ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 486/964/20

Провадження № 1-кп/486/36/2021

26 лютого 2021 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю: прокурорів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6

потерпілого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області кримінальне провадження № 0000130 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.02.2020 року, за обвинувальним актом відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області, громадянина України, що має вищу освіту, розлученого, працюючого в ВП «ЮУ АЕС», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

22.02.2020 року близько 16 год. 00 хв., але не пізніше 02.04.2020 року, більш точний час досудовим слідством не встановлено, ОСОБА_5 , перебуваючи на 5-му поверсі під`їзду №4 по АДРЕСА_2 , переслідуючи корисливу мету та ціль незаконного збагачення, діючи умисно та таємно від сторонніх осіб, шляхом вільного доступу, підібрав мобільний телефон «Meizu», моделі «М710Н», ІМЕІ 1: НОМЕР_1 ; ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , вартістю 1 032.33 грн., належний потерпілому ОСОБА_7 та не маючи дійсного та уявного права користування чи володіння вказаним майном, не вживши заходів, направлених на повернення чужого майна власнику, розпорядився ним на власний розсуд, спричинивши потерпілому матеріальний збиток на суму 1 032.33 грн..

Органами досудового слідства дії обвинуваченого ОСОБА_5 кваліфіковано за ч.1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні не визнав свою вину у вчиненні вказаного кримінального проступку та показав, що квартира АДРЕСА_3 належала його матері, де він фактично не проживає, але періодично перебуває. В лютому місяці 2020 року приблизно о 10.00 год. вечора, перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_2 , біля залізної лавочки зі столиком, між четвертим та п`ятим під`їздом, помітив на землі мобільний телефон, та, оскільки поблизу нікого не було, він підібрав вказаний телефон та забрав з собою, щоб встановити його власника за можливими контактами в телефоні, фото- або іншою інформацією. Телефон був у вимкненому стані та під паролем, а тому не вмикався. Також на ньому не було чохла, та були відсутні сім-карта та карта пам`яті. Для розблокування телефону йому потребувався певний час, а тому, приблизно у квітні 2020 року, після розблокування, було виявлено, що в телефоні взагалі відсутня будь-яка інформація, а всі налаштування телефону збиті до заводських. Після цього, з метою встановлення власника телефону, він роздрукував оголошення про те, що знайдено телефон, вказавши номер свого телефону, які розклеїв на двох під`їздах будинку по АДРЕСА_2 та на дошках оголошень по центу міста, від центральної аптеки до нижнього ринку. Приблизно два місяці, ніхто не телефонував та не звертався, а тому він в цей час, близько місяця, користувався телефоном в особистих цілях. В подальшому, оскільки власника телефону так і не вдалось встановити, ним було прийнято рішення здати телефон до поліції. Після цього, через якийсь час, на вулиці до нього підійшов у формі працівник поліції, прізвище якого він не запам`ятав, з питанням, чи не знаходив він мобільного телефону, на що він повідомив, що дійсно знаходив телефон, який сам доставить до відділку поліції. Прийшовши до поліції, він зустрів вказаного співробітника, з яким вони підійшли до слідчого Стрельнікова. Слідчий прийняв від нього заяву про добровільну здачу телефону, після чого вони розійшлись. Однак, через якийсь час, слідчий перекваліфікував його заяву і зі свідка він став підозрюваним, з чим категорично не згоден. У зв`язку з наведеним просив ухвалити виправдувальний вирок.

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_5 не визнав свою вину у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, аналіз та оцінка досліджених у судовому засіданні доказів, які повністю узгоджуються між собою та є належними і допустимими, оскільки отримані у порядку встановленому КПК України, доводять вину ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Так, потерпілий ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що 22.02.2020 року, у вечірній час, зі своїм знайомим ОСОБА_8 , після здійснення покупок у магазині «Везунчик», піднялись до квартири АДРЕСА_4 , де він проживав, аби залишити речі. Після цього вони вийшли на сходовий майданчик, та сіли перекурити на лавочку, що стоїть біля квартири. При цьому, в руках тримали телефони та передивлялись інформацію в них. Потім вирішили, ще перекурити, а тому на кілька хвилин зайшли до квартири, щоб взяти цигарки. Коли вийшли, він зрозумів, що не може знайти свого телефона. Повернувшись до квартири він впевнився, що там його теж немає, а тому ОСОБА_8 одразу ж зателефонував зі свого телефону на його. На телефон пішли гудки, але слухавку ніхто не брав. Тоді він зробив другий дзвінок, але телефон вже був поза зоною досяжності, тобто вимкнений. Спустившись до під`їзду, вони запитали людей, які сиділи на лавочці біля стадіону, чи ніхто не виходив або заходив до під`їзду, на що, сусідка, яка живе поверхом нижче повідомила, що нібито заходив ОСОБА_9 . Оскільки після вжитих заходів нічого не вдалось з`ясувати, він зателефонував до поліції та повідомив про зникнення телефону. Приблизно через три місяці потому, слідчий повідомив, що його телефон виявили у ОСОБА_5 та повернув йому. Телефон був у робочому стані, без жодних пошкоджень, тобто у такому ж стані як і до зникнення, тільки без силіконового чохла.

Свідок ОСОБА_8 надав покази повністю ідентичні показам потерпілого та підтвердив, що дійсно 22.02.2020 року, після зникнення телефону потерпілого, він зі свого телефону здійснив дзвінок на телефон ОСОБА_7 .. Спочатку виклик пішов, однак слухавку ніхто не брав, а коли він зателефонував вдруге, то автомат повідомив, що телефон знаходиться поза зоною досяжності, тобто вимкнений. На вулиці, молоді люди, які сиділи на лавочці, що знаходиться на відстані приблизно метрів 50 від під`їзду, повідомили, що бачили ОСОБА_10 , який чи заходив чи виходив з під`їзду. Оскільки потерпілому нічого більше не вдалось з`ясувати, вони, з телефону ОСОБА_11 , зателефонували до поліції та повідомили про зникнення телефону.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показала, що з 01.02.2020 року працює двірником в ОСББ та прибирає подвір`я і під`їзди по АДРЕСА_2 . В період часу з 22.02.2020 року, прибираючи подвір`я та під`їзди вказаного будинку, зокрема і 4-й під`їзд, мобільного телефону вона не знаходила і не бачила. За графіком роботи в неї один день вихідний неділя, а тому прибирала кожного дня. Оголошень про втрачений мобільний телефон вона також не бачила. На питання обвинуваченого пояснила, що коли на дошці оголошень під`їзду наклеєно дуже багато оголошень, двірники їх знімають. Вона при цьому не читає оголошень, які знімає.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні показала, що минулого року, точного часу не пам`ятає, однак вважає, що було тепло, вона зі своїми знайомими сиділа на лавочці біля будинку АДРЕСА_2 , коли з 4-го під`їзду вийшов ОСОБА_14 та запитав, чи не бачили вони хто виходив чи заходив до під`їзду, бо у нього зник телефон, який він залишив на лавочці в під`їзді. Вона повідомила, що в цей проміжок часу, який становив хвилин п`ять, бачила, що до під`їзду зайшов ОСОБА_15 . Також свідок уточнила, що такий факт мав місце лише один раз, вона добре розгледіла ОСОБА_16 , в той самий момент до під`їзду більше ніхто не заходив. Одночасно показала, що жодних оголошень на дошці оголошень під`їзду про знайдений телефон не було, і вона в цьому впевнена, оскільки регулярно звертала увагу на оголошення, на випадок відключення води чи інших послуг.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні показав, що після внесення відомостей до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення, був старшим групи слідчих у даному кримінальному провадженні. Оперативному підрозділу було надано доручення про встановлення викраденого мобільного телефону та осіб причетних до вчинення даного злочину. Оперативними заходами було встановлено, що до даного злочину може бути причетний ОСОБА_5 .. У зв`язку з цим, він надав вказівку працівникам оперативного відділу запросити ОСОБА_5 до відділення поліції, з метою його опитування. На початку травня 2020 року, в ході спілкування з ОСОБА_5 , останній відмовився від надання письмових показів, однак на пропозицію добровільно видати мобільний телефон, погодився та передав зазначений телефон для проведення відповідної перевірки. В подальшому ОСОБА_5 всіляко уникав спілкування, а тому слідчий протягом двох тижнів не мав можливості отримати від нього письмових пояснень. І лише після виклику повісткою через керівництво за місцем роботи ОСОБА_5 , останній з`явився для допиту та вперше надав письмові покази, пояснивши, що знайшов вказаний телефон приблизно в квітні місяці. Вказане свідчить про те, що з моменту знаходження ним телефону та до моменту видачі його працівникам поліції, останній користувався вказаним мобільним телефоном, у власних цілях. Дана обставина була також підтверджена повідомленнями мобільних операторів. До цього, жодних спроб з боку підозрюваного передати мобільний телефон працівникам поліції, вжито не було, як і не було звернень на гарячу лінію «102».

В судовому засіданні були досліджені також наступні письмові докази.

Зокрема, судом встановлено, що 22.02.2020 року потерпілий ОСОБА_7 звернувся до Южноукраїнського відділення поліції Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області з заявою, в якій просив вжити заходів до невідомої особи, яка шляхом вільного доступу заволоділа належним йому мобільним телефоном марки «Meizu 5С», моделі «М710Н», ІМЕІ 1: НОМЕР_1 ; ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , який він 22.02.2020 року залишив на лавці п`ятого поверху четвертого під`їзду будинку АДРЕСА_2 (а.с. 82).

Згідно рапорту чергового поліції, вказана заява була прийнята та зареєстрована ЄО за № 988 від 22.02.2020 року, як крадіжка (а.с. 81).

З протоколу огляду місця події від 22.02.2020 року та фото-таблиць до нього, вбачається, що залізні вхідні двері під`їзду замикаються на електронний замок, і як пояснили в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_18 , 22.02.2020 року замок був у справному стані. Також, згідно фото-таблиці, на сходовому майданчику вбачається лавка, на якій, зі слів потерпілого, він залишив свій мобільний телефон (а.с. 84-87).

23.02.2020 року відомості про дане кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000130, з правовою кваліфікаціє. ч.1 ст. 185 КК України (а.с. 83).

24.02.2020 року слідчий оглянув, видану потерпілим, коробку з-під мобільного телефону«Meizu М5С», яка була визнана речовим доказом (а.с. 89-93, 94).

Згідно заяви від 04.05.2020 року ОСОБА_5 , добровільно передав працівникам поліції мобільний телефон марки «Meizu» синього кольору, модель М710Н, який був ним знайдений близько місяця тому в м. Южноукраїнську (а.с. 96).

Також 04.05.2020 року вказаний телефон був оглянутий слідчим за участю ОСОБА_5 , в присутності понятих та визнаний речовим доказом (а.с. 97-100, 101).

З протоколів огляду, складених на підставі матеріалів отриманих внаслідок тимчасового доступу до документів, що містять охоронювану законом таємницю встановлено, що в період часу з 00:05 год. по 15:52 год. 22.0.2.2020 року, в мобільному телефону ІМЕІ 1: НОМЕР_1 ; ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , функціонувала сім картка оператора ПрАТ «Київстар» НОМЕР_3 , яка належала ОСОБА_7 (а.с. 132). Також встановлено, що в період часу з 11.14 год. 02.04.2020 року по 10.40 год. 04.05.2020 року в даному мобільному телефоні функціонувала сім картка оператора ТОВ «Лайфселл» НОМЕР_4 , належна ОСОБА_5 (а.с. 138).

Висновком експерта №540 від 12.05.2020 року, встановлено, що вартість мобільного телефону «Meizu» моделі «М710Н», станом на 22.02.2020 року, становить 1 032.33 грн. (а.с. 106-115).

Також в судовому засіданні стороною захисту були надані копія клопотання захисника ОСОБА_6 про проведення слідчих дій, копія постанови слідчого про відмову у задоволенні вказаного клопотання та фотозображення дошки оголошень, на якій наявне оголошення про знайдений телефон. При цьому, датами формування файлів фотозображень вказані 22.06.2020 року та 29.06.2020 року.

Проаналізувавши зібрані у даному кримінальному провадженні та досліджені докази у їх сукупності, виходячи з принципів законності, об`єктивності, справедливості та розумності, суд приходить до висновку про обґрунтованість обвинувачення, яке є предметом даного кримінального провадження та вважає, що вина ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального проступку передбаченого ч.1 ст. 185 КК України. повністю доведена.

При цьому, суд вважає нічим не підтвердженими показання обвинуваченого щодо відсутності в його діях ознак кримінально-караного діяння крадіжки.

Так, суд відзначає, що статею 185 КК України встановлена кримінальна відповідальність за таємне викрадення чужого майна, вона охороняє право власності і забороняє вчиняти зазначені у ній дії.

У відповідності до ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 321 ЦК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Його право приватної власності є непорушним та захищається державою.

В судовому засіданні встановлено, що право власності потерпілого ОСОБА_7 було порушено незаконними діями обвинуваченого ОСОБА_5 ..

При цьому, суд критично оцінює показання обвинуваченого ОСОБА_5 , який посилається на те, що саме знайшов, телефон належний потерпілому, вказавши місце та час виявлення ним майна потерпілого, які відрізняються від обставин, за яких потерпілий втратив своє майно.

За нормативним визначенням крадіжка - це таємне викрадення майна, яке завідомо є чужим для винного, тобто воно перебуває у власності іншої особи, і винний не має на це майно ні дійсного, ні гаданого права.

Поширення на виявлений обвинуваченим мобільний телефон поняття «знахідка», визначення якого надано в статті 337 ЦК України, суд вважає неприйнятним, оскільки обвинувачений не виконав положень зазначеної норми, яка зобов`язує кожного, хто знайшов загублену річ, негайно повідомити про це особу, яка її загубила або власника речі і повернути річ цій особі. Також вказаною нормою визначено, що особа, яка знайшла загублену річ, зобов`язана заявити про знахідку Національній поліції або органові місцевого самоврядування. При цьому, частинами 3, 4 вказаної статті допукається, що особа, яка знайшла загублену річ, має право зберігати її у себе або здати на зберігання Національній поліції, або органові місцевого самоврядування, або передати знахідку особі, яку вони вказали. Однак, у разі злого умислу, особа, яка знайшла загублену річ, відповідає за її втрату, знищення або пошкодження в межах її вартості.

Визначальною ознакою крадіжки є суб`єктивна сторона цього злочину, тобто психічне ставлення особи до вчинюваних нею дій. Така особа розуміє, що заволодіває чужим майном, усвідомлює, що воно належить конкретному власнику і що вона обертає його на свою користь протиправно шляхом таємного викрадення. Правовий режим такого майна не завжди означає, що воно є нічийним, таким, від якого власник відмовився чи втратив з ним зв`язок.

Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала, кому належить це майно, мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, або ж, у разі появи власника з метою поновлення свого права володіння майном, умисно перешкоджала йому в цьому, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

Із обсягу та характеру фактичних обставин справи вбачається, що володілець мобільного телефону ОСОБА_7 тимчасово втратив контроль над своїм майном; він знав місце, в якому залишив свій мобільний телефон; майно перебувало без його нагляду впродовж короткого проміжку часу і як тільки він виявив його відсутність, відразу ж повернувся туди, де його залишив.

Зміст суб`єктивної сторони даного діяння розкривається через предмет і об`єктивну сторону даного кримінального проступку, зокрема через його зовнішні ознаки - місце, час, спосіб та обставини скоєння. Предметом крадіжки визнається будь-яке чуже майно, навіть майно, яке знаходиться на відкритій місцевості, у місцях загального користування чи перебуває у будь-якому іншому доступному місці.

Судом встановлено, що хоча доступ до мобільного телефону «Meizu» і не був ускладнений для винного, однак його власник - потерпілий ОСОБА_7 фактично не втратив над ним контроль, не відмовився від свого права володіння, про що ОСОБА_5 усвідомлював, а тому, виходячи із конкретної характеристики майна, за відсутності умислу на обертання чужої власності на свою користь, міг простежити зв`язок майна і власника та своєчасно повернути телефон потерпілій особі. Проте обвинувачений не забажав скористатися можливістю повернення вказаного мобільного телефону законному володільцю (користувачу), наприклад, відповівши на телефонні дзвінки, чи зателефонувавши до екстреної служби «102».

Ці та інші обставини справи переконують суд, що володілець ОСОБА_7 забув свій мобільний телефон «Meizu» у знаному ним місці; він спробував поновити контроль над своїм майном і поновив би, якби обвинувачений ОСОБА_5 не вчинив інкримінованих йому дій.

Тому суд вважає, що в даному випадку незаконне таємне заволодіння майном, що фактично не вийшло з володіння власника, але опинилося з певних причин у неналежному місці доступному для винного, слід розцінювати, як крадіжку чужого майна, тобто встановлені у справі фактичні ознаки діяння збігаються з ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 185 КК України.

При цьому, показання обвинуваченого, про те, що телефон ним був знайдений у дворі будинку АДРЕСА_2 , спростовується показаннями потерпілого та свідків. Зокрема, як потерпілий так і свідок ОСОБА_8 показали, що через досить незначний проміжок часу ОСОБА_7 виявив відсутність свого телефону, однак на лавочці, де він його залишив, телефону не було. Свідок ОСОБА_13 показала, що у вказаний проміжок часу до під`їзду заходив тільки ОСОБА_19 , який прийшов до квартири АДРЕСА_5 , де мешкав потерпілий ОСОБА_7 .. В подальшому, телефон був виявлений саме у ОСОБА_19 , який добровільно видав його працівникам поліції тільки після того, як його причетність до зникнення телефону була встановлена.

Перевіривши фактичні дані, що містяться в показаннях обвинуваченого, потерпілого, свідків, у протоколі огляду предмета та висновку експерта, оцінивши такі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, передбачених ст. 368 КПК України, суд дійшов висновку, що умисні дії ОСОБА_5 , які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжці) органом досудового розслідування вірно кваліфіковані за ч.1 ст.185 КК України.

Згідно вимог ч.1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись Законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Практика Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 08.02.2001 року у справі «Берктай проти Туреччини», рішення від 07.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», показують, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій.

Як зазначив у своєму рішенні від 02.10.2018 Верховний Суд у справі №686/23920/16-к, а також Верховний суд України у рішеннях від 11.12.2014 та від 06.03.2014, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 11.12.2014 року (справа №5-23кс14), заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала кому належить це майно або мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, або ж, у разі появи власника з метою поновлення свого права володіння майном, умисно перешкоджала йому в цьому, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна. На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

Обвинувачений ОСОБА_5 , під час допиту в судовому засіданні, заперечив факт заволодіння мобільним телефоном потерпілого, стверджуючи, що знайшовши його у дворі будинку АДРЕСА_2 , намагався самотужки встановити власника шляхом розблокування телефону, а в подальшому розклеївши оголошення по місту, тобто мав намір самостійно повернути законному володільцю.

Однак, це простосвується показаннями потерпілого ОСОБА_7 , які повністю узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_13 та відповідають встановленим обставинами справи. Окрім того, протоколом огляду предмета та заявою обвинуваченого, відповідно до якої ОСОБА_5 добровільно видав працівникам поліції мобільний телефон встановлено, що телефон належний потерпілому був саме у ОСОБА_5 ..

На переконання суду, ОСОБА_5 мав реальну можливість передати знайдений телефон до органів поліції, які мають технічну можливість виявити та встановити власника телефону. Натомість, обвинувачений, розблокувавши вказаний телефон, та повернувши програмні налаштування до заводських, встановив до нього сім картку оператора мобільного зв`язку ТОВ «Лайфселл» НОМЕР_4 , та використовував телефон у власних цілях.

Також суд вважає нічим не підтвердженими показання обвинуваченого з приводу того, що ним були розклеєні оголошення по місту, з метою відшукання власника знайденого ним телефону, оскільки, на думку суду, такі дійсно могли мати місце, однак вже після проведення органами поліції певних слідчих дій, які вказували на причетність останнього, до вчинення кримінального проступку. Окрім того, допитані в судовому засіданні свідки, не підтвердили наявність оголошень на дошці оголошень будинку, у дворі якого, як вказує обвинувачений, ним був знайдений вказаний телефон.

А тому, не є такими, що виправдовують обвинуваченого його показання про те, що він тимчасово притримав у себе мобільний телефон та докладав значних зусиль, аби встановити власника, оскільки досліджені докази, які перелічені вище, доводять, що обвинувачений ОСОБА_5 не мав наміру повертати телефон його власнику ОСОБА_7 ..

Таким чином, в судовому засіданні повністю доведено протиправність заволодіння обвинуваченим ОСОБА_5 , майном належним потерпілому ОСОБА_7 , оскільки, маючи реальну можливість ідентифікувати власника залишеної речі (телефону), зокрема повісивши одразу оголошення на даному під`їзді, або зателефонувавши на телефон екстренної служби «102», ОСОБА_5 цього робити не забажав. Обвинувачений розумів, що особа, яка забула телефон, невдовзі може за ним повернутися, усвідомлював, що повернення цієї особи та фактичне поновлення контролю над своїм майном, унеможливить в подальшому його володіння цим майном. Тому, на противагу цьому, він таємно викрав мобільний телефон «Meizu» та зник з місця події.

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого, суд враховує також роз`яснення, надані в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», крадіжку або грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

В судовому засіданні достеменно встановлено, як показаннями самого обвинуваченого так і інформацією отриманою від мобільних операторів, що обвинувачений, після заволодіння мобільним телефоном потерпілого ОСОБА_7 , мав реальну можливість розпоряджатись ним на власний розсуд, зокрема, всатновивши картку оператора мобільного зв`язку ТОВ «Лайфселл», використовував його в особистих цілях, що доводить також корисливий мотив вчинення зазначеного кримінального проступку.

Проаналізувавши показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, докази надані сторонами кримінального провадження у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт заволодіння обвинуваченим ОСОБА_5 мобільним телефоном належним потерпілому ОСОБА_7 , а тому, суд приходить до переконання, що дії ОСОБА_5 охоплюються складом кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 185 ККУкраїни, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка). При вирішенні кваліфікації діяння ОСОБА_5 , вирішальним є обізнаність обвинуваченого про те, що привласнений ним мобільний телефон не належав йому, та мав конкретно визначеного власника.

Таким чином, позицію обвинуваченого щодо невизнання винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку та показання надані ним в судовому засіданні, суд оцінює критично, як такі, що були спростовані зібраними у кримінальному провадженні доказами у їх сукупності.

Між тим, невизнання вини, є правом обвинуваченого, та розцінюється судом, як спосіб захисту, спрямований на уникнення кримінальної відповідальності за вчинений кримінальний проступок та приховування своєї причетності до скоєного кримінального парвопорушення.

Вирішуючи питання про покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно положень ст. 12 КК України, віднесене до категорії кримінальних проступків, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, особу обвинуваченого, який на «Д» обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується типово.

У розумінні ст. 66 КК України, обставинами, які пом`якшують покарання суд вважає відшкодування матеріальної шкоди потерпілому у повному обсязі, зокрема, повернення працівниками поліції викраденого майна - мобільного телефону, який добровільно видав обвинувачений.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Враховуючи вищезазначене, правову позицію прокурора, який просив призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 1700 грн., застосувавши норму, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення, та пом`якшує становище обвинуваченого, враховуючи думку потерпілого, а також думку обвинуваченого та його захисника, які просили про ухвалення виправдовувального вироку та закриття провадження у кримінальному провадженні, суд приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з урахуванням того, що даний кримінальний проступок вчинено обвинуваченим до внесення змін Законом України № 2617-VIII від 22.11.2018 до ст. 185 КК України, які у даному випадку погіршують становище обвинуваченого.

Саме таке покарання, на переконання суду, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних проступків.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався

Витрати пов`язані з проведенням судово-товарознавчої експертизи (а.с. 105-115) в сумі 980.70 грн., відповідно до ч.2 ст.124 КПК України, покласти на обвинуваченого.

Долю речових доказів (а.с. 94, 101, 127, 134, 144), вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 475 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку передбаченого ч.1 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 1 700 (одна тисяча сімсот) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави витрати пов`язані з проведенням судово-товарознавчої експертизи в сумі 980 (девя`тсот вісімдесят) гривень 70 коп..

Речові докази:

- мобільний телефон «Meizu М5С», який знаходиться на зберіганні у потерпілого, залишити потерпілому ОСОБА_7 ;

- паперову коробку з-під мобільного телефону «Meizu М5С», яка знаходиться на зберіганні у потерпілого, залишити потерпілому ОСОБА_7 ;

- три диски для лазерних систем зчитування типу CD-R з файлами, залишити в матеріалах кримінального провадження № 0000130.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду через Южноукраїнський міський суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку, а засудженими з моменту отримання копії вироку, з підстав передбачених ч. 2 ст. 394 КПК України.

Суддя Южноукраїнського міського суду ОСОБА_1