У Х В А Л А

22 лютого 2021року
м. Київ
Провадження № 13-20зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18
перевірила заяву засудженого ОСОБА_19 про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вироку Донецького обласного суду від 30 грудня 1998 року та ухвали Верховного Суду України від 25 травня 2000 року за виключними обставинами,
встановила:
Як убачається зі змісту заяви, вироком Донецького обласного суду від 30 грудня 1998 року ОСОБА_19 засуджено за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 222, ч. 3 ст. 140, частинами 2, 3 ст. 142, ст. 86-1, ст. 69, пунктами «а», «з» ст. 93 Кримінального кодексу України 1960 року (далі КК 1960 року) до покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного йому майна.
За ч. 1 ст. 117 КК 1960 року ОСОБА_19 виправдано.

Ухвалою Верховного Суду України від 25 травня 2000 року в порядку ст. 25-2 КК 1960 року зазначений вирок щодо ОСОБА_19 змінено. Призначено засудженому покарання за пунктами «а», «з» ст. 93 цього Кодексу у виді довічного позбавлення волі. На підставі ст. 42 цього Кодексу ОСОБА_19 постановлено вважати засудженим за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 222, ч. 3 ст. 140, частинами 2, 3 ст. 142, ст. 86-1, ст. 69, пунктами «а», «з» ст. 93 КК 1960 року до покарання у виді довічного позбавлення волі з відбуттям покарання у колонії суворого режиму.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 10 грудня 2020 року в справі «Лопата та інші проти України» (заява № 84210/17 та 23 інші, у тому числі ОСОБА_19 ) констатував порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. ЄСПЛ також постановив, що визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, ОСОБА_19 звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі Велика Палата) із заявою про перегляд за виключними обставинами рішень національних судів. На думку заявника, констатоване порушення Конвенції є правовою підставою для зміни оскаржених рішень як незаконних. За твердженням заявникатакий захід примусу є неправомірним з огляду на відсутність остаточного строку його закінчення. ОСОБА_19 указує, що констатовані ЄСПЛ порушення Конвенції є підставою для застосування до нього додаткових заходів індивідуального характеру у вигляді зміни зазначених судових рішень і звільнення від подальшого відбування покарання, оскільки відсутні обґрунтовані пенологічні підстави для його подальшого ув`язнення та тримання в установі виконання покарань.

Перевіривши заяву, Велика Палата дійшла висновку, що у відкритті провадження за заявою ОСОБА_19 має бути відмовлено з огляду на таке.
Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за виключними обставинами, однією з яких є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.

ЄСПЛ у рішенні «Лопата та інші проти України», констатуючи порушення ст. 3 Конвенції стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення, зазначив, що Конвенція не забороняє застосування довічного ув`язнення до осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, таких як убивство. Однак у європейській пенітенціарній політиці робиться наголос на реабілітації ув`язнених; крім того, первинне виправдання ізоляції особи від суспільства може втратити актуальність після тривалого відбуття покарання. Тож для дотримання вимог ст. 3 Конвенції має існувати можливість скорочення довічного ув`язнення, тобто засуджений повинен мати перспективу звільнення та можливість перегляду вироку на основі оцінки того, чи існують законні пенологічні підстави для його тривалого ув`язнення, до яких належать: покарання, стримування, захист громадськості та реабілітація. Разом із цим ЄСПЛ відхилив решту доводів заявників і постановив, що визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.
Таким чином, у рішенні міжнародної судової установи, яке ОСОБА_19 зазначає як підставу для перегляду, ЄСПЛ констатовано законодавчу прогалину в українському законодавстві, яку належить подолати шляхом вжиття заходів загального характеру, тобто запровадження в Україні процедур, які б забезпечували можливість звільнення або дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного ув`язнення, на основі оцінки того, чи існують законні пенологічні підстави для їх тривалого ув`язнення, до яких належить: покарання, стримування, захист громадськості та реабілітація.
Однак удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є функцією законодавчої влади і не належить до повноважень суду жодної інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Застосовані у справі ОСОБА_19 принципи та характер констатованого порушення Конвенції свідчать про те, що не було додержано такого права заявника, яке неможливо відновити у вигляді того ж стану чи становища, що існували до порушення Конвенції. У таких випадках, з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи від 19 січня 2000 року, засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру, виконання яких покладається на компетентні органи державної влади.
Рішення ЄСПЛ, ухвалене на користь ОСОБА_19 , не містить вказівок на те, що в основі констатованих щодо заявника порушень Конвенції лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні, або що ці порушення були спричинені рішеннями, ухваленими в межах кримінальної справи.

З огляду на викладене відсутні правові підстави для відкриття провадження за заявою ОСОБА_19 про перегляд оскаржених рішень за виключними обставинами у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, а твердження заявника про протилежне є неспроможними.

З урахуванням викладеного, у відкритті провадження за заявою ОСОБА_19 слід відмовити, а заяву з усіма доданими матеріалами повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтями 459, 463, 464 Кримінального процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду

постановила:
Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_19 про перегляд за виключними обставинами на підставі п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України вироку Донецького обласного суду від 30 грудня 1998 року та ухвали Верховного Суду України від 25 травня 2000 року.

Заяву ОСОБА_19 з усіма доданими матеріалами повернути заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_11

ОСОБА_3 ОСОБА_12

ОСОБА_4 ОСОБА_13

ОСОБА_5 ОСОБА_14

ОСОБА_6 ОСОБА_15

ОСОБА_7 ОСОБА_16

ОСОБА_8 ОСОБА_17

ОСОБА_9 ОСОБА_18

ОСОБА_10