Ухвала
Іменем України
23 березня 2021 року
м. Київ
справа № 554/3451/20
провадження № 51-633 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 22 вересня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року,
встановив:
За вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 22.09.2020 рокуОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК України) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8років. Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та цивільного позову.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Октябрськогорайонного суду м. Полтави від 22 вересня 2020 року без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування судових рішень та направлення кримінального провадження на новий розгляд до суду першоїінстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам,засуджений вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), оскільки суд надав неправильну оцінку дослідженим доказам та неправильно кваліфікував його дії.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що у вироку в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 , які було досліджено та оцінено із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу вироку покладено докази, що не викликають сумнівів у їх достовірності, а у мотивувальній його частині також викладено формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановлено і зазначено місце, час, спосіб вчинення кримінального правопорушення та його наслідки.
Також, в постановленій за наслідками розгляду апеляційної скарги засудженого ухвалі, суд апеляційної інстанції дав оцінку показанням засудженого ОСОБА_4 , потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , а також сукупності зібраних по справі доказів, зокрема, висновку судово-медичного експерта №277 від 31.01.2018 року, в якому зазначено, що тілесні ушкодження виявлені у потерпілого станом на 27.02.2020 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень небезпечних в момент спричинення, висновку судово-медичної експертизи №229 від 10.03.2020 року, відповідно до якого у ОСОБА_4 виявлено тілесні ушкодження, які, на думку суду, свідчать про силу з якою засуджений наносив удари потерпілому та спростовують доводи засудженого про те, що стосовно нього із боку потерпілого мало місце суспільно небезпечне посягання.
При цьому, суд апеляційної інстанції погодився з тим, що сукупність доказів у кримінальному провадженні свідчить про правильну кваліфікацію судом першої інстанції дій ОСОБА_4 саме за ч. 2 ст. 121 КК України як умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент його заподіяння.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Отже, норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода засудженого із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

Решта доводів касаційної скарги засудженоговисновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги засудженогота надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу засудженогозалишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Касаційна скарга захисника не містить конкретного обґрунтування такого істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити суду першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412414 КПК України, а відтак й необхідності зміни судових рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

В той же час, касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 , наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 22 вересня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року- відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3