Провадження №1-кс/523/3812/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2020 р. Слідчий суддя Суворовського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , захисника підозрюваного - адвоката ОСОБА_5 , підозрюваного ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі клопотання ст. слідчого СВ Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 , по матеріалам досудового провадження №0000727 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою:

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітніх дітей 2016 та 2013 років народження, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.307 ч.2 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно клопотання, ОСОБА_6 , у невстановлений в ході досудового розслідування час та місці, всупереч Законам України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, незаконно придбав особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено. Після чого, ОСОБА_6 переніс придбану ним особливо небезпечну психотропну речовину до місця свого мешкання, а саме в квартиру АДРЕСА_3 , де за допомогою електронних вагів, здійснював розфасовку придбаної ним особливо небезпечної психотропної речовини для здійснення закладок, з метою незаконного збуту.
Надалі, 10.10.2020р., в період часу з 00:48год. по 02:23год., проведений невідкладний обшук за місцем мешкання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , під час якого виявлено та вилучено 435 полімерних згортків, які згідно набору для експрес-аналізу на виявлення наркотичних речовин IDenta містять алкалоїдну основу.
Згідно п. 4 постанови пленуму Верховного суду України № 4 від 26.04.2002р. «про умисел та збут наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів може свідчити як відповідна домовленість з особою, яка придбала ці засоби чи речовини та й інші обставини, зокрема: великий або особливо великий їх розмір; спосіб упакування та розфасування; поведінка суб`єкта злочину; те, що особа сама наркотичні засоби або психотропні речовини не вживає, але виготовляє та зберігає їх; тощо. Відповідальність за збут таких засобів і речовин настає незалежно від їх розміру».
Крім того, ОСОБА_6 , у невстановлений в ході досудового розслідування час та місці, всупереч Законам України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, незаконно придбав особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено. Після чого, ОСОБА_6 переніс придбану ним психотропну речовину до місця свого мешкання, а саме до квартири АДРЕСА_3 , де їх розфасував та підготував для здійснення закладок, з метою незаконного збуту.

Надалі, 09.10.2020р., ввечері ОСОБА_6 , діючи умисно, повторно, з метою незаконного збуту особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено, частину раніше розфасованої психотропної речовини взяв із собою, а іншу частину у кількості 435 згортків продовжував незаконно зберігати за місцем свого мешкання, а саме в квартирі АДРЕСА_3 .
Того ж вечора, приблизно о 19:22год., ОСОБА_6 , діючи умисно з метою збуту психотропної речовини, прибув на дитячий майданчик, навпроти будинку № 77/1 по вул. Семена Палія в м. Одесі, де на відкритій місцевості, з метою уникнення викриття з боку оточуючих, сховав 2 (два) згортки з особливо небезпечною психотропною речовиною, для подальшого його збуту невідомій особі.
В цей час протиправні дії ОСОБА_6 , направлені на незаконний збут психотропної речовини, були помічені ОСОБА_7 , яким були прийняті заходи по затриманню ОСОБА_6 . При цьому ОСОБА_6 з метою уникнення відповідальності, намагався покинути місце вчинення кримінального правопорушення та викинув на землю 13 згортків з особливо небезпечною психотропною речовиною і належний йому мобільний телефон «Самсунг». Однак, покинути місце скоєного правопорушення не зміг, так як був затриманий ОСОБА_7 , яким в подальшому було викликано співробітників поліції.
В судовому засіданні прокурор та слідчий підтримали клопотання, оскільки вважали мету і підстави застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обґрунтованими та просили про задоволення клопотання з підстав викладених у ньому.

Захисник ОСОБА_5 заперечував проти клопотання слідчого, стверджуючи про те, що його підзахисний не має наміру переховуватись від суду та слідства та вчиняти нові злочини, вважав можливим обрати підозрюваному ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Підозрюваний ОСОБА_8 підтримав думку свого захисника та просив обрати запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку учасників судового розгляду, слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого задоволенню не підлягає.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_6 , у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: протоколом обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 ; протоколом допиту свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 ; протоколами огляду місця події від 09.10.2020р.; речовими доказами та іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.
Так згідно клопотання, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, вчинити інші кримінальні правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до положень ст.ст.177, 183 зазначеного Кодексу, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який може бути застосований лише до підозрюваного чи обвинуваченого у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний чи обвинувачений не виконає покладені на нього процесуальні обов`язки, а також для запобігання його спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно зі ст.ст.2, 9 наведеного Кодексу, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності і в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, а кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Статтями 22, 26 означеного Кодексу регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позиції, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, а сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, та сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

За ч.3 ст.194 вказаного Кодексу, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри, але не доведе існування ризиків та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні.

Крім того, строки застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою передбачено у ст.197 КПК України, з огляду на що й дотримуючись положень ст.28 цього ж Кодексу, під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою, суд повинен дотримуватись вимог розумності такого строку.

В силу ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на право на свободу та особисту недоторканість.

Частиною 1 ст.12 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

За ст.8 КПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року встановлюють, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерел права.

Відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»), після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого, а тому суд у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Разом із тим, за п.196 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», Суд наголосив на тому, що для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні п.1 ст.5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо та застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин, а за п.39 рішення у справі «Хайредінов проти України», існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект п.3 ст.5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк і тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання від вартою перестає бути обґрунтованим.

Опріч викладене, згідно з п.п.61, 62 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України», Суд визнає, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою. Але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, а у практиці ЄСПЛ існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.

Як слідує з п.37 рішення ЄСПЛ у справі «Волосюк проти України», подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою.

Наряду з наведеним, за п.21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», Суд встановлює, що п.3 статті 5 Конвенції вимагає надання переконливого обґрунтування органами влади будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є. Аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.

Слід також зауважити на тому, що згідно рішення Конституційного суду України №14-рн/2003 від 08.07.2003 року у справі про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу, тяжкість злочину не визначається законом як підстава для застосування запобіжного заходу, зокрема, у вигляді тримання під вартою.

Отже, виходячи з наведених принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, вимог КПК України, Конвенції та практики ЄСПЛ, слідчий суддя при вирішенні питання щодо доцільності застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 приймає до уваги, що він одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше до кримінальної відповідальності не притягався та недоведеність стороною обвинувачення існування відповідних ризиків і недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Зважаючи на недоведеність стороною обвинувачення доводів внесеного нею клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_8 , слідчим суддею при прийнятті відповідного рішення щодо обрання запобіжного заходу відносно останнього враховуються наступні обставини, встановлені під час судового засідання та які випливають з матеріалів судового провадження, а саме те, що підозрюваний ОСОБА_8 одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, має місце реєстрації та місце постійного проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягався.

Згідно зі ст.ст.179, 181 КПК України, особисте зобов`язання полягає у покладенні на обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього судом обов`язки, передбачені ст.194 цього Кодексу, а домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Опріч наведене, оцінюючи наведений прокурором у відповідному клопотанні ризик можливого переховування підозрюваного ОСОБА_8 від суду, незаконного впливу на свідків, слідчий суддя виходить із неодноразово застосованої практики Європейського суду з прав людини, за якою попереднє засудження особи, відсутність місця проживання, роботи, родини, внаслідок чого зроблені припущення щодо вчинення нових злочинів або втечі від правосуддя, за відсутності яких-небудь більш переконливих підстав, які б виправдовували тривале тримання особи під вартою, не є ризиком утечі від правосуддя (п.64 рішення ЄСПЛ від 15.02.2005 року у справі «Сулаоя проти Естонії»).

Крім того, слідчим суддею відхилено означений слідчим та прокурором у відповідному клопотанні ризик вчинення підозрюваним ОСОБА_8 іншого кримінального правопорушення, оскільки за вищенаведеним рішенням ЄСПЛ у справі «Сулаоя проти Естонії», при оцінці ризику повторного вчинення злочину, посилання на минуле особи не може бути достатнім для виправдання відмови у задоволенні клопотання про звільнення, а згідно з п.66 рішення ЄСПЛ від 07.03.2013 року у справі «Остендорф проти Німеччини», п.1 ст.5 Конвенції не дозволяє політики загальної превенції стосовно конкретного індивіда або групи індивідів, які вважаються органами влади (обґрунтовано чи необґрунтовано) як такі, що є небезпечними або мають схильність до вчинення правопорушень.

Підсумовуючи викладене, слідчий суддя з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, права особи на свободу і особисту недоторканність, оцінивши в сукупності наведені законодавчі вимоги та практику ЄСПЛ, приймає до уваги встановлені під час судового розгляду особисті та інші характеризуючі особу підозрюваного ОСОБА_8 , його особу, у взаємозв`язку із тим, що прокурором ані в судовому засіданні, ані розглядуваним клопотанням актуальність існування в теперішній час ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та недостатність застосування відносно підозрюваної більш м`яких запобіжних заходів не доведені.

Наряду з наведеним, слідчим суддею враховується недоведеність прокурором під час розгляду клопотання відносно вказаної особи запропонованих обов`язків та доходить висновку про те, що для забезпечення належного виконання підозрюваним ОСОБА_8 покладених на нього процесуальних обов`язків, та крім того уявляється достатнім й обґрунтованим застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, із відмовою в задоволенні у клопотанні слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Керуючись ст. ст. 132, 176-178, 183, 186, 193, 194, 196, 197, 205, 369-372, 376 КПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ст. слідчого СВ Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 відмовити.

Застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_6 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, із забороною цілодобово залишати місце свого фактичного проживання: АДРЕСА_2 . ОСОБА_6 звільнити з під варти в залі суду.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_6 наступні обов`язки:

1) прибувати до кабінету слідчого, прокурора та суду за першою вимогою;

2) не відлучатися з квартири АДРЕСА_3 , без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд, залежно від стадії кримінального провадження, про зміну свого місця проживання.

4) утримуватись від спілкування з іншими особами по даному кримінальному провадженню.

В разі невиконання підозрюваним вищевказаних зобов`язань може бути застосований більш жорстокий запобіжний захід і на останнього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Контроль за виконанням домашнього арешту здійснює слідчий, а якщо справа перебуває в провадженні суду - прокурор.

Строк дії ухвали слідчого судді становить 60 (шістдесят) діб і обчислюється з моменту проголошення ухвали суду тобто з 12.10.2020 року.

Ухвала слідчого судді щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді, може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя: ОСОБА_1