Дата документу 22.04.2021 Справа № 331/437/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/437/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/206/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2021 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізький апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Лежино Запорізького району, Запорізької області, громадянина України, який має середню освіту, неодружений, дітей на утриманні не має, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.2 ст.186, ч.2 ст.187 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт.Високий Харківського району Харківської області, громадянина України, який має середню освіту, неодружений, дітей на утриманні не має, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
12 жовтня 2016 року Орджонікідзевським районним судом м.Харкова за ч.2 ст.185 КК України до 1 року 2 місяців позбавлення волі. Звільнений від відбування покарання 26 травня 2017 року з ВК №27 Харківської області за відбуттям строку покарання;
13 червня 2018 року Харківським районним судом Харківської області за ч.2 ст.185, ч.1 ст.187, ч.2 ст.190 КК України до 4 років позбавлення волі,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.2 ст.187 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисників-адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_11 , захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_9 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 26 червня 2020 року, яким

ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України, та призначено йому покарання: за ч.2 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч.2 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією усього особистого майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією усього особистого майна.
Строк покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 25 жовтня 2017 року з моменту обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою у СІЗО № 10 залишено без змін до набрання вироком законної сили.
ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.190 КК України, та призначено йому покарання: за ч.2 ст.190 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч.2 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією усього особистого майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією усього особистого майна. На підставі ч.4 ст.70 КК України із врахуванням покарання, призначеного за вироком Харківського районного суду Харківської області від 13 червня 2018 року, шляхом часткового складання покарань, призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць із конфіскацією усього особистого майна.
Строк покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 05 липня 2018 року з моменту прийняття рішення про переведення обвинуваченого до СІЗО №10 м. Запоріжжя.
Зараховано ОСОБА_7 до остаточно призначеного судом покарання частково відбуте ним покарання за вироком Харківського районного суду Харківської області від 03 червня 2018 року, а саме: з 17 жовтня 2017 року до 04 липня 2018 року включно. Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 не обирався у зв`язку із відбуванням ним покарання у виді позбавлення волі за вироком іншого суду.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 матеріальну шкоду від злочину у розмірі 7983, 33 грн.
Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 -адвокат ОСОБА_11 просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині визнання винним обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.187 КК України.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що відповідно до встановлених судом фактичних обставин потерпілий ОСОБА_13 добровільно передав мобільний телефон ОСОБА_7 під приводом користування Інтернетом. ОСОБА_7 для цього поповнював рахунок потерпілому в кіоску. Зазначені дії відбувалися в місці великого скупчення людей (на Критому ринку). ОСОБА_13 був з товаришем. В подальшому біля кіоску спільник ОСОБА_7 - ОСОБА_6 дістав ніж, покрутивши його в руках сказав « ОСОБА_14 не бійтесь». Як встановлено судом, метою демонстрації ножа було пригнічення волі потерпілого для уникнення активних дій з його боку по отриманню свого телефону назад, а отже такі дії не були здійснені з метою заволодіння майном, яке вже було у ОСОБА_7 . В подальшому потерпілий разом із товаришем сіли у таксі, яке викликали обвинувачені, і разом з ними поїхали, так як він сподівався, що поверне свій телефон, але цього не відбулося. В таксі таким же способом забрали телефон товариша. Під час поїздки вони зупинялися в районі площі Свободи, ОСОБА_6 завів їх у двір якогось будинку та сказав чекати, а сам пішов і не повернувся. Тоді вони зрозуміли, що їх ошукали.

На думку апелянта, при таких фактичних обставинах в даному випадку немає розбою, адже немає нападу з метою негайного вилучення майна, а також немає насильства небезпечного для життя та здоров`я чи погрози такого насильства. Обвинувачені та потерпілі провели чимало часу разом.

Таким чином, вилучення майна відбувалося шахрайським способом внаслідок дій ОСОБА_7 , а не шляхом застосування погрози з боку ОСОБА_6 .

Всі інші епізоди були кваліфіковані як шахрайство. В даному випадку, і епізод із потерпілим ОСОБА_15 під час поїздки у таксі також був кваліфікований як шахрайство (незважаючи на погрозу). Характер дій обвинуваченого свідчить про те, що він дотримувався певної схеми дій для заволодіння майном, і ці дії є шахрайськими. Діяв по ситуації. Всі епізоди, які інкримінуються ОСОБА_7 , мають однаковий порядок таких дій, а саме шахрайський спосіб заволодіння майном і подальше зникнення під будь-яким можливим приводом. Ножем він не користувався в жодному з вчинених злочинів.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_6 інкримінується вчинення злочинів за 5 епізодами;

вчинення злочину відносно потерпілого ОСОБА_13 за ч.2 ст. 187 КК України відносно ОСОБА_12 за ч.2 ст. 190 КК України, відносно заволодіння майна ОСОБА_16 за ч.2 ст.190 КК України, вчинення злочину відносно ОСОБА_17 за ч.2 ст.186 КК України, вчинення злочину відносно ОСОБА_17 за ч.2 ст.187 КК України.

В свою чергу, суд першої інстанції кваліфікував дії ОСОБА_6 за чотирма епізодами, чим допустив неповноту судового слідства.

За епізодом за ч.2 ст.190 КК України відносно заволодіння майна потерпілої ОСОБА_16 суд оцінки не дав, хоча його підзахисний вину за вказаним епізодом визнав у повному обсязі.

Щодо епізоду за ч.2 ст. 187 КК України відносно потерпілого ОСОБА_13 захисник зазначає таке.

Допитаний у судовому засіданні 04 березня 2019 року свідок ОСОБА_15 зазначив, що ніяких погроз з боку ОСОБА_6 не було. Потерпілий ОСОБА_13 добровільно віддав свій телефон ОСОБА_7 , який саме і спілкувався з потерпілим, і саме від ОСОБА_7 виходила вимога передати телефон, хоча у обвинувальному акті зазначено, що саме ОСОБА_6 наказав ОСОБА_13 передати телефон, погрожуючи ножем, іншому обвинуваченому ОСОБА_7 .

При цьому, свідок ОСОБА_15 зазначив, що ОСОБА_6 взагалі не спілкувався ні з ним, ні з ОСОБА_13 , а лише знаходився поруч. Зі слів даного свідка, ОСОБА_6 дістав ніж, яким крутив у руці, вже після того, як ОСОБА_13 передав телефон ОСОБА_7 . Погрози словесно не висловлював.

Потерпілий ОСОБА_13 також зазначив, що свій телефон від віддавав саме ОСОБА_7 , а не ОСОБА_6 , як вказано у обвинувальному акті. Саме ОСОБА_7 підійшов до нього та попросив зателефонувати.

Також зазначив, що ніж у руці ОСОБА_6 побачив через деякий час, вже після того, як передав ОСОБА_7 добровільно телефон.

Будь-яких погроз з боку ОСОБА_6 відносно нього не було, так як він спілкувався лише з ОСОБА_7 .

Окрім того, у подальшому свідок ОСОБА_15 та потерпілий ОСОБА_13 вже після того, як останній віддав ОСОБА_7 телефон, сіли добровільно у таксі разом з обвинуваченими, що знову ж підтверджує ту обставину, що будь-якого насилля та погроз до потерпілого застосовано не було.

В свою чергу, суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням потерпілого та свідка, який спростовує формулювання, викладене в обвинувальному акті стосовно дій обвинуваченого ОСОБА_6 .

З урахуванням показань свідка і потерпілого та з врахуванням інших доказів, досліджених по даному епізоду, сторона захисту вважає, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за цим епізодом за ч.2 ст. 187 КК України, а його дії слід кваліфікувати за ч.2 ст.190 КК України.

Щодо епізоду відносно ОСОБА_17 за ч.2 ст.187 КК України, то сторона захисту вважає, що досліджені у судовому засіданні докази свідчать про те, що дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч.2 ст.186 КК України.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_6 зазначив, що він не погрожував потерпілому ОСОБА_17 .

Ножа у нього в руках не було, з карманів він його не діставав, а свідок ОСОБА_18 та потерпілий його обмовляють.

Потерпілий та свідок по різному описують ніж, що свідчить про неузгодженість їх показань.

Вказана обставина підтверджується тим, що потерпілий ОСОБА_17 в заяві про вчинення злочину відносно себе взагалі не заявляв про ніж, а змінив свої показання після допиту у прокурора ОСОБА_19 , яка була відведена за заявою про відвід ОСОБА_6 .

Крім того, суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин обставини справи не взяв до уваги ту обставину, що ОСОБА_6 не заслуговує такого сурового покарання, як 7 років позбавлення волі. Суд не взяв до уваги всі обставини справи, а саме: «характеристику» злочинів; співпрацю зі слідством; добровільну явку до правоохоронних органів; визнання вини за рядом епізодів; відсутність судимостей; думку потерпілих щодо не суворого покарання.

Матеріалами досудового слідства встановлено, а в суді знайшов своє підтвердження той факт, що злочини вчинялись спонтанно, без заздалегідь визначеного плану, об`єкту нападу, розподілу ролей, шляхів втечі і місця збуту викраденого майна.

Судом не встановлені обставини, які обтяжують вину ОСОБА_6 , представник державного обвинувачення в дебатах зазначив про відсутність обтяжуючих обставин.

Згідно з вироком суду, 01 жовтня 2017 року приблизно о 15:30 годині ОСОБА_7 , будучи особою, раніше засудженою за вчинення корисливих злочинів, судимість за які не знята та непогашена у встановленому законом порядку, маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись на ринку «Анголенко», розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул.Базарна, 24, побачив раніше йому незнайомого ОСОБА_20 , який знаходився на вказаному ринку. Далі, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_20 , та під приводом необхідності листування Інтернетом, попросив останнього передати йому свій мобільний телефон «Huawei Cam-L21» імей НОМЕР_1 , імей НОМЕР_2 , на що потерпілий погодився та добровільно передав ОСОБА_7 телефон. В подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, ОСОБА_7 , діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, утримуючи при собі вказаний телефон потерпілого, почав рухатися по вул.Базарній в м.Запоріжжя та зник з місця скоєння злочину. Таким чином, ОСОБА_7 заволодів майном потерпілого ОСОБА_20 , а саме: мобільним телефоном «Huawei Cam-L21» імей НОМЕР_1 , імей НОМЕР_2 , в корпусі чорного кольору вартість якого складає 2683 грн, сім-картою мобільного оператора «МТС», яка не представляє для потерпілого матеріальної цінності, спричинив потерпілому ОСОБА_20 матеріальну шкоду на загальну суму 2683 гривень.
Крім того, 05 жовтня 2017 року приблизно о 14:15 годині ОСОБА_6 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_7 , з метою особистого збагачення підійшли до потерпілого ОСОБА_13 , який знаходився біля буд. АДРЕСА_3 . Після чого ОСОБА_7 , під приводом користування Інтернетом попросив у потерпілого передати йому мобільний телефон «Prestigiomuse E3» імєй НОМЕР_3 , вартість якого складає 2033 грн, на що потерпілий спочатку відповів відмовою, а у подальшому, після наполегливих вимог ОСОБА_7 , передав останньому свій мобільний телефон, але продовжував спостерігати за діями останнього, не надаючи йому можливість зникнути з місця подій. Тоді, ОСОБА_6 діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_7 та з метою досягнення спільного злочинного результату, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, маючи умисел на заволодіння чужим майном, з метою пригнічення волі потерпілого ОСОБА_13 до супротиву, тримаючи в лівій руці предмет, ззовні схожий на ніж, продемонстрував його потерпілому ОСОБА_13 , тим самим створив у нього почуття загрози його життю та здоров`ю, допомагаючи таким чином ОСОБА_7 утримати майно при собі, тим самим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 напали на потерпілого ОСОБА_13 із застосуванням погрози насилля, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу. Таким чином, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою групою осіб, заволоділи майном ОСОБА_13 , яким в подальшому розпорядились на власний розсуд, чим спричинили потерпілому ОСОБА_13 матеріальну шкоду на суму 2033 гривень.
Крім того, 05 жовтня 2017 року приблизно о 15:00 годині, ОСОБА_7 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись разом з ОСОБА_15 в салоні автомобілю «Таксі», під час руху автомобілю біля буд. № 53 по пр. Соборному в м. Запоріжжя під приводом необхідності здійснення телефонного дзвінка, попросив останнього передати йому мобільний телефон «Samsung С 6712», імей НОМЕР_4 в корпусі чорного кольору, який належить його батьку ОСОБА_21 , на що ОСОБА_15 погодився та добровільно передав ОСОБА_7 телефон. В подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, ОСОБА_7 , діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, утримуючи при собі вказаний телефон, попросивши ОСОБА_15 вийти з автомобілю та почекати його, а сам продовжив рухатися по пр.Соборний в м.Запоріжжя та зник з місця скоєння злочину. Таким чином, ОСОБА_7 , діючи повторно, шляхом обману заволодів майном потерпілого ОСОБА_21 , а саме: мобільним телефоном «Samsung С 6712» імей НОМЕР_4 в корпусі чорного кольору, вартість якого складає 320 грн, сім-картками мобільних операторів «МТС» та «Київстар», які не представляють для потерпілого матеріальної цінності, чим спричинив потерпілому ОСОБА_21 , матеріальну шкоду на загальну суму 320 гривень.
Крім того, 06 жовтня 2017 року, приблизно о 18:00 годині, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи повторно, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись біля будинку АДРЕСА_4 , побачили раніше їм незнайомого неповнолітнього ОСОБА_22 . Далі, ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7 підійшли до ОСОБА_22 та під приводом необхідності користування Інтернетом, попросили останнього передати їм свій мобільний телефон «Iphone 6s», в корпусі чорного кольору, імей НОМЕР_5 , який належить його батьку ОСОБА_12 , на що ОСОБА_22 погодився та добровільно передав ОСОБА_6 телефон, а той в свою чергу одразу передав вказаний телефон ОСОБА_7 . В подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою групою осіб, утримуючи при собі вказаний телефон потерпілого, зникли з місця скоєння злочину. Таким чином, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , діючи повторно, шляхом обману, за попередньою змовою групою осіб, заволоділи майном потерпілого ОСОБА_12 , а саме: мобільним телефоном «Iphone 6s» в корпусі чорного кольору, імей НОМЕР_5 вартістю 7733,33 грн, сім-картою мобільного оператора «Київстар», вартістю 50 грн; чорним чохлом для мобільного телефону, вартістю 200 гривень, чим спричинили потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 7983,33 грн.
Крім того, 06 жовтня 2017 року, приблизно о 18:10 годині, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи повторно, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись біля будинку АДРЕСА_4 , побачили раніше їм незнайомого неповнолітнього ОСОБА_23 . Далі, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою групою осіб, підійшли до ОСОБА_23 та під приводом необхідності користування Інтернетом, попросили останнього передати їм свій мобільний телефон «Meizu M 3 Note», імей НОМЕР_6 , який належить його матері ОСОБА_16 , на що ОСОБА_23 погодився та добровільно передав ОСОБА_6 телефон, який одразу передав його ОСОБА_7 . В подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою групою осіб, утримуючи при собі вказаний телефон потерпілого, зникли з місця скоєння злочину. Таким чином, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , діючи повторно, шляхом обману, за попередньою змовою групою осіб, заволоділи майном потерпілої ОСОБА_16 , а саме: мобільним телефоном «Meizu M 3 Note», імей НОМЕР_6 , в корпусі чорного кольору вартістю 2416 грн 67 коп., сім-картою мобільного оператора «Київстар», вартістю 60 грн; сім-картою мобільного оператора «МТС», вартістю 60 грн; сріблястим чохлом для вказаного телефону, вартістю 300 грн, а всього майном на загальну суму 2836 грн 67 коп, чим спричинили потерпілій ОСОБА_16 матеріальну шкоду на вказану суму.
Крім того, 06 жовтня 2017 року, приблизно о 23:00 годині, ОСОБА_6 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись біля ЗГТ «пл. Соборна» в м.Запоріжжя біля будинку №14А по вул.Базарна в м.Запоріжжя, побачив раніше йому незнайомого ОСОБА_17 , який знаходився на вказаній зупинці та очікував громадський транспорт. Далі, ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_17 , та під приводом необхідності користування Інтернетом попросив останнього передати йому свій мобільний телефон «Lenovo А 2010», який ОСОБА_17 тримав у руках, на що потерпілий погодився та добровільно передав ОСОБА_6 телефон.
В подальшому ОСОБА_17 , зрозумівши неправомірність дій ОСОБА_6 , став вимагати повернути йому мобільний телефон, однак ОСОБА_6 , діючи умисно з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, повторно, утримуючи при собі вказаний телефон потерпілого, та розуміючи, що його дії почали носити відкритий характер, почав рухатися у бік вул. Святого Миколая в м. Запоріжжя, ігноруючи вимоги потерпілого ОСОБА_17 зупинитися та віддати вищевказаний мобільний телефон, та зник з місця скоєння злочину. Таким чином, ОСОБА_6 , діючи умисно, з корисливих мотивів, повторно, з метою особистого збагачення, відкрито викрав майно потерпілого ОСОБА_17 , а саме: мобільний телефон «Lenovo А 2010», в корпусі білого кольору, вартістю 1243,33 грн, спричинивши ОСОБА_17 матеріальну шкоду на вищевказану суму.
Крім того, 06 жовтня 2017 року приблизно о 23:10 годині ОСОБА_6 не зупиняючись на скоєному, побачивши, що потерпілий ОСОБА_17 наздогнав його та перебуває поруч із ним біля будинку №27 по вул.Базарна в м.Запоріжжя, зрозумівши можливість заволодіння іншим майном потерпілого, підійшов до останнього та, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, маючи умисел на розбійний напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, діючи з корисливих мотивів, будучи особою, яка раніше вчинила розбій, погрожуючи застосуванням предмету, ззовні схожого на ніж, наказав ОСОБА_17 передати йому сумку, яка належить останньому, тим самим напав на потерпілого ОСОБА_17 . Усвідомлюючи реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, потерпілий ОСОБА_17 підкорився незаконним вимогам ОСОБА_6 та передав йому свою сумку з тканини чорно - зеленого кольору, вартістю 150 гривень, в якій знаходились: навушники для мобільного телефону марки «Хоті», вартістю 150 гривень; зарядний пристрій на мобільний телефон «Леново», який не представляє матеріальної цінності для потерпілого; паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_17 , який не представляє матеріальної цінності для потерпілого; карта платника податків на ім`я ОСОБА_17 , який не представляє матеріальної цінності для потерпілого; банківська картка банку «Приватбанк», на ім`я ОСОБА_17 , який не представляє матеріальної цінності для потерпілого; студентський квиток на ім`я ОСОБА_17 , який не представляє матеріальної цінності для потерпілого; а всього майно на загальну суму 300 грн. Таким чином, ОСОБА_6 незаконно заволодів майном потерпілого ОСОБА_17 та зник з місця скоєння злочину, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Заслухавши доповідь судді; обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , їх захисників - адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити в межах заявлених вимог; прокурора, який заперечував проти доводів та вимог апеляційних скарг, вважав вирок суду законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні підлягають задоволенню частково, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження в цілому дотримався вказаних вимог закону, ретельно дослідив зібрані у провадженні докази, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано визнав ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України, ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.190 КК України.
Так, з матеріалів кримінального провадження убачається, що під час розгляду провадження судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчинених злочинах визнав частково та пояснив, що у жовтні 2017 року він разом із ОСОБА_7 проходили у районі бульвару Шевченка у м. Запоріжжі та побачили хлопців, із якими вирішили поспілкуватися. ОСОБА_7 попросив у одного з хлопців телефон для користування Інтернетом та поповнив йому рахунок. Телефон хлопець віддав добровільно. Потім ОСОБА_7 поїхав на таксі разом із телефоном, а він сказав хлопцям, що поїде його шукати, тому взяв телефон у іншого хлопця також та поїхав. Ніяких погроз або застосування ножа ані він, ані ОСОБА_7 не здійснювали. На ринку ОСОБА_24 вони знову зустрілися та продали телефон Престижіо, а телефон Самсунг залишили собі. Через деякий час - наступного дня, вони знову помітили на вулиці інших хлопців, у яких забрали мобільні телефоні та продали їх на ринку ОСОБА_24 . Пізніше в один з вечорів, ОСОБА_7 та їх знайомий ОСОБА_25 прийшли до готелю, після чого ОСОБА_7 залишився у готелі, а він зі ОСОБА_26 пішли гуляти. Проходячи повз зупинки громадського транспорту, він побачив хлопця, у якого вирішив взяти телефон. Після розмови той віддав телефон добровільно, він вже почав уходити, коли побачив, що на телефоні встановлений пароль, тоді він знову покликав чоловіка, щоб він зняв пароль, на що той погодився. Він став знову уходити, але чоловік зі своїм другом стали його наздоганяти, тоді він їм сказав йти звідси, оскільки телефон вже його. Дійсно, чоловіки кричали, щоб він віддав телефон, але не йшли за ним. Через деякий час його затримали працівники поліції. Сумку у потерпілого він не брав, припускає, що її міг взяти ОСОБА_25 , однак за яких обставин, він не бачив. На момент затримання до них вже прийшов ОСОБА_7 , однак він участі в останньому епізоді не брав. Ніж із собою він ніколи не носив та не застосовував. Зазначив, що після затримання поліцейські застосовували до них фізичну силу та утримували у приміщенні відділу поліції без рішення суду. Ніж із червоною ручкою, який вилучили під час його затримання, йому не належить, вважає, що його підкинули працівники поліції. Також вважає, що вчинені ним злочини необхідно кваліфікувати як шахрайство, оскільки потерпілі йому добровільно віддавали телефони, ніяких погроз вони не висловлювали, ніж не демонстрували та ним не погрожували.
Обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у судовому засіданні визнав частково та пояснив, що у вересні 2017 року він винаймав квартиру у м.Запоріжжі. В один із днів він проходив по ринку ОСОБА_24 , зустрів хлопця, у якого попросив телефон, щоб подзвонити, але пішов разом із телефоном, який не повернув, а згодом продав. Далі у жовтні 2017 року разом із ОСОБА_6 вони помітили хлопців та попросили у одного з них мобільний телефон для користування Інтернетом, хлопець казав, що у нього немає грошей на рахунку, тоді він сам поповнив йому рахунок та умовив дати телефон у користування. Вони усі сиділи за столом біля кіоску, а потім він сказав, що зараз повернеться, а сам сів у таксі та поїхав на ринок ОСОБА_24 , де і продав телефон. Через деякий час приїхав на ринок і ОСОБА_6 , який також мав при собі телефон Самсунг, який віддав йому для користування. Під час спілкування із хлопцями ОСОБА_6 сам нічого не робив, а стояв поруч. Наступного дня у районі пл.Фестивальної він також забрав телефони у двох хлопців, яких зустрів випадково. Чи був разом із ним ОСОБА_6 , він не пам`ятає, телефони продав на ринку ОСОБА_24 . З приводу епізоду щодо потерпілого ОСОБА_17 він нічого не знає. Наполягав на тому, що ніяких погроз потерпілим ані він, ані ОСОБА_6 не виказували, майно потерпілі передавали добровільно після розмов із ними, усі події відбувалися спонтанно, навмисно вони ні про що не домовлялись, виручені кошти вони ділили разом. Якщо у них не було грошей, то вони підходили до молодих хлопців, втягували їх у розмову та намагались взяти телефони, іноді взяти телефони не виходило, потерпілі не встигали зрозуміти, що відбувається, коли він вже уходив з місця події. Ніяких погроз нікому вони не висловлювали.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, незважаючи на часткове визнання своєї вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вина останніх повністю підтверджується доказами, зібраними у встановленому законом порядку, які досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.

Суд обґрунтовано прийняв на підтвердження вини обвинувачених такі докази.

За епізодом від 01 жовтня 2017 року за фактом заволодіння майном потерпілого ОСОБА_20 :

свідок ОСОБА_27 у судовому засіданні пояснив, що у 2017 році він працював на ринку ОСОБА_24 та займався ремонтом телефонів. У один із днів до нього прийшов хлопець та запропонував придбати мобільний телефон, запевнивши, що телефон належить йому, він сам розблокував телефон, тому сумнівів, що телефон не є викраденим, у нього не було, тому він погодився його придбати. Через декілька днів до кіоску прийшли працівники поліції, яким він зізнався, що купляв телефон. Пам`ятає, що телефон йому приносив ОСОБА_7 , якого він впізнав під час судового засідання.
Також, судом першої інстанції досліджені письмові докази, яким надана відповідна правова оцінка, а саме:

згідно з протоколом прийняття заяви про вчинений злочин від потерпілого ОСОБА_20 від 01 жовтня 2017 року, останній просить притягнути до кримінальної відповідальності невідомого, який шахрайським шляхом заволодів його мобільним телефоном Хуавей (т.3 а.п.104-105);
згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13 жовтня 2017 року, потерпілий ОСОБА_20 впізнав особу на фото під номером 2, який заволодів його мобільним телефоном (на фото №2 зображений ОСОБА_7 ) (т.3 а.п.105-108);
згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13 жовтня 2017 року, свідок ОСОБА_28 впізнав особу на фото під номером 3, який приносив йому на продаж мобільний телефон (на фото №3 зображений ОСОБА_7 ) (т.3 а.п.109-112);
згідно з протоколом огляду місця події від 13 жовтня 2017 року, під час огляду кіоску №28 на ринку «Анголенко» було виявлено та вилучено мобільний телефон «Huawei» (т.3 а.п.113-117);
згідно з протоколом огляду мобільного телефону від 22 грудня 2017 року, слідчим оглянуто мобільний телефон «Huawei CAM-L21» (т.3 а.п.121);
згідно з висновком експерта № 1-1747 від 07 грудня 2017 року, ринкова вартість мобільного телефону «Huawei CAM-L21» може складати 2683 грн (т.3 а.п.127-129).

За епізодами від 06 жовтня 2017 року за фактом заволодіння майном ОСОБА_12 та ОСОБА_16 :

потерпілий ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснив, що 06 жовтня 2017 року йому зателефонували працівники поліції, які повідомили, що у них знаходиться його неповнолітній син, у якого троє хлопців відібрали телефон. Приїхавши на місце, він дізнався, що його син був із другом у районі пл.Фестивальної, коли до них підійшли троє хлопців, попросили скористатися мобільними телефонами для виходу у мережу Інтернет, а потім сіли у таксі та поїхали, телефони не повернули.
Свідок ОСОБА_22 у судовому засіданні пояснив, що 06 жовтня 2017 року він зі своїм другом ОСОБА_29 приїхали до знайомого на пл.Фестивальну, разом із ним перебували ще троє невідомих хлопців. Згодом товариш пішов, а вони залишились та віддали на прохання хлопців свої мобільні телефони для виходу у мережу Інтернет. Далі хлопці запропонували проїхати у справах та на шляху висадили їх з автомобіля таксі у районі вул.Фортечна та сказали очікувати, а самі не повернулись. Його телефон так і не знайшли.
Потерпіла ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснила, що у неї є син ОСОБА_29 . У жовтні 2017 року їй зателефонував син та повідомив, що його та його друга ограбили хлопці, які забрали мобільні телефони та поїхали на таксі, а їх висадили на вулиці. У сина був телефон Мейзу, який згодом знайшли поліцейські та повернули їм.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_23 пояснив, що 06 жовтня 2017 року йому зателефонував його знайомий та попросив допомогти. Він разом із ОСОБА_22 приїхали на пл.Фестивальну, де знайшли трьох хлопців, які попросили скористатися мобільними телефонами для виходу в Інтернет, а натомість обіцяли надати роботу. Він та його друг віддали телефони та стояли поруч, потім усі разом вони поїхали на таксі у справах, після чого хлопці обіцяли їм заплатити та віддати телефони, але у районі вул.Фортечній вони їх висадили та наказали чекати, але самі так і не повернулись. Було зрозуміло, що телефони вони більше не побачать, ці хлопці діяли разом та однаково, говорили одну і ту саму інформацію.
Крім того, судом першої інстанції досліджені письмові докази, яким надана відповідна правова оцінка, а саме:

згідно з протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_12 , останній повідомив, що 06 жовтня 2017року невідомі особи заволоділи мобільним телефоном «Айфон 6s», який перебував у користуванні його сина ОСОБА_22 (т.4 а.п.45);
згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 02 жовтня 2017 року, потерпілий ОСОБА_22 впізнав чоловіка на фото під номером 2 як того, хто заволодів його мобільним телефоном (на фото № 2 зображений ОСОБА_6 (т.3 а.п.188-190);
згідно з протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_16 , остання повідомила, що 06 жовтня 2017 року невідомі особи заволоділи мобільним телефоном «Мейзу», який перебував у користуванні її сина ОСОБА_23 (т.3 а.п.195);
згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 07 жовтня 2017 року, свідок ОСОБА_23 впізнав чоловіка на фото під номером 2 як того, хто заволодів його мобільним телефоном «Мейзу» (на фото № 2 зображений ОСОБА_6 (т.3 а.п.196-198);
згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14 грудня 2017 року, свідок ОСОБА_23 впізнав чоловіка на фото під номером 2 як того, хто заволодів його мобільним телефоном «Мейзу» (на фото № 2 зображений ОСОБА_7 (т.3 а.п.199-201);
згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13 жовтня 2017 року, свідок ОСОБА_30 впізнав чоловіка на фото під номером 4 як того, хто продав йому мобільний телефон «Мейзу» (на фото №4 зображений ОСОБА_7 (т.3 а.п.202-205);
згідно з протоколом огляду від 13 жовтня 2017 року, проведений обшук кіоску АДРЕСА_5 , під час якого було виявлено та вилучено мобільний телефон «Мейзу», огляд проводився на підставі ухвали слідчого судді від 18 жовтня 2017 року (т.3 а.п.206-212);
згідно з протоколом огляду предмету від 13 жовтня 2017 року, проведений огляд мобільного телефону «Мейзу», який належить ОСОБА_31 (т.3 а.п. 213-214);
згідно з висновком експерта №10-1744 від 07 грудня 2017 року, ринкова вартість мобільного телефону «Айфон 6s» складає 7733,33 грн (т.3 а.п.221-223);
згідно з висновком експерта №10-1746 від 07 грудня 2017 року, ринкова вартість мобільного телефону «Мейзу» складає 2416,67 грн (т.3 а.п.229-231).

За епізодом від 05 жовтня 2017 року за фактом заволодіння майном ОСОБА_13 та ОСОБА_21 :

допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_13 пояснив, що він із другом йшов після занять додому у районі Цирку та Критого ринку, коли до них підійшли троє хлопців. Під час розмови вони попросили скористатися мобільним телефоном, однак він відмовив, повідомивши, що на рахунку немає коштів. Однак хлопці наполягали та запропонували самі поповнити рахунок. Врешті він погодився та передав свій телефон одному із хлопців (припускає, що ОСОБА_32 ). Далі той підійшов до кіоску, поповнив рахунок та став користуватися Інтернетом, усі вони у той момент стояли поруч. Тоді інший хлопець ( ОСОБА_33 ) дістав ніж та став ним махати перед ними та промовив: «Пацаны, не бойтесь!». Після цього він вже не намагався забрати свій телефон, оскільки боявся, що той хлопець може застосувати ножа та спричинити шкоду його здоров`ю. Далі ці хлопці повідомили, що зараз вони поїдуть у справах і їм дуже потрібен його телефон, так як він все ще сподівався забрати своє майно, він та його друг разом із тими двома хлопцями сіли у таксі та поїхали. В автомобілі хтось з цих хлопців забрав і телефон його товариша, а потім у районі пл. Свободи їх висадили із таксі, ОСОБА_33 їх завів у двір якогось будинку та наказав чекати, а сам пішов і не повернувся. Тоді вони були вже впевнені, що телефони їм не віддадуть, та повідомили батьків про те, що сталося, а потім викликали працівників поліції.
Потерпілий ОСОБА_21 суду пояснив, що його син ОСОБА_15 разом із другом ОСОБА_13 05 жовтня 2017 року прийшли до нього на роботу та повідомили, що малознайомі хлопці забрали у них мобільні телефони. При цьому розповіли, що вони зустрілись із трьома хлопцями у районі вул.40-років Радянської України, під час спілкування хлопці попросили телефон у ОСОБА_13 , щоб скористатися Інтернетом, той віддав. Далі вони поїхали на таксі усі разом за якимось товаром, у цей момент хлопці відібрали телефон і у його сина. Пізніше сина із другом висадили, а хлопці на таксі поїхали далі та більше не повернулися. Син йому розповідав, що один з хлопців ( ОСОБА_6 ) крутив у руках ніж та казав: «Пацаны, не бойтесь». У подальшому телефон був повернутий працівниками поліції.
Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні пояснив, що він гуляв разом із другом ОСОБА_13 після занять у коледжі, до них підійшли раніше невідомі троє хлопців та попросили скористатися мобільним телефоном, який був у ОСОБА_13 , той не хотів давати, повідомляв, що у нього немає грошей на рахунку, але хлопці наполягали, сказали, що поповнять телефон на 10 грн та лише зайдуть до мережі Телеграм, тому ОСОБА_13 був вимушений погодитися. Коли хлопці користувались телефоном, один з них ( ОСОБА_6 ) дістав ніж, покрутив його у руках та сказав: «Не бойтесь». Він сприйняв це як погрозу та йому стало страшно за своє життя, припустив, що таким чином ОСОБА_6 хотів їх злякати. ОСОБА_13 просив повернути йому телефон, але хлопці його не віддавали. У цей момент приїхав автомобіль таксі, та вони усі сіли до нього, так як телефон ОСОБА_13 залишався у хлопців, а він не хотів його віддавати. Під час руху у таксі ОСОБА_7 забрав телефон і у нього нібито для того, щоб бути на зв`язку. У районі пл.Радянській автомобіль зупинився, ОСОБА_6 вивів їх до сусіднього двору та пішов, а автомобіль поїхав. Зрозумівши, що хлопці не повернуться та телефони залишилися із ними, вони пішли до батьків та розповіли, що сталось.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_34 пояснив, що він працює на ринку ОСОБА_24 та має там кіоск, який орендує. Дату подій він не пам`ятає, але згадує як до нього приходив один хлопець та пропонував купити мобільний телефон. Хлопець запевняв, що він належить саме йому, тому він погодився купити, нічого не підозрюючи. Через деякий до нього прийшли працівники поліції та стали запитувати про телефон, він розповів про всі події. У судовому засіданні впізнав ОСОБА_7 як того хлопця, який приносив на продаж мобільний телефон.
Також, судом першої інстанції досліджені письмові докази, яким надана відповідна правова оцінка, а саме:

згідно з протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_13 , останній повідомив, що 05 жовтня 2017 року невідомі особи заволоділи його мобільним телефоном «Престижіо» (т.3 а.п.142);
згідно з протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_21 , останній повідомив, що 05 жовтня 2017 року невідомі особи заволоділи мобільним телефоном «Самсунг», яким користувався його син ОСОБА_15 (т.4 а.п.44);
згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13 жовтня 2017 року, свідок ОСОБА_34 впізнав чоловіка на фото під номером 4 як того, хто продав йому мобільний телефон «Престіжіо» (на фото №4 зображений ОСОБА_7 (т.3 а.п.143-145);
згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08 грудня 2017 року, потерпілий ОСОБА_13 впізнав чоловіка на фото під номером 2 як того, хто заволодів його мобільним телефоном «Престіжіо» (на фото № 2 зображений ОСОБА_7 (т.3 а.п.147-149);
згідно з протоколом огляду від 13 жовтня 2017 року, проводився обшук кіоску АДРЕСА_5 , під час якого було виявлено та вилучено мобільний телефон «Престіжіо» (т.3 а.п.152-153);
згідно з протоколом огляду предмету від 13 жовтня 2017 року, оглянуто мобільний телефон «Престіжіо», який належить ОСОБА_13 (т.3 а.п.154-155);
згідно з висновком експерта від 07 грудня 2017 року №10-1745, ринкова вартість мобільного телефону «Престіжіо» складає 2033 грн (т.3 а.п.158-164);
згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22 листопада 2017 року, потерпілий ОСОБА_15 впізнав чоловіка на фото під номером 4 як того, хто разом із іншими хлопцями заволодів його мобільним телефоном «Самсунг» (на фото №4 зображений ОСОБА_7 (т.3 а.п.165-168);
згідно з протоколом огляду речі від 25 листопада 2017 року, оглянуто мобільний телефон «Samsung GTC6712» у корпусі чорного кольору (т.3 а.п.173-175);
згідно з висновком експерта №10-1743 від 07 грудня 2017 року, ринкова вартість мобільного телефону «Самсунг» складає 320 грн (т.3 а.п.179-181).

За епізодом від 06 жовтня 2017 року за фактом заволодіння майном ОСОБА_17 :

Потерпілий ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснив, що у жовтні 2017 року у вечірній час він сидів із товаришем на зупинці громадського транспорту у районі вул.Базарної м.Запоріжжя, коли до них підійшли троє хлопців та один із них попросив мобільний телефон, для того, щоб скористатися Інтернетом. Він погодився та віддав свій телефон. Через декілька хвилин він побачив, що хлопці уходять та забирають із собою мобільний телефон, тоді він став кричати та вимагати повернути телефон, але хлопці не реагували та повернули за ріг будинку. Він побіг за ними, однак коли він їх наздогнав, хлопець ( якого він впізнав у судовому засіданні, що це був ОСОБА_6 ), витягнув ніж із червоною ручкою, направив його у його бік та запитав: «Хочеш поговорити?». Після цього він злякався за своє життя, а хлопець забрав його сумку, яка висіла на плечах. Також цей хлопець пригрозив розправою у разі виклику працівників поліції. Інші двоє хлопців ніяких активних дій не чинили, усе робив лише ОСОБА_6 . Через декілька хвилин до нього приїхали працівники поліції, оскільки їх викликали сторонні перехожі, та незадовго після цього вони затримали грабіжників, усе його майно було при них: і сумка, і телефон. Майно було йому повернуто.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснив, що у той вечір він перебував разом із своїм другом ОСОБА_17 на зупинці громадського транспорту. Коли до них підійшли троє невідомих хлопців та попросили телефон, щоб терміново комусь зателефонувати. Покрова дав їм свій телефон, а ті стали уходити. Тоді вони стали кричати та вимагати зупинитися та повернути телефон, але хлопці сказали, що телефон тепер належить їм. Коли хлопці зайшли за будинок, вони їх наздогнали, але у цей момент один з них витягнув із кишені ніж та став вимагати не ходити за ними більше та не викликати поліцію. А потім підійшов до них та забрав сумку у Покрови, наказавши її зняти, питав у нього також, чи є щось коштовне. Впізнає у судовому засіданні ОСОБА_6 , який погрожував ножем, забрав у Покрови сумку та телефон. Він дуже злякався за своє життя у той момент також, але у нього нічого не забрали. Через деякий час приїхали поліцейські, яким вдалось спіймати злочинів.
Свідок ОСОБА_35 суду пояснив, що у жовтні 2017 року у нічний час його запросили бути понятим під час огляду місця події. Пам`ятає, що на вулиці стояли два хлопця у кайданках, їх розпитували з приводу подій, знайшли телефон та гроші, більш детально події того дня пригадати не може.
Допитаний під час судового розгляду свідок ОСОБА_36 зазначив, що у жовтні 2017 року вони патрулювали територію Олександрівського району м. Запоріжжя, коли до них надійшов виклик про вчинення шахрайства на зупинці громадського транспорту, свідок бачив, як двоє хлопців напали на інших, забрали телефон та побігли у бік вул.Артема. На зупинці вони знайшли потерпілих, посадили їх до патрульного автомобіля та стали їздити по прилеглій території, а також з`ясували прикмети нападників, у одного з них було татуювання. У подальшому інший екіпаж повідомив, що затримали двох хлопців, які підпадали під опис. Вони прибули на місце затримання та побачили одного з хлопців, який мав татуювання, у нього була при собі сумка червоного кольору, у якій знаходився ніж. Далі вони викликали слідчо-оперативну групу, яка проводила огляд місця події.
Крім того, судом першої інстанції досліджені письмові докази, яким надана відповідна правова оцінка, а саме:
згідно з рапортом працівників поліції, на 102 надійшов виклик про заволодіння майном у молодих хлопців на зупинці громадського транспорту (заявник перебував у салоні трамваю) (т.3 а.п.232);
згідно з протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_17 , останній повідомив, що 06 жовтня 2017 року невідомі особи заволоділи його особистими речами (т.3 а.п.233-234).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вищевказані докази у своїй сукупності поза розумним сумнівом підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України, обвинуваченого ОСОБА_7 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.190 КК України.

Висновки суду щодо доведеності вини обвинувачених за епізодами заволодіння майном потерпілих ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 ніким не оспорюються, тому, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів вирок суду в зазначеній частині не переглядається.

Що стосується доводів сторони захисту про неправильну кваліфікацію дій обвинувачених, зокрема за ч.2 ст.187 КК України, то, на думку колегії суддів, ці доводи суперечать матеріалам провадження.

Так, з об`єктивної сторони розбій вчиняється у формі нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.

Під нападом у складі розбою слід розуміти раптову, несподівану для потерпілого, короткочасну, агресивну, насильницьку дію, спрямовану на протиправне заволодіння чужим майном. Напад органічно пов`язаний із фізичним або психічним насильством, яке при розбої має так званий інструментальний характер - виступає способом заволодіння майном або його утримання.

Психічне насильство при розбої полягає в погрозі негайно застосувати фізичне насильство, небезпечне для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (погроза вбити, заподіяти тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, легке тілесне ушкодження з розладом здоров`я або втратою працездатності). Погроза має місце тоді, коли винна особа, висловлюючи її в будь-який формі (словами, жестами, демонстрацією зброї тощо), бажає, щоб у потерпілого склалося враження, що, якщо він протидіятиме нападаючому або не виконає його вимог, ця погроза буде реалізована, а у потерпілого дійсно таке враження склалося.

Таким чином, головним критерієм реальності погрози при розбої є суб`єктивне сприйняття її потерпілим. Для кваліфікації діяння за ст.187 КК України не має значення, чи мав винний намір приводити погрозу насильством, небезпечним для життя або здоров`я, до виконання.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 березня 2021 року (справа № 509/4756/17, провадження № 51-5592 км 20).

Як убачається з матеріалів провадження та з оскаржуваного вироку, допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_13 (епізод від 05 жовтня 2017 року) пояснив, що після того, як інший хлопець ( ОСОБА_33 ) дістав ніж та став махати перед ними та промовив: «Пацаны, не бойтесь!», він вже не намагався забрати свій телефон, оскільки боявся, що той хлопець може застосувати ножа та спричинити шкоду його здоров`ю.

Крім того, потерпілий ОСОБА_17 (епізод від 06 жовтня 2017 року) у судовому засіданні пояснив, що коли він побіг за обвинуваченими та наздогнав їх, хлопець ( ОСОБА_33 ) витягнув ніж із червоною ручкою, направив його у бік та запитав : «Хочеш поговорити?», після цього він злякався за своє життя, а хлопець забрав сумку, яка висіла на його плечах. Також цей хлопець пригрозив розправою у разі виклику працівників поліції.

Доводи захисника ОСОБА_11 про те, що дії обвинувачених відносно потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_15 є аналогічними, а тому мають кваліфікуватися за однією і тією ж статтею - ст.190 КК України, є безпідставними.

Так, свідок ОСОБА_15 пояснив, що до нього з ОСОБА_13 підійшли троє хлопців та попросили ОСОБА_13 скористатися телефоном. Коли телефон вже був у них, то один з цих хлопців ( ОСОБА_6 ) дістав ніж, покрутив його у руках. Він сприйняв це як погрозу та йому стало страшно за своє життя, припустив, що таким чином ОСОБА_6 хотів їх злякати. Коли вони всі сіли у таксі, ОСОБА_7 забрав у нього телефон для того, щоб бути на зв`язку.

Тобто погроза застосування насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я особи, з боку обвинувачених мала місце при заволодінні майном потерпілого ОСОБА_13 . При заволодінні майном, яке перебувало у ОСОБА_15 , такі дії обвинуваченими не вчинялись.

Доводи сторони захисту про те, що саме від ОСОБА_7 надходили вимоги до потерпілого ОСОБА_13 щодо передачі майна, та саме ОСОБА_7 це майно було передано потерпілим, не спростовують висновків суду щодо фактичних обставин провадження та кваліфікації дій обвинувачених з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.2 ст.28 КК України, злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (два або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.
Вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб означає спільне вчинення цього злочину декількома (двома і більше) суб`єктами злочину, які заздалегідь домовились про спільне його вчинення. Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь - означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії до готування злочину, а також у процесі замаху на злочин. Як випливає із ч.2 ст.28 КК України, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбутися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці. При цьому конклюдентними вважають мовчазні дії, з яких можна зробити висновок про дійсні наміри особи. Це, наприклад, обмін жестами, мімікою, певними рухами, внаслідок чого дії співучасників стають узгодженими.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії обвинувачених були послідовними, узгодженими між собою, у своїй сукупності ці дії утворюють об`єктивну сторону інкримінованого їм злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, та свідчать про наявність домовленості про спільне вчинення злочину між обвинуваченими, виходячи з того, що у судовому засіданні як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_7 пояснювали, що у жовтні 2017 року у них не було грошових коштів для існування, вони повинні були сплачувати на проживання, тому ходили по вулицях у пошуках молодих хлопців, у яких можна було забрати мобільні телефони. У момент, коли хтось з них підходив до хлопця та починав розмову, інший розумів, що той намагається вчинити злочин та діяв відповідно до ситуації.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що правопорушення щодо потерпілого ОСОБА_13 було вчинено спільними діями обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожен з яких виконував свою роль для досягнення злочинного результату.
Доводи захисника - адвоката ОСОБА_9 про те, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, за епізодом відносно потерпілого ОСОБА_17 , та в діях ОСОБА_6 наявний інший склад злочину (ч.2 ст.186 КК України), на думку колегії суддів, також є безпідставними, з огляду на таке.
На відміну від грабежу розбій, як злочин проти власності, це напад із метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. У разі вчинення розбою посягання відбувається на два об`єкти - власність, а також життя і здоров`я потерпілої особи.
При грабежі, поєднаному із застосуванням насильства до потерпілого, основним об`єктом посягання виступає власність, і незважаючи на те, що у момент вчинення грабежу відбувається фізичний вплив на потерпілого, однак такий вплив є незначним.
Тобто під час грабежу потерпіла особа цілком усвідомлює, що по відношенню до неї вчиняються певні фізичні дії (штовхання, ривки, шарпання за одяг, удари, утримування), проте такі дії не несуть реальної загрози для її здоров`я, а зазвичай супроводжуються нетривалим фізичним болем чи фізичним дискомфортом.
Тоді як ознакою, що характеризує розбій, є саме реальне насильство, або погроза його застосування, метою якого є намір одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу. При цьому, погроза застосування такого насильства обов`язково має викликати у потерпілої особи небезпідставні побоювання, що її життю чи здоров`ю загрожує реальна небезпека (демонстрація зброї, кількісна перевага нападників, тощо). Саме агресивність й спрямованість таких дій на подолання опору по відношенню до особи, яка зазнала нападу, є відмінною ознакою від грабежу.
Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06 листопада 2009 року, насильство, небезпечне для життя чи здоров`я - це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення. До них слід відносити, зокрема, і насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, придушення за шию, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо.
Зазначена позиція узгоджується з позицією, викладено в постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року (справа № 161/14088/17, провадження № 51-3031 км 19).
Як убачається з оскаржуваного вироку, допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_17 пояснив, що він сидів із товаришем на зупинці громадського транспорту у районі вул.Базарної м.Запоріжжя, коли до них підійшли троє хлопців та один із них попросив мобільний телефон, для того, щоб скористатися Інтернетом. Він погодився та віддав свій телефон. Через декілька хвилин він побачив, що хлопці уходять та забирають із собою мобільний телефон, тоді він став кричати та вимагати повернути телефон, але хлопці не реагували та повернули за ріг будинку. Він побіг за ними, однак коли він їх наздогнав, хлопець, якого він впізнав у судовому засіданні (це був ОСОБА_6 ), витягнув ніж із червоною ручкою, направив його у його бік та запитав: «Хочеш поговорити?». Після цього він злякався за своє життя, а хлопець забрав його сумку, яка висіла на плечах. Також цей хлопець пригрозив розправою у разі виклику працівників поліції. Інші двоє хлопців ніяких активних дій не чинили, усе робив лише ОСОБА_6 .
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснив, що у той вечір він перебував разом із своїм другом ОСОБА_17 на зупинці громадського транспорту. Коли до них підійшли троє невідомих хлопців та попросили телефон, щоб терміново комусь зателефонувати. Покрова дав їм свій телефон, а ті стали уходити. Тоді вони стали кричати та вимагати зупинитися та повернути телефон, але хлопці сказали, що телефон тепер належить їм. Коли хлопці зайшли за будинок, вони їх наздогнали, але у цей момент один з них витягнув із кишені ніж та став вимагати не ходити за ними більше та не викликати поліцію. А потім підійшов до них та забрав сумку у Покрови, наказавши її зняти, питав у нього також, чи є щось коштовне. Потерпілий впізнав у судовому засіданні ОСОБА_6 , який погрожував ножем, забрав у Покрови сумку та телефон. Він дуже злякався за своє життя у той момент також, але у нього нічого не забрали. Через деякий час приїхали поліцейські, яким вдалось спіймати злочинців.
Отже, судом першої інстанції, за результатами дослідження доказів у провадженні правильно встановлено, що вчинення цього кримінального правопорушення супроводжувалося погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілих, а саме погрозою застосування ножа, яка мала реальний характер та яка сприймалася не лише потерпілими, а й свідками, як така, що дійсно може бути реалізована.
Твердження сторони захисту про те, що потерпілі добровільно передавали майно обвинуваченим, тому останні не здійснювали розбійний напад, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваному вироку.
В оскаржуваному вироку суд обґрунтовано вказав на те, що дійсно, передача потерпілим ОСОБА_13 мобільного телефону відбувалась добровільно, без застосування погроз або фізичного насильства. Проте, з метою подальшого утримання майна при собі та заволодіння цим майном ОСОБА_6 за мовчазною згодою із ОСОБА_7 продемонстрував ніж, який був при ньому, бажаючи викликати у потерпілих страх за своє життя та не дати їм можливість вчиняти будь-які дії, спрямовані на повернення майна.
Фактично обвинувачені такими своїми діями досягли бажаного результату.
Таки висновки суду повністю узгоджуються з правовими висновками, викладеними у вищевказаній постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» (п.17), на яку міститься посилання у вироку.

Доводи захисника - адвоката ОСОБА_9 про те, що судом першої інстанції не надано оцінки діям обвинуваченого ОСОБА_6 щодо заволодіння майном потерпілої ОСОБА_16 , є безпідставними та суперечать змісту оскаржуваного вироку, з якого убачається, що судом за цим епізодом допитано потерпілу ОСОБА_16 , яка є матір`ю свідка ОСОБА_23 , свідка ОСОБА_23 , та досліджені письмові докази, яким надана відповідна правова оцінка та визнано ОСОБА_6 винним у вчиненні вказаного правопорушення.

Доводи захисника - адвоката ОСОБА_9 про те, що потерпілий ОСОБА_17 та свідок ОСОБА_18 його обмовляють, оскільки ножа в нього не було, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваному вироку.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_17 , та свідок ОСОБА_18 впевнено впізнали ОСОБА_6 як ту особу, яка погрожувала ножем (що вони сприйняли як реальну загрозу своєму життю), та особисто зняла з ОСОБА_17 сумку з плеча, та наказала не викликати поліцію.
Ставити під сумнів ці показання жодних підстав немає, оскільки вони узгоджуються між собою та з іншими доказами, істотних суперечностей, які б ставили під сумнів їх достовірність, не мають, а доводи сторони захисту про протилежне не є переконливими.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини провадження та в цілому надав правильну оцінку зібраним доказам, при цьому, належним чином вмотивував свої висновки та вказав, чому приймає одні докази та відкидає інші, а також надав у вироку відповіді на всі доводи сторін.

В тому числі суд обґрунтував своє рішення в частині визнання речових доказів недопустимими.

В свою чергу, визнання окремих доказів недопустимими жодним чином не спростовує правильність висновків суду в частині встановлених фактичних обставин та кваліфікації дій обвинувачених.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що посилання суду першої інстанції на протокол огляду місця події від 07 жовтня 2017 року, як на доказ винуватості обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , з огляду на положення ст.ст.86,87 КПК України підлягає виключенню з вироку, що не впливає на переконливість решти доказів у провадженні, вказаних вище, які у своїй сукупності є достатніми для доведення винуватості обвинувачених.
Зокрема, на думку колегії суддів, суд першої інстанції помилково відкинув доводи сторони захисту про те, що поліцейські провели фактично особистий обшук ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без дотримання процедури, передбаченої КПК України. Протокол затримання у порядку ст.208 КПК України не складався, але з матеріалів провадження убачається, що особи не могли вільно пересуватися, до них були застосовані кайданки та в них вилучене майно, що має значення для цього провадження.
Відповідно до вимог ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Згідно з положеннями ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.
За змістом статей 214, 223, 237 КПК України, огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, що проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. Перед проведенням слідчої (розшукової) дії особам, які беруть в ній участь, роз`яснюються їх права та обов`язки, передбачені КПК, а також відповідальність, установлена законом. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 7 червня 2018 року в справі № 740/5066/15-к, підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі. Без наявності такої інформації проведення огляду місця події не допускається.
Згідно з вимогами ч.1 ст.237 КПК України, об`єктами огляду з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення можуть бути місцевість, приміщення, речі та документи, що зумовлює класифікацію видів цієї слідчої дії. Одяг, який одягнений на особі, не може бути окремим об`єктом огляду.
За таких обставин проведений органами досудового розслідування 07 жовтня 2017 року огляд фактично є обшуком, який згідно з приписами ч.2 ст.234 КПК України здійснюється лише на підставі ухвали слідчого судді та після внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ч. 3 ст.214 КПК України).
Право на проведення обшуку відповідно до ст.234 КПК України виникає на підставі ухвали слідчого судді. Проведення обшуку особи уповноваженою службовою особою, слідчим, прокурором без ухвали слідчого судді може бути здійснено лише під час затримання, згідно з положеннями ч.3 ст.208 КПК України, за умови дотримання вимог ст.ст.233,236 КПК України, та/або на підставі ч. 5 ст.236 КПК України, тобто за рішенням слідчого чи прокурора може бути проведено обшук осіб, які перебувають в житлі чи іншому володінні, якщо є достатні підстави вважати, що вони переховують при собі предмети або документи, які мають значення для кримінального провадження.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року(справа № 175/1261/18, провадження № 51-3584 км 20).

Перевіряючи доводи сторони захисту про суворість призначеного обвинуваченим покарання, колегія суддів виходить з такого
Відповідно до вимог ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. При призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які є тяжкими та злочином середньої тяжкості, фактичні обставини кримінального провадження, дані про особу обвинуваченого. Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлено.
З врахуванням всіх обставин провадження та відомостей про особу обвинуваченого, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статей обвинувачення, при цьому за ч.2 ст.187 КК України на мінімальний строк, передбачений законом за вказане правопорушення.
Також суд обґрунтовано застосував положення ч.1 ст.70 КК України та призначив остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим .
З огляду на викладене, фактичні обставини провадження та відомості про особу обвинуваченого у сукупності, призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання неможна визнати суворим.
Отже, з вироку суду убачається, що обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, фактично були враховані судом при призначенні покарання.
Вказане покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових правопорушень.
Підстав для пом`якшення вказаного покарання, в т.ч. і для застосування положень ст.ст.69, 75 КК України, колегія суддів не вбачає.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 також призначено з дотриманням вимог ст.65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості та фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи винного. При цьому, при призначенні остаточного покарання суд обґрунтовано застосував положення ч.4 ст.70 КК України, з врахуванням попереднього вироку суду щодо ОСОБА_7 Харківського районного суду Харківської області від 03 червня 2018 року.
Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_12 матеріальну шкоду від злочину у розмірі 7983,33 грн.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не встановлено.
Керуючись ст.ст.404-405, 407-409 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_11 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 26 червня 2020 року, яким

ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України, та засуджено,
ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.190 КК України, та засуджено,
змінити, виключивши з вироку посилання суду першої інстанції на протокол огляду місця події від 07 жовтня 2017 року, як на доказ винуватості обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
У решті вказаний вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк, але з моменту вручення їм копії даної ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4