В И Р О К
Іменем України

10 червня 2021 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі колегії:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000467 по обвинуваченню:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою спеціальною освітою, неодруженого, малолітніх дітей на утриманні немає, непрацюючого, фактично проживає у АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 289 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Формулювання обвинувачення визнане судом доведеним

Дев`ятого квітня 2015 року близько 20 години особа, яку в ході судового розгляду оголошено у розшук (далі інша особа), перебуваючи у м. Київ поблизу станції метро «Лівобережна», вступила у злочинну змову з ОСОБА_6 , стосовно вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом, поєднаного з насильством.
З метою реалізації цього злочину, за попередньою змовою з обвинуваченим, згідно розподілених ролей, інша особа у той же день, час та місці, підійшла до потерпілого ОСОБА_8 та домовилась з ним про те, що він 14.04.2015 на своєму автомобілі мікроавтобусі «Opel Vivaro», державний номерний знак НОМЕР_1 , перевезе вантаж з Києва до Житомира.
Діючи в межах попередньої домовленості з ОСОБА_9 , інша особа 14 квітня 2015 року близько 12 години зателефонувала потерпілому ОСОБА_8 та домовилася з ним про те, що той на своєму автомобілі «Opel Vivaro» відвезе ОСОБА_6 з вантажем до м. Житомира, де останнього має зустріти ця інша особа.
Цього ж дня близько 19 години, згідно розподілених ролей, діючи узгоджено в межах злочинного умислу, ОСОБА_6 на проспекті Перемоги в м. Києві поблизу станції метро «Нивки» зустрівся з ОСОБА_8 , якому передав 800 грн. авансу за послуги з перевезення та поклав у багажне відділення його автомобіля «Opel Vivaro» якийсь вантаж у картонній коробці. Після чого потерпілий на згаданому автомобілі відвіз Зацерковного з вантажем до м. Житомира, де вони о 21 годині 30 хвилин біля автовокзалу по вул. Київській 93, зустріли іншу особу, яка сіла до них у автомобіль.
У подальшому ОСОБА_6 та інша особа, діючи узгоджено в межах злочинного умислу, з метою незаконного заволодіння автомобілем потерпілого «Opel Vivaro» поєднаного з насильством, на цьому ж автомобілі під керуванням потерпілого прибули о 22 годині до кінцевої зупинки свого маршруту, а саме до лісу де знаходиться дитячий табір «Дружба» у с. Зарічани, Житомирського району. Після чого інша особа разом із обвинуваченим вийшли з салону автомобіля та попросили потерпілого віддати їм картонну коробку з багажного відділення, змушуючи таким чином ОСОБА_8 також вийти з салону автомобіля.
У цей же час та місці, у іншої особи та ОСОБА_6 , окрім злочинного умислу на незаконне заволодіння автомобілем потерпілого, виник також злочинний умисел на відкрите заволодіння майном ОСОБА_8 . Реалізуючи свій злочинний умисел, інша особа, діючи узгоджено із ОСОБА_6 , наніс один удар рукою в обличчя ОСОБА_8 , від чого останній впав. Після чого інша особа разом із ОСОБА_6 відкрито викрали з плеча ОСОБА_8 барсетку вартістю 400 грн., в якій знаходилося п`ять талонів автозаправки «KLO», кожен на 20 літрів дизельного палива, вартістю 399 грн. 80 коп. за один талон, на загальну суму 1999 грн., технічний паспорт, страховий полюс на вищевказаний автомобіль, водійське посвідчення, чорнобильське посвідчення, паспорт громадянина України та ідентифікаційний код на ім`я ОСОБА_8 , а всього на загальну суму 2399 грн.
Крім того, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_10 зв`язав ОСОБА_8 руки скотчем, позбавивши його можливості вільно рухатися та повідомити кого-небудь про вчинений відносно нього злочин, а потім разом із іншою особою незаконно заволоділи автомобілем ОСОБА_8 , у якому також знаходився мобільний телефон «Сонi Еріксон» вартістю 1000 грн., сім-картка оператора «Київстар корпоратив» вартістю 150 грн., флеш-картка на 2 ГБ вартістю 150 грн., які належали ОСОБА_11 . Після цього ОСОБА_6 та інша особа на автомобілі потерпілого з місця вчинення злочину втекли, а викраденим майном розпорядились на власний розсуд, чим спричинили потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 3699 грн.

Пояснення учасників кримінального провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 не визнав себе винним у вчиненні вказаних злочинів та пояснив, що 14 квітня 2015 року вранці до нього зателефонував ОСОБА_12 і повідомив, що ОСОБА_13 принесе йому якусь посилку, яку він має відвезти у м. Житомир. Пізніше ОСОБА_14 переказав йому на карту 800 грн. для розрахунку із водієм, який мав везти його до Житомира. Цього ж дня, в обідній час ОСОБА_12 по телефону повідомив, що його забере потерпілий на автомобілі «Opel Vivaro». Зустрівшись із потерпілим він поклав у багажник його автомобіля згадану посилку від ОСОБА_13 та передав потерпілому 800 грн. в якості авансу за перевезення, після чого вони поїхали до Житомира. На автовокзалі у Житомирі вони зустрілись з ОСОБА_15 , за вказівкою якого на автомобілі потерпілого поїхали до дитячого табору у с. Зарічани. Приїхавши на місце вони втрьох вийшли з автомобіля та про щось розмовляли, палили цигарки, після чого ОСОБА_12 вдарив потерпілого в обличчя. Від вказаного удару потерпілий впав на землю. Відразу ж ОСОБА_12 сів на нього зверху, завів руки за спину та зв`язав їх скотчем. Де ОСОБА_12 взяв скотч він не знає. Також ОСОБА_12 зірвав з потерпілого барсетку та вийняв з карману ключі від автомобіля. При цьому він стояв поруч та нічого не міг вдіяти бо перебував у шоці від неочікуваних дій ОСОБА_14 . Після цього він разом із останнім на автомобілі потерпілого поїхали з місця пригоди. При цьому керував автомобілем ОСОБА_12 . По дорозі ОСОБА_14 забрав у нього телефон, а свій телефон та барсетку потерпілого десь викинув. По ходу руху в напрямку м. Бердичів до них на іншому автомобілі під`їхав ОСОБА_13 за яким вони поїхали далі на автомобілі потерпілого. Коли приїхали до м. Бердичів, то біля одного з будинків залишили «Opel Vivaro», а самі пересіли у автомобіль ОСОБА_13 та поїхали у готель. ОСОБА_12 пояснив, що має борг за розбитий автомобіль, а тому йому потрібні кошти, щоб заплатити за ремонт. Будь-якої домовленості між ним та ОСОБА_14 про вчинення останнім згаданих злочинів не було. Усі вказані події були для нього несподівані.

Потерпілий ОСОБА_8 пояснив, що 09 квітня 2015 року, він у власному автомобілі «Opel Vivaro», чекав товариша біля станції метро «Лівобережна» у м. Києві. В цей час до нього підійшов, раніше йому незнайомий, ОСОБА_12 , який представився ОСОБА_16 та запропонував додатковий заробіток у вигляді пасажирських перевезень, на що він погодився. Так, 14 квітня 2015 року за домовленістю з ОСОБА_12 він мав перевезти якихось людей з Житомира до Бориспіля. Також ОСОБА_14 попросив по дорозі з Києві до Житомира забрати ОСОБА_6 , а сам ОСОБА_12 мав їх чекати на автовокзалі у м. Житомирі. За вказаною ОСОБА_12 адресою він заїхав у Києві до ОСОБА_6 , якого мав відвезти до Житомира. При цьому у останнього була велика картонна коробка, яку він поставив у багажник автомобіля. По дорозі ОСОБА_6 дав йому передплату за перевезення у вигляді 800 грн. У Житомирі на автовокзалі їх зустрів ОСОБА_12 , який вказував дорогу на якусь базу, де, зі слів останнього, їх чекали люди, яких потрібно було завезти у Бориспіль. Потім вони проїхали якесь село, ліс та приїхали до занедбаного санаторію. Коли він під`їхав до воріт цього санаторію, то ОСОБА_12 і ОСОБА_6 вийшли з автомобіля та про щось розмовляли. Потім він взяв барсетку та вийшов з автомобіля, щоб віддати ОСОБА_9 його коробку, а телефон залишив в салоні автомобіля. Коли він відкрив задні дверцята багажника автомобіля, де знаходилась коробка, ОСОБА_12 вдарив його в обличчя, від чого він впав на землю. Після цього ОСОБА_12 сів на нього, а ОСОБА_6 зв`язав руки скотчем. Подолавши таким чином його опір, останні зірвали з нього барсетку в якій знаходились документи на автомобіль, талони на пальне та чорнобильське посвідчення, також грабіжники вийняли з його кишені ключі від автомобіля та поїхали геть. Через деякий час він звільнив руки, добрався до дороги, де зупинив автомобіль, приїхав на автовокзал та повідомив патрульним поліцейським про злочин.

Докази на підтвердження вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих злочинів

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_6 не визнав себе винним у відкритому викраденні майна потерпілого ОСОБА_8 , а також у незаконному заволодінні автомобілем останнього за попередньою змовою групою осіб, його винуватість у вчиненні вказаних злочинів, окрім показань потерпілого, повністю доведена дослідженими у судовому засіданні доказами.

Протоколом прийняття заяви потерпілого ОСОБА_8 від 15.04.2015 про те, що 14.04.2015 близько 22 години двоє невідомих осіб, застосовуючи фізичну силу, незаконно заволоділи його мобільним телефоном марки «Соні Еріксон», автомобілем марки «Opel Vivaro», державний номерний знак НОМЕР_1 , сірого кольору, технічним паспортом на вказаний автомобіль, паспортом громадянина України, водійським та чорнобильським посвідченням (а.к.п. 40 т. 4).

Протоколом огляду місця події від 15.04.2015 з фототаблицями, під час проведення якого потерпілий ОСОБА_8 вказав на місце біля вхідних воріт до оздоровчого центру дитячого табору « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де він залишив свій автомобіль, а також на відстані одного метра від вказаних воріт було виявлено та вилучено два недопалки (а.к.п. 41-44 т. 4).

Висновком експерта №139/ц від 15.06.2015, згідно якого на вилучених під час огляду місця події 15.04.2015 недопалках сигарет знайдено слину осіб чоловічої статі (а.к.п. 45-47 т. 4).

Протоколом пред`явлення особи для впізнання від 23.06.2015 за фотознімками, де потерпілий ОСОБА_8 по зовнішньому вигляду впізнав ОСОБА_6 , який 15.04.2015 зв`язував йому руки скотчем та заволодів автомобілем «Opel Vivaro» (а.к.п. 52-53 т. 4).

Протоколом проведення слідчого експерименту від 12.05.2015 з фототаблицями, під час проведення якого свідок ОСОБА_13 вказав на узбіччя поблизу с. Зарічани Житомирського району, де він чекав ОСОБА_12 та на місце поблизу будинку АДРЕСА_3 , де вони залишили автомобіль «Opel Vivaro» (а.к.п. 54-62 т. 4).

Протоколом проведення слідчого експерименту від 14.05.2015 з фототаблицями, під час проведення якого ОСОБА_12 вказав на місце у с. Зарічани біля дитячого табору «Дружба», яке він 14.04.2015 близько 18 години разом із ОСОБА_13 вибрав для того, щоб там залишити потерпілого ОСОБА_8 та викрасти його автомобіль. Також вказав на зупинку громадського транспорту навпроти автовокзалу в м. Житомирі, де він сів у автомобіль «Opel Vivaro» та разом із потерпілим і ОСОБА_6 поїхали в ліс за село Зарічани до дитячих таборів з метою заволодіння згаданим автомобілем, а ОСОБА_13 їхав перед ними до повороту на с. Зарічани, де зупинився та чекав їх з викраденим автомобілем. Вказав на місце зупиники автомобіля біля дитячого табору «Дружба», де вони палили цигарки та де він лівою рукою вдарив потерпілого в обличчя від чого той втратив рівновагу і впав. Коли потерпілий лежав на землі, саме ОСОБА_6 забрав у нього ключі від автомобіля та барсетку з документами. Потім він сів за кермо автомобіля та з ОСОБА_9 поїхали до Бердичева. При цьому ОСОБА_13 їхав перед ними приблизно за один кілометр та дивився щоб ніде не було працівників поліції. По дорозі в смт. Гришківці саме ОСОБА_6 через вікно викинув на мосту барсетку з документами та телефон потерпілого. Також ОСОБА_14 вказав на місце у АДРЕСА_3 , де поблизу триповерхового будинку вони залишили автомобіль «Opel Vivaro» (а.к.п. 63-74 т. 4).

Довідкою №668 від 03.05.2015 виданою Центром надання послуг, пов`язаних з використанням транспортних засобів м. Житомира, яка підтверджує належність транспортного засобу «Opel Vivaro», державний номерним знаком НОМЕР_1 , 2004 року випуску, сірого кольору, потерпілому ОСОБА_8 (а.к.п. 74 т. 4).

Відповідно до скріншоту із сайту ІНФОРМАЦІЯ_3 , вартість палива на АЗС «KLO» станом на 14.04.2015 становила 19 грн. 99 коп. за 1 літр (а.к.п. 75-76 т. 4).

Довідкою ПП ОСОБА_17 від 16.06.2015 про те, що вартість мобільного телефону «Соні Еріксон» з сенсорним екраном станом на 14.04.2015 становила 1000 грн. (а.к.п. 77 т. 4).

Висновки суду щодо доведеності вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289 КК України та оцінка доказів

Суд вважає безпідставними доводи сторони захисту щодо визнання недопустимим доказом протокол пред`явлення особи для впізнання по фотознімках від 23.06.2015, який був проведений з участю потерпілого ОСОБА_8 , оскільки, на думку захисту, обвинувачений ОСОБА_6 міг бути безпосередньо пред`явлений для впізнання, а не по його фотознімкам.

За правилами ст. 228 КПК України, у разі необхідності впізнання особи може провадитися за фотознімками. При цьому фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох. Фотознімки, що пред`являються, не повинні мати різких відмінностей між собою за формою та іншими особливостями, що суттєво впливають на сприйняття зображення. Особи на інших фотознімках повинні бути тієї ж статі і не повинні мати різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі з особою, яка підлягає впізнанню.

Органами досудового розслідування були дотриманні вимоги вказаної вище норми.

Як убачається із дослідженого протоколу про затримання ОСОБА_6 , останнього було затримано 22.04.2015 у іншому кримінальному провадженні та ухвалою Києво-Святошинського суду від 16.06.2015 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою (а.к.п. 48-51 т. 4).

Тобто на момент проведення впізнання ОСОБА_6 перебував під вартою у іншому кримінальному провадженні, що, у свою чергу, унеможливило під час досудового розслідування даного кримінального провадження провести впізнання ОСОБА_6 за його безпосередньої участі.

Також не заслуговують на увагу доводи захисника, що у вказаному протоколі пред`явлення особи для впізнання по фотознімках відсутня інформація про походження фотознімків, які використовувались під час впізнання.

Під час дослідження цього протоколу суд безпосередньо оглянув згадані у ньому фотознімки та встановив, що фотознімок на якому зображений ОСОБА_6 ідентичний з фотокарткою, яка міститься у паспорті громадянина України останнього.

Таким чином, вказана процесуальна дія була проведена слідчим у не заборонений законом спосіб, а тому суд вважає, що протокол пред`явлення особи для впізнання по фотознімках від 23.06.2015 є належним та допустимим доказом.

Окрім того, згаданий протокол підтверджує показання потерпілого ОСОБА_8 про те, що 14.04.2015 ОСОБА_6 біля дитячого табору зв`язував йому руки скотчем та заволодів автомобілем «Opel Vivaro». У свою чергу обвинувачений не заперечує своєї присутності під час вказаних подій.

Також не може слугувати підставою для визнання недопустимим доказом невірне зазначення потерпілим дати інкримінованих обвинуваченому подій, оскільки той факт, що вказані злочини вчинялись саме 14, а не 15 квітня 2015 року, як зазначено у протоколі впізнання, не заперечуються ні потерпілим ні обвинуваченим.

Також, захисник просить визнати недопустимим доказом протоколи слідчих експериментів від 12.05.2015 і 14.05.2015 проведені із ОСОБА_13 та ОСОБА_12 з огляду на те, що згадані докази по суті є повторним допитом останніх.

Суд не погоджується з цією позицією захисту з огляду на таке.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.09.2020 у справі №740/3597/17, а також другої палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22.04.2021 у справі №359/843/19, легітимність слідчого експерименту досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.

Слідчий експеримент згідно із ст. 240 КПК України проводиться шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Частина 6 названої статті передбачає, що про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу, у якому докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Під час дослідження судом згаданих протоколів слідчих експериментів встановлено, що у ході проведення слідчих дій із ОСОБА_12 та ОСОБА_13 зафіксовано місце, де ОСОБА_6 із застосуванням насильства заволодів автомобілем потерпілого «Opel Vivaro», а також його мобільним телефоном, барсеткою та іншими документами. Також підчас проведення слідчого експерименту ОСОБА_12 вказав на місце у с. Зарічани біля дитячого табору, де вони палили цигарки із ОСОБА_6 , а також вказав на місце де він наніс удар потерпілому в обличчя та механізм нанесення цього удару.

Встановлені обставини стосовно місця і обставин нанесення ОСОБА_12 тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , заволодіння автомобілем та іншим майном останнього, повністю узгоджуються із показаннями потерпілого та не заперечуються обвинуваченим ОСОБА_6 .

З огляду на викладене та враховуючи правову позицію Верховного Суду, якщо відомості повідомлено підозрюваним під час проведення інших процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.

Отже показання, які надаються під час слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступають відомості, які встановлені під час проведення вказаної слідчої дії та зафіксовані в протоколі цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84 та п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України є документом.

Слідчий експеримент за своєю правової природою істотно відрізняється від допиту обвинуваченого, і його особливості зумовлюють відповідний порядок дослідження у суді, який здійснюється шляхом дослідження змісту протоколу та перегляду відеозапису слідчої дії.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає належними та допустимим доказами протоколи проведення слідчих експериментів від 12.05.2015 за участю ОСОБА_13 та від 14.05.2015 за участю ОСОБА_12 .

Окрім того, у сукупності з показаннями потерпілого та обвинуваченого, належним доказом вини ОСОБА_6 у вчиненні відкритого викрадення майна потерпілого, а також у незаконному заволодінні автомобілем останнього є висновок експерта №139/ц у відповідності до якого на двох недопалках, які було вилучено під час ОМП 15.04.2015, виявлено слину осіб чоловічої статі.

У свою чергу потерпілий та обвинувачений вказували суду, що по приїзду до дитячого табору ОСОБА_6 і ОСОБА_12 палили цигарки біля автомобіля.

Таким чином вказаний висновок опосередковано підтверджує, що біля дитячого табору «Дружба» у с. Зарічани, Житомирського району, обвинувачений за попередньою змовою із ОСОБА_12 , заволоділи майном потерпілого.

Також суд не відкидає як доказ вини ОСОБА_6 у вчиненні відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_8 довідку про вартість мобільного телефону «Соні Еріксон».

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом.

Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності, тобто вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину.

Основним безпосереднім об`єктом грабежу є право власності, а у разі вчинення грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, додатковим безпосереднім об`єктом виступають здоров`я, життя, психічна або фізична недоторканність людини.

На підставі показів потерпілого ОСОБА_8 , протоколів слідчих дій та довідки про вартість викраденого у останнього мобільного телефону, судом встановлено, що ОСОБА_6 , за попередньою змовою групою осіб із застосуванням насильства, здійснив відкрите викрадення майна потерпілого.

Виходячи з встановлених фактичних обставин кримінального провадження, а також з урахуванням того, що для такого злочину як грабіж не встановлено нижньої межі матеріальної шкоди, яка може бути завдана власнику майна, суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у відкритому викраденні майна потерпілого.

Така позиція суду узгоджується із висновками, викладеним у постанові Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 13.11.2018 у справі №401/2807/16-к.

Суд не вірить показанням обвинуваченого щодо його непричетності до інкримінованих злочинів у зв`язку з наступним.

По-перше, його винуватість доводиться показаннями потерпілого та узгоджується із показаннями обвинуваченого про події, які відбувались до моменту вчинення злочинів.

По-друге, потерпілий вказує саме на ОСОБА_6 як на особу, яка зв`язувала йому руки скотчем. У цій частині показання потерпілого підтверджуються протоколом слідчого експерименту із ОСОБА_12 .

Водночас обвинувачений не зміг пояснити суду чому потерпілий вказував, що саме ОСОБА_6 , а не ОСОБА_12 , зв`язував йому руки скотчем та відкрито викрав барсетку.

Разом з тим потерпілий та обвинувачений не заперечували того, що до загаданих подій вони не були знайомі, а тому підстав обмовляти обвинуваченого у потерпілого немає.

До того ж судом достеменно встановлено, що ОСОБА_6 вчиняв інкриміновані йому злочини за попередньою змовою із ОСОБА_12 .

Зокрема, з показань ОСОБА_6 вбачається, що він познайомився із ОСОБА_12 за декілька місяців до вказаних подій, але разом проживали та відпочивали, мали спільних знайомих. Про попередню змову свідчий той факт, що ОСОБА_6 беззаперечно виконував усі вказівки ОСОБА_12 до вчинення та під час вчинення злочинів. Адже, за вказівкою ОСОБА_14 обвинувачений отримав посилку у картонній коробці від ОСОБА_13 , при цьому не поцікавився, що саме міститься у цієї коробці. Потім за вказівкою ОСОБА_12 зустрівся з потерпілим у Києві та сплатив йому аванс за перевезення у розмірі 800 грн, які знову ж таки отримав від ОСОБА_14 . Побачивши як ОСОБА_14 вдарив потерпілого від чого той впав, обвинувачений не припинив протиправні дії ОСОБА_14 , не втік з місця пригоди та не звернувся до правоохоронних органів з повідомленням про вчинене, а разом із ОСОБА_14 на викраденому автомобілі зник з місця пригоди.

Суд приходить до переконання, що обвинувачений ОСОБА_6 , з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинені ним злочини, дає неправдиві показання про те, що він не був обізнаний про злочинні наміри ОСОБА_12 та не мав будь-якої причетності до вказаних злочинів.

Разом із тим, суд погоджується із клопотанням захисника, який просить визнати недопустимим доказом протокол пред`явлення особи для впізнання від 22.04.2015, під час проведення якого потерпілий ОСОБА_8 упізнав ОСОБА_12 , з огляду на те, що вказане впізнання проводилось без участі захисника ОСОБА_12 ОСОБА_18 .

Згідно протоколу затримання ОСОБА_12 , останнього було затримано о 21 годині 30 хвилин 22.04.2015.

Відповідно до наданого стороною обвинувачення доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги №006-0000525 від 22.04.2015, підозрюваному ОСОБА_12 захисника ОСОБА_18 призначено до його впізнання потерпілим.

При дослідженні судом протоколу впізнання встановлено, що ця слідча дія проводилась без участі захисника, який на момент її проведення вже був призначений.

Вказане свідчить, що така дія проведена з порушенням, а тому даний доказ має бути визнаний недопустимим.

Однак суд зауважує, що згаданий протокол пред`явлення особи для впізнання не спростовує пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення, так як сам ОСОБА_6 не заперечує причетність ОСОБА_12 до вчинення пограбування потерпілого.

Разом з тим, прокурор доводить винуватість ОСОБА_6 у незаконному заволодінні автомобілем потерпілого, яке завдало йому великої матеріальної шкоди, довідкою Житомирської торгово-промислової палати, якою встановлено вартістю автомобіля «Opel Vivaro».

Суд погоджується з позицією захисту, що вказана довідка не може бути належним та допустимим доказом з огляду на таке.

Для правильної кваліфікації кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, яка інкримінується обвинуваченому, є визначення розміру вартості транспортного засобу, яким незаконно заволодів останній.

За змістом ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а саме виду і розміру шкоди, покладається на прокурора. Сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КПК України експертиза проводиться якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

У свою чергу, прокурором на підтвердження вартості автомобіля потерпілого надано довідку Житомирської торгово-промислової палати №13-05-14/630 від 18.06.2015, згідно якої вартість автобуса «Opel Vivaro», 2004 року випуску з робочим об`ємом циліндрів двигуна 2,5 л CDTi станом на 14.04.2015 становить 197243 грн. 12 коп. Вартість автомобіля може бути визначена точніше у разі можливості його огляду, корегуванням по пробігу та технічному стану (а.к.п. 78 т. 4).

Зі змісту вказаної довідки вбачається, що вартість автомобіля визначена приблизно.

Незважаючи на те, що органами досудового розслідування автомобіль потерпілого не знайдено, стороною обвинувачення на підтвердження його вартості суду не було надано договір купівлі-продажу цього автомобіля або відповідну довідку-рахунок, яка підтверджує вартість, а також не надано доказів про технічний стан цього транспортного засобу, його пробіг та інші відомості, які б дали можливість експерту встановити вартість мікроавтобуса «Opel Vivaro» на момент його викрадення.

З огляду на відсутність відповідного висновку експерта, а також невизначеність точної вартості викраденого автомобіля у названій вище довідці Житомирської торгово-промислової палати, враховуючи висновки Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладені у постанові від 25.11.2019 у справі №420/1667/18, зважаючи та те, що обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність стороною обвинувачення такої кваліфікуючої ознаки злочину, що передбачена ст. 289 КК України (в редакції, яка діяла станом на 14.04.2015), як незаконне заволодіння транспортним засобом, що завдало значної та великої матеріальної шкоди.

У даному кримінальному провадженні, судом безпосередньо були досліджені всі представлені сторонами кримінального провадження докази та надана відповідна правова оцінка.

У суду немає сумнівів, що ОСОБА_6 за попередньою змовою, разом з іншою особою, здійснив відкрите викрадення майна потерпілого ОСОБА_8 , поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Разом з тим, у відповідності до вимог ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Цією ж нормою визначено, що суд, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

За наявними у справі достатніми і допустимим доказами судом встановлено, що ОСОБА_6 за попередньою змовою з іншою особою, із застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, незаконно заволодів автомобілем - мікроавтобусом «Opel Vivaro», який належить потерпілому.

Таким чином, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, поза розумним сумнівом, дійшов висновку, що обвинувачений ОСОБА_6 умисно вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб та ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Мотиви призначення обвинуваченому покарання, а також мотиви прийняття рішення щодо цивільного позову та речових доказів

Призначаючи покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного, якому на момент вчинення злочинів виповнилось 19 років, його ставлення до вчинених кримінальних правопорушень, відсутність судимостей, позитивну характеристику за місцем реєстрації, думку потерпілого, який наполягає на суворості покарання та якому досі не відшкодована завдана злочином шкода, правову позицію прокурора, а також відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.
На підставі викладеного, ураховуючи положення ч. 1 ст. 70 КК України, суд дійшов висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів у виді позбавлення волі з конфіскацією майна.

Під час розгляду цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 про стягнення на його користь у солідарному порядку з обвинуваченого 200942 грн. матеріальної шкоди та 50000 грн. моральної шкоди, який обвинувачений не визнав, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У ч. 1 ст. 1166 ЦК України закріплено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка фактичного матеріалу для вирішення спору законом покладається на сторони.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Предметом дослідження суду у цьому випадку, окрім факту викрадення та незаконного заволодіння майна позивача, є його вартість, яку суд може встановити лише на підставі належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів.

Довідка Житомирської Торгово-промислової палати про вартість автомобіля «Opel Vivaro», на переконання суду, є неналежним доказом, оскільки під час визначення вартості вказаного транспортного засобу не враховано його технічний стан, пробіг, хоча ці відомості, вочевидь, мають суттєвий вплив на визначення його вартість.

Інших доказів на підтвердження вартості автомобіля потерпілий не надав, зокрема, висновки автотоварознавчої експертизи або інші документи, які підтверджують вартість його автомобіля на момент вчинення злочину.

З огляду на наведене, суд вважає, що матеріальна шкода підлягає частковому задоволенню, а саме на суму 3699 грн., яка складається із вартості мобільного телефону, барсетки, сім карти, флеш карти та пального.

Зважаючи на тривалість та глибину душевних страждань потерпілого з приводу неправомірних дій обвинуваченого, відсутність будь-якої сатисфакції від останнього до теперішнього часу, а також виходячи із засад розумності та справедливості, суд дійшов висновку про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_8 щодо відшкодування моральної шкоди, а тому стягує із обвинуваченого грошовий еквівалент цієї моральної (немайнової) шкоди, який, на думку суду, дорівнює 50000 грн.

Долю речових доказів у даному кримінальному провадженні суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

З огляду на особу ОСОБА_6 , беручи до уваги, що останньому призначене покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, а також з метою запобігання уникнення його від відбування цього покарання, суд дійшов висновку про необхідність обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

На підставі викладеного, керуючись ст. 349, ст.ст. 368-371, 373-376 КПК України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289 КК України та призначити йому покарання:

- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

До вступу вироку в законну силу обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, взявши його під варту негайно.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з часу його фактичного затримання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 3699 (три тисячі шістсот дев`яносто дев`ять) грн. матеріальної шкоди та 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. моральної шкоди.

У решті позову відмовити.

Речові докази два недопалки цигарок - залишити у матеріалах кримінального провадження.

На вирок може бути подана апеляція до Житомирського апеляційного суду через Житомирський районний суд протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення вказаного строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Потерпілому, який не був присутнім у судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після його проголошення.

Головуючий суддя:

Судді: