Справа №585/4195/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/507/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 (у режимі відеоконференцзв`язку),

розглянувши у режимі відеоконференцзв`язку матеріали кримінального провадження № 585/4195/19 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11 лютого 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк,

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_7 з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на максимальний строк з мотивів того, що призначене йому покарання суперечить висновку Європейського суду з прав людини, зробленому у справі «Пєтухов проти України», оскільки покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає вимогам ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11 лютого 2020 року у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 відмовлено. Суд обґрунтував своє рішення тим, що хоча призначене засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі без альтернативи його перегляду і не відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, однак на даний час національними законами не передбачена можливість заміни такого покарання і не надано такого права суду змінити призначене особі довічне позбавлення волі на інший вид покарання за умови, що таке покарання не відповідає ст. 28 Конституції України та у випадку, якщо процедура помилування є неефективною.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі, як максимально встановлений законодавством строк. В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та рішенню Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року. При цьому, ОСОБА_7 вважає, що судова гілка влади відповідно до норм Конституції України наділена повноваження щодо захисту порушених прав особи, тому незважаючи на відсутність в чинному Кримінальному кодексі України норм, які б давали можливість зміни довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, суди мають застосовувати норми міжнародного права. Апелянт зазначає, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить нормам міжнародного права та, що призначена йому міра покарання повинна бути знижена до максимальної межі покарання у виді позбавлення волі на певний строк, встановленої санкцією закону про кримінальну відповідальність.

Крім того, ОСОБА_7 скаржиться на дискримінацію судом його, як особи, засудженої до довічного позбавлення волі, що призвело до застосування до нього протиправних дій, які принизили його людську гідність.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті ухвали суду та поданої апеляційної скарги, пояснення засудженого та його захисника (у режимі відеоконференцзв`язку), які підтримали апеляційну скаргу, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), яка є обов`язковою для всіх судів, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

На думку колегії суддів, місцевий суд всебічно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що вироком Апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2009 року ОСОБА_7 засуджений за п.п. 1, 6, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.1 ст.70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, який ухвалою Верховного Суду України від 01 липня 2010 року був залишений без мін.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області від 12 лютого 2018 року відповідно до ч.5 ст.72 КК України ( в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року ) засудженому ОСОБА_7 зараховано час попереднього ув`язнення з 08 лютого 2009 року по 01 липня 2010 року в строк позбавлення волі з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, включно.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що призначене вироком Апеляційного суду Харківської області від 14 серпня 2009 року ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам закону України про кримінальну відповідальність, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

Посилання в апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_7 на те, що підставою його звернення до суду є рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України», відповідно до якого довічне позбавлення волі у тому виді, що існує в Україні, є жорстоким поводженням, та його застосування суперечить нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд не вважає переконливими та такими, що дають підстави для визнання ухвали суду незаконною.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», зміст якого зводиться до того, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

На даний час ч.1 ст.64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.

Так, ч.2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

З урахуванням наведеного колегія суддів зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на теперішній час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

На думку колегії суддів, місцевий суд всебічно та повно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, у результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована, і колегія суддів погоджується з цим.

З огляду на це, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання засудженого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про неврахування судом при розгляд його клопотання вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вказаних ним рішень Європейського суду з прав людини, оскільки суд це питання належним чином проаналізував і дійшов правильних висновків про те, що чинне законодавство України стосовно можливості здійснення шляхом помилування заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на максимальний строк не належить до компетенції суду, а має бути врегульоване, перш за все, на законодавчому рівні.

Слід зауважити і про те, що у своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст.6 Розділу I Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним, воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст.6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В ухвалі щодо прийнятності заяви № 32671/02 Європейського суду з прав людини у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року Суд нагадує, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються та метою, яку намагаються досягнути.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована, і колегія суддів погоджується з цим.

Крім того, порушуючи питання про скасування ухвали суду, засуджений ОСОБА_7 не навів конкретних фактів порушення судом його прав та законних інтересів, а обмежився перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені не були.

Що стосуються доводів апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 щодо його перебування під час судового розгляду в суді першої інстанції у спецзасобах, то судом було встановлено, що спецзаходи застосовані за рішенням начальника конвойної служби, суд же позбавлений права за своїм рішенням зняти наручники, оскільки обов`язок забезпечувати безпеку учасників судового провадження покладений на конвойну службу і не є предметом даного апеляційного розгляду. Крім того, апелянт зазначав про звернення з цього приводу до Прокуратури Сумської області, якою і з`ясовуватиметься питання порушення прав особи.

За таких обставин доводи засудженого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про незаконність ухвали суду першої інстанції є безпідставними, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11 лютого 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який утримується під вартою у той же строк з дня вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4