Дата документу 22.06.2021 Справа № 554/588/21
Провадження № 1-кс/554/9505/2021
У Х В А Л А
22 червня 2021 року м. Полтава
Підприємством без отримання товару та відображення в обліку заборгованості з постачальниками та внутрішніх розрахунків з відокремленими структурними підрозділами упродовж 2019 року у порушення ч.5 ст.9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV, п.7 П(С)БО №16 Витрати та наказу по Підприємству від 20.09.2018 №216 списані кошти підприємства у розмірі 5283,97 тис.грн.
Встановлено, що у порушення ст. 10 глави ІІ Кодексу законів про працю України від 10.12.71 № 322-VIII та п. 5.18 Колективного договору на 2019-2021 роки укладеного між адміністрацією Підприємства та Об`єднаною організацією профспілки працівників охорони здоров`я Полтавського обласного комунального підприємства Полтавафарм професійної спілки працівників охорони здоров`я і представниками трудових колективів ПОКП «Полтавафарм» було спричинено збитків на загальну суму у розмірі 475,96 тис.грн.
Крім цього, у порушення п.1 ч.1 ст.7 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI та п.14 розділу І «Переліку видів виплат, що здійснюється за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок» затверджено постановою КМУ від 22.12.10 №1170 зайво сплачений єдиний соціальний внесок на загальну суму у розмірі 176,03 тис.грн.
У порушення пп. 3 п.14 Методики розрахунку та порядку використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Полтавської області, затвердженої рішенням 15 сесії обласної ради шостого скликання від 28.02.2013 року недоотримано орендної плати обласним бюджетом, внаслідок не перерахування належних 50% орендної плати з 01.01.2019 по 30.06.2019 року у розмірі 170,02 тис.грн.
Крім того встановлено, що у порушення ч.1 ст. 3 ч.5 ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV та п. 2.1, 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 списані паливно-мастильні матеріали у завищеному розмірі, внаслідок внесення недостовірних відомостей до первинних документів за період з 01.01.2018 по 30.06.2020 було завдано збитків у розмірі 55,65 тис.грн.
Завдані збитки підтверджуються актом планової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Полтавського обласного комунального підприємства «Полтавафарм» від 27.10.2020 №04-22/23.
Відповідно до п.1.11 договору іпотеки від 03.07.2020 року іпотекодержатель набуває Предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки незалежним суб`єктом оціночної діяльності.
Згідно зі звітом №22-04-20-ОМ про оцінку вартості майна від 28.04.2020 року, який виконано суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «СОДЕЛЬ» (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №887/18 від 09.11.2018р.) ринкова вартість Предмета іпотеки становить 25 096 680 грн. 00 коп.
Відповідно до ч.7 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» вартість Предмета іпотеки становить 25 096 680 грн. 00 коп.
У даному випадку існує сукупність підстав і підозр вважати, що майно ПОКП «Полтавафарм» передане, згідно договору іпотеки від 03.07.2020 року, є таким на яке може бути накладено арешт, оскільки може підлягати відчуженню.
В судове засідання слідчий та прокурор не з`явились, слідчий надав до суду заяву про розгляд клопотання без його участі, клопотання підтримав, просив задовольнити.
Володілець майна в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі.
У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється, що відповідає положенням ст. 107 КПК України.
Суд, дослідивши надані докази, приходить до наступного.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Слідчий суддя, з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності, зобов`язаний розглянути заявлене клопотання лише у межах його доводів та вимог, якими у даному випадку є арешт визначених земельних ділянок.
Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч.5 ст.132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно з вимогами п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
За змістом ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу), а також розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно з ч.11 ст.170 КПК України заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч.1 ст.173 КПК України).
Предметом злочину, передбаченого ст.191 КК України, є чуже майно, яке було ввірене винній особі чи перебувало в її віданні (майно, що знаходилося в неї на законних підставах і стосовно якого вона здійснювала повноваження щодо розпорядження, управління, доставки використання або зберігання тощо).
Слідчий у клопотанні не вказує мету накладення арешту на нерухоме майно, а посилання слідчого в клопотанні про арешт майна на те, що зазначене нерухоме майно може бути відчужено, суд вважає безпідставними та необґрунтованими.
Крім того, слідчим не доведено, що майно, на яке він просить накласти арешт, відповідає критеріям ст.98 КПК України.
Отже, під час розгляду клопотання про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна комунальної форми власностіу кримінальному провадженні не доведено необхідності арешту майна, та подане клопотання не містить будь-яких доказів існування ризиків, передбачених кримінальним процесуальним законом.
Зазначене узгоджується зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Як неодноразово зазначав ЄСПЛ у своїх рішеннях, судам необхідно визначати необхідність втручання в мирне володіння майном, визначення підстав та умов такого втручання й про критерії визначення хиткої межі для дотримання балансу між суспільними і приватними інтересами, щоб не покласти на одну зі сторін непомірного тягаря.
Згідно з ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Так, вимоги ч.1ст.173 КПК України зобов`язують слідчого суддю, суд відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.
Враховуючи зміст клопотання про арешт майна і заявлену підставу та мету для його арешту, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, викладених слідчим у клопотанні, слідчий суддя вважає, що слідчим не доведено, що без арешту вказаного майна неможливо проведення слідчих дій, а також не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, про який ідеться в клопотанні, що він виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи осіб, що є правові підстави для такого арешту, а також можливі наслідки здійснення арешту, а саме обмеження права власності, є розумними і співрозмірними із завданням кримінального провадження.
Таким чином, на підставі викладеного, слідчий судя дійшов до висновку, що слідчим не доведено наявність передбачених законом правових підстав та необхідності накладення арешту на майно, а тому в задоволенні клопотання необхідно відмовити в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 132, 167, 170-179, 369, 372 КПК України, слідчий суддя, -
Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду на протязі 5 днів з моменту проголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1