи, місце її роботи і посаду, короткі обставини злочину, оскільки це не відповідає встановленим фактичним обставинам.
Слідчий суддя враховує також відповідну судову практику. Так, згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності, заходи забезпечення позову, нормативне регулювання такого права стосовно неповнолітніх та психічно хворих осіб (зокрема, справа "Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства" (Stubbings and Others v. the United Kingdom), справа "Толстой Милославський проти Сполученого Королівства" (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom). В рішенні у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» Суд нагадав, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним («Ернст та інші проти Бельгії» (Ernst and Others v.Belgium).
Крім того, Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 16.05.2019 (справа № 761/20985/18, провадження №51-8007км18) наголосив, якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин.
Ухвалами судів апеляційної інстанції також підтверджено обґрунтованість рішень слідчих суддів щодо відмов у задоволенні скарг на бездіяльність уповноважених службових осіб, що полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявами про вчинення кримінальних правопорушень як суддями, так і у разі встановлення слідчими суддями відсутності ознак заявлених правопорушень, зокрема, від 28.07.2020 (справа №760/3633/20, провадження 11сс/824/3864/2020), від 18.01.2021 (справа №759/6624/20, провадження №11-сс/824/1109/2021), від 29.01.2021 (справа № 991/297/21, провадження № 11-сс/991/116/21), від 02.02.2021 (справа № 991/106/21, провадження №11-сс/991/85/21).
Слідчий суддя також враховує судову практику щодо розгляду скарг ОСОБА_3 , зокрема ухвалу колегії суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 16.06.2020 (справа № 991/3308/20, провадження №11-сс/991/486/20), в якій встановлено, що з матеріалів скарги вбачається, що за номером 0000162 об`єднано близько 250 кримінальних проваджень, розпочатих прокуратурою м. Києва за заявами ОСОБА_3 , в тому числі, щодо отримання неправомірної вигоди посадовими особами. Однак посилань на конкретні обставини таких злочинів ці заяви не містять. В судовому засіданні ОСОБА_3 уникає відповідей на будь-яке питання щодо конкретних фактів вчинення службовими особами кримінального правопорушення і посилається виключно на порушення його процесуальних прав заявника (неналежне роз`яснення прав і обов`язків, невручення пам`ятки про права і обов`язки, неналежне повідомлення про процесуальні дії, неналежне оформлення постанови, відсутність даних про її реєстрацію тощо). Такі обставини дають підстави для висновку, що ОСОБА_3 усвідомлює абстрактний характер звернень до правоохоронних органів з приводу вчинення злочинів різними посадовими особами та використовує правоохоронну та судову системи держави для виконання невластивих їм функцій.
Цим же рішенням було встановлено, що в даному кримінальному провадженні навіть сам по собі зміст заяви про кримінальне правопорушення дає достатні підстави колегії суду зробити висновок про відсутність події отримання посадовими особами прокуратури неправомірної вигоди від ОСОБА_3 або її вимагання чи зловживання службовим становищем, оскільки заява не містить конкретних обставин таких правопорушень, а посилання в ній на вимагання хабаря за допит особи в якості потерпілого, а не свідка позбавлене здорового глузду.
На підставі вищевикладеного, слідчий суддя доходить висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою про вчинення суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 157, ч.3 ст. 355, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 256, ч.1 ст. 111, ст. 170, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України.
Крім того, слідчим суддею Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 вже розглядалися повністю аналогічні за своїм змістом скарги ОСОБА_3 на бездіяльність керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявами від 19.01.2021, від 24.02.2021 про вчинення тією ж самою колегією суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 157, ч.3 ст. 355, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 256, ч.1 ст. 111, ст. 170, ч.2 ст. 15, ч.5 ст. 27 КК України (справа №760/1710/21, провадження № 1-кс/760/649/21; справа №760/5004/21, провадження №1-кс/760/1663/21). За результатами розгляду цих скарг слідчим суддею ОСОБА_1 ухвалено рішення про відмову у задоволенні скарг ОСОБА_3 . Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду від 15.03.2021 ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м.Києва ОСОБА_1 від 09.02.2021, справа №760/1710/21, провадження № 1-кс/760/649/21, якою відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви від 19.01.2021, залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 - без задоволення, ухвала суду апеляційної інстанції набрала законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.
З огляду на викладене, слідчий суддя виходить з такої засади діяльності Європейського суду з прав людини як принцип правової визначеності, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, у зв`язку з чим за наслідками розгляду даної скарги ОСОБА_3 не може бути ухвалено іншого рішення, ніж рішення в справах № 760/1710/21, провадження №1-кс/760/649/21, справа №760/5004/21, провадження №1-кс/760/1663/21.
Крім того, Європейський суд з прав людини застосовує положення, передбачене ч.3 ст.35 Європейської Конвенції з прав людини, де вказано, що Суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на подання заяви. Зокрема, вважається зловживанням таке поводження заявника, яке явно суперечить цілям права на індивідуальне звернення, передбаченого Конвенцією, і перешкоджає належній роботі Суду або належному перебігу провадження («Miролюбовс та інші проти Латвії»).
Відповідно до ч.1 ст.307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:
1) скасування рішення слідчого чи прокурора;
1-1) скасування повідомлення про підозру;
2) зобов`язання припинити дію;
3) зобов`язання вчинити певну дію;
4) відмову у задоволенні скарги.
На підставі викладеного та керуючись стст. 19, 126, 129 Конституції України, ст.2 КК України, стст. 2, 214, 303, 307, 309 КПК України, слідчий суддя -

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність керівника ГПД Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою від 26.03.2021, вих.№4300/26, про вчинення кримінальних правопорушень, відмовити.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1