Справа №295/3363/20
УХВАЛА
Іменем України

31.07.2020 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді……………. ОСОБА_1 ,

секретаря………………………... ОСОБА_2 ,

прокурора……………………….. ОСОБА_3 ,

представника ДУ «Житомирська УВП № 8»….. ОСОБА_4 ,

засудженого……………………… ОСОБА_5 ,

захисника………………………… ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким та звільнення від подальшого відбування покарання, -

встановив:

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою, у якій заявив клопотання про зміну призначеного йому вироком Київського міського суду від 13.04.1999 року, залишеного без змін ухвалою Верховного Суду України від 28.10.1999, покарання у виді смертної кари, заміненого ухвалою Київського міського суду від 22.08.2000 на довічне позбавлення волі, більш м`яким у виді 15 років позбавлення волі, а також звільнити його від подальшого відбування покарання, посилаючись на те, що цей строк він відбув. В обґрунтування заяви посилається на рішення Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України 2», на те, що довічне ув`язнення є покаранням, яке суперечить людській гідності та є надто суворим, яке не може бути більш м`яким, як смертна кара, Конституцію України, зворотню дію кримінального закону в часі, відповідно до якої до нього не могло бути застосоване довічне ув`язнення, а оскільки ним відбуто максимальний строк покарання, передбаченого КК України (в ред. від 1960), він підлягає звільненню від подальшого відбування покарання.

Засуджений в судовому засіданні просив задовольнити клопотання.

Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання у зв`язку з відсутністю підстав для його задоволення.

Представник ДУ «ЖУВП (№8)» у вирішенні клопотання поклався на розсуд суду.

Захисник клопотання засудженого підтримав з підстав викладених у ньому.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що клопотання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 вироком Київського міського суду від 13.04.1999, залишеного без змін ухвалою Верховного суду України від 28.10.1999, засуджений за ст.ст. 93 пп. «а, г, ж», 17 ч. 2, 93 пп. «а, г, і», 142 ч. 3, 168 ч. 3, 165 ч. 1, 17 ч. 2, 140 ч. 3, 306 ч. 2, 191 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 22.08.2000 в частині призначеного основного покарання, змінено, замінено визначене йому основне покарання смертну кару на довічне позбавлення волі.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 18.05.2018 ОСОБА_5 зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 19.07.1997 року по 28.10.1999 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за вироком Київського міського суду від 13.04.1999.

Засуджений відбуває покарання в ДУ «Житомирська УВП № 8».

Статтею 51 КК України визначено вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винуватими у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання.

Із змісту положення ч. 1 ст. 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо-тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України.

Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12.09.2011 (справа №5-16кс11) покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.05.2019 у справі №757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», яке 09.09.2019 набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

08.07.2020 Велика Палата Верховного Суду розглянувши кримінальну справу з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України №2» зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правоутворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Встановлені рішенням Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України» від 12.03.2019 порушення прав людини перш за все стосуються обов`язку держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням.

Крім цього, Богунським районним судом м. Житомира розглядались аналогічні клопотання ОСОБА_5 в частині заміни призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, за наслідками розгляду яких постановами цього суду 19.12.2008 та 27.07.2011 в задоволенні клопотання відмовлено. Рішення набрали законної сили.

За таких обставин, з урахуванням також того, що на даний час у законодавстві України не передбачено заміни покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, і суд не має повноважень усунути цю прогалину в законодавстві, законних підстав для заміни такого покарання на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд не вбачає, а тому відмовляє у задоволенні клопотання.

Керуючись ст.ст. 537, 539, 372 КПК України, -

постановив:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким та звільнення від подальшого відбування покарання - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом семи днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою, на протязі того ж строку з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя