УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 320/39/15-к
провадження № 51-1329ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 вересня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2020 року, постановлені у кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Дейманівка Срібнянського району Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 190 Кримінального кодексу України (далі КК).
встановив:
Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 вересня 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 190 КК, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
На підставі статті 49, частини 5 статті 74 КК ОСОБА_4 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строку давності.
За вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 22 березня 2013 року о 10 год 00 хв, перебуваючи у приміщенні головного відділення ПАТ КБ «Приватбанк» на проспекті Богдана Хмельницького, 46 у місті Мелітополі, достовірно усвідомлюючи, що грошові кошти повертати не буде, шляхом обману, під приводом надання допомоги у поповненні банківської картки, належній дружині ОСОБА_5 ОСОБА_6 , отримав від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 5000 грн, які обернув на свою користь, шляхом поповнення карткового рахунку своєї дружини ОСОБА_7 .
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2020 року вирок місцевого суду залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений не погоджується із судовими рішеннями, постановленими стосовно нього, просить їх скасувати з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосовування закону України про кримінальну відповідальність, а кримінальне провадження закрити.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в його діях відсутній склад інкримінованого йому злочину, передбаченого частиною 1 статті 190 КК, оскільки грошові кошти потерпілий добровільно йому не передавав. Крім того, на переконання скаржника, протокол пред`явлення особи для впізнання від 20 листопада 2014 року, а також банківські виписки та довідка, якими місцевий суд обґрунтував його винуватість у скоєному, є недопустимими, внаслідок процесуальних порушень, допущених при їх отриманні.
Апеляційний суд, перевіряючи матеріали кримінального провадження за доводами апеляційної скарги його захисника, вищенаведених порушень не усунув, та за відсутності інших допустимих та належних доказів у справі, залишив обвинувальний вирок суду без змін, чим порушив приписи статті 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Перевіривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних міркувань.
Відповідно до статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту долученого до касаційної скарги вироку місцевого суду вбачається, що ОСОБА_4 визнано винуватим у заволодінні чужим майном шляхом обману та кваліфіковано його дії за частиною 1 статті 190 КК.
В основу прийнятого рішення місцевим судом покладено показання потерпілого ОСОБА_5 , який у судовому засіданні повідомив, що 22 березня 2013 року з метою сплати обов`язкового платежу, двічі намагався поповнити картковий рахунок через термінал, після невдалих спроб звернувся до чоловіка, який стояв у черзі за ним, аби останній поповнив йому картковий рахунок. Після того, як невідомий чоловік вставив картку, яку саме він не знає, та виконав всі необхідні дії, він вніс до терміналу грошові кошти у розмірі 5000 грн та поїхав додому, забравши чек про сплату. Через деякий час працівники банку повідомили про несплату обов`язкового платежу, оскільки, як виявилося з чеку, грошові кошти були внесені на інший картковий рахунок.
Крім того, вина ОСОБА_4 підтверджується показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , а також банківською випискою з карткового рахунку, що належить ОСОБА_7 (дружині засудженого), банківською випискою з карткового рахунку, що належить ОСОБА_6 (дружині потерпілого), чеком про поповнення карткового рахунку, банківською довідкою та протоколом пред`явлення особи для впізнання від 20 листопада 2014 року.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 , який діяв в інтересах ОСОБА_4 , ретельно перевірив доводи викладені у ній, аналогічні зазначеним у касаційній скарзі, дав на них вичерпні відповіді, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими, при цьому належним чином умотивував своє рішення відповідно до вимог статті 419 КПК, з чим погоджується і колегія суддів.
Об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. В результаті шахрайських дій потерпілий - власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі. Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства, які відрізняють його від викрадення майна та інших злочинів проти власності.
Як обґрунтовано зазначено апеляційним судом, у даному кримінальному проваджені встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 , під приводом надання допомоги ОСОБА_5 у поповненні кредитної картки дружини ОСОБА_6 , шляхом встановлення картки останньої до терміналу, ввів останнього в оману, вставивши іншу банківську картку до терміналу, замість кредитної картки дружини. У свою чергу потерпілий ОСОБА_5 , будучи переконаний у правомірності дій обвинуваченого ОСОБА_4 , «добровільно» вніс 5 000 грн. до терміналу на банківську картку, яка належала дружині обвинуваченого ОСОБА_4 . Після цього, потерпілий ОСОБА_5 забрав чек, будучи впевнений у тому, що поповнив кредитну картку своєї дружини.
Таким чином, сукупність зібраних у кримінальному провадженні доказів, доводить, що ОСОБА_4 заволодів грошовими коштами потерпілого ОСОБА_5 шляхом обману, який виразився в активній поведінці обвинуваченого, а саме встановлення ним своєї банківської картки до терміналу, замість кредитної картки дружини потерпілого.

Також апеляційний суд ретельно перевірив твердження сторони захисту про недопустимість доказів у кримінальному провадженні, а саме: протоколу пред`явлення особи для впізнання від 20 листопада 2014 року, банківських виписок і довідки та визнав їх безпідставними.
Так, твердження захисника про те, що протокол не містить детального опису ознак чи прикмет, за якими ОСОБА_5 впізнав ОСОБА_4 , апеляційний суд визнав надуманими, оскільки як убачається з протоколу зазначеної слідчої дії потерпілий ОСОБА_5 впізнав ОСОБА_4 за формою обличчя.
Крім того, доводи сторони захисту про порушення приписів статті 228 КПК під час проведеної слідчої (розшукової) дії, враховуючи, що потерпілому ОСОБА_5 було попередньо продемонстровано фото засудженого, спростовані апеляційним судом, який зазначив, що посилання на показання потерпілого, надані під час одночасного допиту його з ОСОБА_4 , не може вважатися допустимим доказом в силу вимог статті 23 та частини 4 статті 95 КПК, згідно з якими суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Виходячи із тексту вироку суду першої інстанції потерпілий у судовому засіданні не давав показання, які б свідчили про наявність чи відсутність порушень приписів статті 228 КПК, а сторона захисту не оспорювала в апеляційному порядку повноту викладених у вироку показань потерпілого.
Такими, що не заслуговують на увагу, визнано судом і доводи про те, що банківські виписки тадовідка № 30 є недопустимими доказами, оскільки ухвала Мелітопольського міськрайонного суду від 11 липня 2014 року про надання слідчому дозволу на тимчасовий доступ до інформації, що становить банківську таємницю, враховувала зовсім інше кримінальне провадження, а саме № 0003110 від 20 червня 2014 року відносно громадянина ОСОБА_11 .
Як зазначено апеляційним судом, із резолютивної та вступної частин вищезазначеного рішення, вбачається, що слідчий суддя надав слідчому дозвіл на тимчасовий доступ до інформації, що становить банківську таємницю, а саме щодо руху грошових коштів на банківській картці ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0001443. При цьому зазначення в мотивувальній частині ухвали додаткової інформації по іншому кримінальному провадженню, колегія суддів визнала не істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки воно не перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Більше того, апеляційний суд зауважив на те, що довідка № 30 та банківська виписка щодо руху грошових коштів на банківській картці ОСОБА_6 , на недопустимість яких посилалася сторона захисту, будь-якого відношення до ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 липня 2014 року, не мають.
Згідно пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого за доводами, викладеними у ній, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 10 вересня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3