Дата документу 22.09.2020 Справа № 315/252/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/61/20
Єдиний унікальний № 315/252/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.296 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_3 ,
суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
за участю секретарі ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,
обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
захисників - адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
потерпілого ОСОБА_13 ,
представника потерпілого - адвоката ОСОБА_14 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження за 0000511 від 18.07.2016, за апеляційними скаргами представника потерпілого ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_15 і прокурора, у кримінальному провадженні ОСОБА_16 на вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 липня 2018 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Гуляйполе Запорізької області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 02.06.2017 за ч.1 ст.119 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 3 роки,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Гуляйполе Запорізької області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано невинуватими у висунутому їм обвинуваченні за ч.2 ст.296 КК України, і виправдано за відсутності у їх діяннях складу кримінального правопорушення.
Запобіжні заходи стосовно ОСОБА_8 і ОСОБА_9 не обирались.
Процесуальні витрати віднесені на рахунок держави.
Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачувалися в тому, що 17.07.2016, близько 21.00 години, в м. Гуляйполе Запорізької області, знаходячись в салоні автомобіля ВАЗ 2109 д/н НОМЕР_1 , за кермом якого був власник автомобіля ОСОБА_9 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння, проїжджаючи по вул. Шевченко в м. Гуляйполе Запорізької області поблизу КСК «Сучасник», почали на великій швидкості переслідувати автомобіль, яким керував ОСОБА_13 , за яким прослідували на приватну територію колишнього заводу «Хімік», який розташований по вул. Шевченко, 61 Б, яка належить ОСОБА_13 .. Знаходячись на вказаній території, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_9 , діючи групою осіб, керуючись хуліганськими мотивами, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, проявляючи особливу зухвалість, яка виразилася у заподіянні тілесних ушкоджень, безпричинно, умисно побили ОСОБА_13 при наступних обставинах.
Так, ОСОБА_8 знайшовши на даній території дерев`яний брус, наніс ним два удари в область тулуба ОСОБА_13 . В цей час ОСОБА_9 також підібрав дерев`яний брус, та наніс ним ОСОБА_13 один удар в область лівої частини голови, від даного удару ОСОБА_13 впав на асфальтне покриття, а ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_9 продовжували наносити чисельні удари дерев`яними брусами по тулубу, голові та верхній лівій та нижній правій кінцівках.
Після цього, продовжуючи свої хуліганські дії, ОСОБА_8 знаходячись в районі виїзних воріт з території колишнього заводу "Хімік", взявши металевий прут, який знайшов на даній території, наніс вказаним металевим прутом один удар в область обличчя ОСОБА_13 .
Внаслідок хуліганських дій, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_9 заподіяли ОСОБА_13 струс головного мозку, перелом кісток спинки носа, травматичну перфорацію барабанної перетинки зліва, синці на голові та тулубі, на лівій верхній і правій нижній кінцівках, садна на лівій верхній кінцівці, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 295-д від 20.12.2016 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Дії обвинувачених на досудовому розслідуванні були кваліфіковані за ч.2 ст.296 КК України як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується зухвалістю, вчинене групою осіб.
Суд першої інстанції, розглянувши кримінальне провадження прийшов до висновку, про відсутність в діяннях обвинувачених складу кримінального правопорушення, тому визнав їх невинуватими та виправдав на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України.

В апеляційній скарзі представник потерпілого, посилається на невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що суд не правильно розтлумачивши положення ст.84 КПК України, виніс незаконні ухвали від 29.01.2018 і 17.03.2018 про визнання ряду доказі недопустимими, тим самим умисно викрививши факти. На переконання представника потерпілого вирок суду носить однобічний характер і базується виключно на показах обвинувачених, тоді як інші докази або ж були залишені без належної оцінки чи не досліджувались взагалі, або з надуманих причин, визнані недопустимими.
З огляду на вказані обставини просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 і ОСОБА_9 винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, та призначити покарання відповідно до закону; скасувати як незаконні і необґрунтовані ухвали Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 29.01.2018 і 14.03.2018; задовольнити заявлений у справі цивільний позов.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. В обґрунтування своїх вимог вказує, що судом необґрунтовано поставлено під сумнів покази потерпілого і чотирьох свідків (які є законослухняними громадянами і які були попереджені про кримінальну відповідальність), тоді як покази обвинувачених (один з яких є раніше судимим) щодо обставин події визнані судом як такі, що відповідають дійсності. Показам свідків при цьому давалась вибіркова оцінка без врахування усієї сукупності доказів. Так саме судом вибірково враховувались інші докази (судово-медичні експертизи, протоколи медичного огляду тощо). На переконання прокурора така позиція суду свідчить на однобічність судового процесу і порушення принципу змагальності сторін. Прокурор також зазначає, що судом в більшій мірі дається оцінка діям обвинувачених в частині нанесення чи не нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, тоді як хуліганство включає в себе більш широкий спектр дій, як то винятковий цинізм та особлива зухвалість (переслідування потерпілого на автомобілі, незаконне вторгнення на приватну територію, нецензурна лайка, опір поліцейським тощо), що також інкримінувалося ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , однак висновків щодо обвинувачення в цій частині судом фактично не робилось. Висновки про суду про те, що після того як потерпілим були зроблені постріли з травматичної зброї у ОСОБА_9 дії обвинувачених були направлені на те щоб покинуту території підприємства, на думку апелянта, також є необґрунтованими і базуються виключно на показах обвинувачених.
Також на переконання прокурора є твердження суду про те, що стороною обвинувачення не були з`ясовані безпідставними: природа взаємин які склалися між обвинуваченими і потерпілим; причина виникнення діяння; час, обстановка і обставини за яких відбувався перебіг подій; мотиви, характер та динаміка дій обвинувачених; характер наслідків та причинний зв`язок між ними.
Крім цього прокурор вважає необґрунтованими рішення суду про визнання рядку доказів недопустимими(ухвала від 29.01.2018, висновки у вироку).
З огляду на вказані обставини просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 і ОСОБА_9 винними у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.296 КК України, та призначити їм наступне покарання: ОСОБА_8 3 роки позбавлення волі, за ч.4 ст.70 КК України попередній вирок виконувати окремо; ОСОБА_9 2 роки обмеження волі.
Також прокурор просить скасувати ухвалу Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 29.01.2018 про визнання постанови слідчого СВ Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області про призначення експертизи від 17.07.2016 та висновку експерта ОСОБА_17 №189 від 18.07.2016 щодо судово-медичної експертизи ОСОБА_13 належними доказами та дати їм оцінку нарівні з іншими доказами.

Заслухавши доповідь судді доповідача про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: прокурора, потерпілого і його представника які підтримали апеляційні скарги; обвинувачених, зокрема в останньому слові, і їх захисників, які заперечували проти доводів апеляційних скарг вважали вирок законним і обґрунтованим; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника потерпілого та прокурора задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Розглядаючи кримінальне провадження стосовно обвинувачених суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказі, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
За матеріалами кримінального провадження обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 свою вину не визнали, визнали лише той факт, що стався конфлікт з потерпілим через порушенням ним правил дорожнього руху та створення аварійної ситуації для обвинувачених.
Оцінюючи надані сторонами кримінального провадження докази, кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до переконання про те, що суд першої інстанції вірно встановив, що у діях обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відсутній склад кримінального правопорушення, виходячи з узгоджених між собою документів кримінального провадження та показань свідків кримінального провадження.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України №12рп/2011 від 20.10.2011 визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог КПК України. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Питання щодо допустимості доказів у справі - це насамперед предмет регулювання національного законодавства і, як правило, саме національні суди уповноважені давати оцінку наявним у справі доказам. Суд, зі свого боку, повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим (рішення від 23 квітня 1997 р. у справі «Ван Мехелен та інші проти Нідерландів»; рішення від 09 червня 1998 р. у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії»).
Відповідно до аналізу положень ст.87 КПК України та усталеної судової практики, суд повинен надати оцінку не лише кожному засобу доказування автономно, а й усього ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них.
Відповідно до постанови Великої палати ВС від 13.11.2019 (справа №1-07/07) зазначено, що відповідно до сформованої практики ЄСПЛ доктрини про плоди отруйного дерева, якщо джерело доказів є недопустимим, усі інші данні, одержані з його допомогою, будуть такими самими (рішення у справі «Гафген проти Німеччини», рішення у справі «Шабельник проти України», рішення у справі «Яременко проти України»).
Таким чином, відповідно до ухвал суду від 16.01.2018, 29.01.2018 та 14.03.2018 були визнані недопустимими та виключеними з обсягу докази: протокол огляду місця події від 17.07.2016 з фототаблицею (а.с.3-6, т.2); висновок судово-медичної експертизи № 189 від 18.07.2016 відносно потерпілого (а.с.7-8, т.2); висновок комісійної судово-медичної експертизи № 84-к від 20.03.2017 відносно потерпілого (а.с.47-62, т.2).
Колегія суддів вважає, що під час ухвалення вироку суд першої інстанції надав правильну оцінку іншими доказам.
Досліджуючи в сукупності протокол № 0463 про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 17.07.2016 від потерпілого, витяг з кримінального провадження № 0000511 від 18.07.2016 та витяг з кримінального провадження № 0000512 від 18.07.2016, суд дійшов висновку, що вказані докази можуть свідчити про те, що саме потерпілий звернувся 17.07.2016 до органу досудового розслідування із заявою про вчинення стосовно нього протиправних дій, але фабула у витягу з кримінального провадження № 0000511 від 18.07.2016 відповідальною особою була викладена некоректно.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що така обставина не була перешкодою для проведення досудового розслідування у передбаченому законодавством порядку.
Щодо висновку судової балістичної експертизи № 410/З від 28.09.2016, протоколу огляду предмету від 18.07.2016, речового доказу пластмасового предмету овальної форми, протоколу № 110 медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння від 18.07.2016 КУ «Гуляйпільська ЦРЛ».
Судом встановлено, що ОСОБА_18 за даним кримінальним провадженням має процесуальний статус свідка.
Згідно обвинувального акту обом обвинуваченим не було висунуто обвинувачення щодо застосування ними будь-якої травматичної зброї.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, відповідно до ст.ст.85, 94 КПК України, оцінивши досліджені у судовому засіданні докази, вважав що вони ані прямо, ані непрямо, не стосуються обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, а тому визнав їх неналежними.

Виписний епікриз з історії хвороби ОСОБА_13 , (т.2 а.с.16-17), виписний епікриз з історії хвороби ОСОБА_13 , (т.2 а.с.14-15), висновок судово-медичної експертизи № 295-д від 20.12.2016 відносно потерпілого ОСОБА_13 .
На підставі ухвали суду за даним кримінальним провадженням від 29.01.2018 висновок судово-медичної експертизи № 189 від 18.07.2016 був визнаний недопустимим, а тому всі похідні докази також є недопустимими.
Надані потерпілим фотознімки (а.с.9-13) судом не можуть бути прийняті до уваги з огляду на те, що встановити їх походження, час та місце виготовлення не виявилося за можливе. Стороною обвинувачення відомостей щодо правових підстав перебування таких фотознімків у матеріалах кримінального провадження в судовому засіданні не наведено, будь-яких процесуальних документів слідчим чи прокурором щодо долучення їх за клопотанням потерпілого під час досудового розслідування суду не надано.
Щодо речових доказів: дерев`яної палиці розміром 1 м, травматичного пістолету марки Форт 12 РМ в зборі з магазином, в якому мається 6 патронів, дозволу на пістолет № НОМЕР_2 , металевого прута довжиною 60 см, трьох гільз калібру 9 мм, автомобілю ВАЗ 2106, які були вилучені при огляді місця події відповідно до протоколу від 17.07.2016 суд першої інстанції дійшов правильних висновків при оцінці таких доказів.
Відповідно до ухвали суду за даним кримінальним провадженням від 16.01.2018 протокол огляду місця події від 17.07.2016 визнано недопустимим доказом.
Огляд місця події проведено 17.07.2016 в період часу з 21.00 по 22.40 за адресою: АДРЕСА_3 . При проведені огляду місця події проводилася фотофіксація розташування предметів на території. Із змісту досліджених фототаблиць вбачається, що факт пакування та маркування запакованих предметів, що в подальшому визнані речовими доказами не зафіксований за допомогою фотозйомки. Маркування об`єктів з першого номеру по шостий проведено без зазначення у протоколі особливостей та кількості цих предметів. Зазначені обставини підтверджені змістом протоколу та ілюстративним матеріалом, який складається із фототаблиць.
Також, речові докази дерев`яна палиця та металевий прут були оглянуті в судовому засіданні. Їх індивідуальні ознаки, які були встановлені під час судового засідання не збігалися з зазначеними у протоколі огляду місця події від 17.07.2016. Також, їх маркування та упаковка були взагалі відсутні. При цьому, з пояснень свідка ОСОБА_19 , яка як слідчий проводила вказану слідчу дію, встановлено, що речові докази були нею опечатані бирками та поміщені до поліетиленових пакетів. Свідок ОСОБА_20 , який зазначений понятим у протоколі огляду місця події, взагалі вказав, що при ньому були опечатані лише пістолет та гільзи, і будь-яких інших предметів за його участі не вилучалось.
Обвинувачені взагалі заперечували той факт, що вони бачили таку палицю, яку було надано стороною обвинувачення. Потерпілий послався на те, що не пам`ятає таких предметів, хоча саме за його вказівкою, як пояснила слідча вона і вилучала ці предмети з місця події.
Наявність такого автомобіля як ВАЗ 2106, який був вилучений під час огляду місця події, спростовується як свідченнями сторін кримінального провадження, так і його матеріалами.
Стороною обвинувачення не дотримано процесуального порядку отримання доказів та не дотримано правил фіксації ходу і результатів слідчих (розшукових) дій відповідно до ст.ст. 84 - 87 КПК України, що в свою чергу тягне за собою визнання таких доказів недопустимими.
Як встановлено з обвинувального акта, за даним кримінальним провадженням ОСОБА_8 не було висунуто обвинувачення, в якому б йшла мова про заподіяння ним тілесних ушкоджень потерпілому шляхом нанесення одного удару рукою в обличчя в ділянку носа за тих обставин, які були встановлені під час судового розгляду, тому суд не може надавати правову оцінку такому діянню чи досліджувати щодо цього обставини та перевіряти їх доказами.
Відповідно до ст.296 КК України хуліганство є грубе порушення громадського порядку. Грубість порушення громадського порядку визначається з урахуванням місця вчинення хуліганських дій, їх тривалості, кількості і характеристики потерпілих, ступеня порушення їхніх прав та законних інтересів, тощо. Таким чином, грубе порушення громадського порядку має місце тоді, коли йому заподіюється істотна шкода, коли хуліганство пов`язане з посяганням на інші правоохоронювані цінності, задля збереження яких підтримується громадський порядок, коли це зачіпає важливі інтереси чи інтереси багатьох осіб, коли відновлення порядку вимагає значних, тривалих зусиль.
За даним кримінальним провадженням суд першої інстанції вірно встановив, що стороною обвинувачення при викладені фактичних обставин вчинення обвинуваченими хуліганства не визначено змісту та ознак саме «грубого порушення» ними громадського порядку, а лише процитоване наведене визначення, не розкриваючи ознак такого хуліганства. Але слід мати на увазі, що саме порушення громадського порядку ще не свідчить про вчинення кримінально караного хуліганства.
Колегія суддів вважає, що в обвинувальному акті стороною обвинувачення було встановлено тільки загальні значення, які не підтверджуються наявними доказами і матеріалами кримінального провадження. Сторона обвинувачення зазначає лише термінологічні значення «хуліганський мотив», але не розкриває його та не надає докази такого мотиву обвинуваченими.
Крім того, колегія суддів вважає, що стороною обвинувачення не було доведено наявності умислу щодо вчинення обвинуваченими хуліганських дій, оскільки в матеріалах справи є тільки інформація, що стався конфлікт через дії потерпілого.
Колегія суддів зауважує, що в матеріалах кримінального провадження та під час судового засідання було встановлено, що потерпілий та обвинувачені були знайомі між собою, конфлікт між ними був довготривалим.
Відмежовуючи хуліганство від інших суспільно-небезпечних діянь, суд першої інстанції вірно зазначив, що діяння не може бути кваліфіковано, як хуліганство за наявності обставин: обвинувачені і потерпілий між собою були знайомі; до злочинного посягання перебували в особистих неприязних стосунках; поштовхом до заподіяння тілесних ушкоджень стала поведінка самого потерпілого; зі змісту протиправних дій кожного простежується бажання завдати шкоди власне здоров`ю потерпілого через особисту неприязнь до них.
Таким чином, колегія судів вважає, що сторона обвинувачення не врахувала всіх істотних обставин, які виключають склад злочину, передбаченого ст.296 КК України, а саме те, що потерпілий був причиною конфлікту; обвинувачені та потерплий були знайомі і мали неприязні стосунки; обвинувачені не мали мотиву та умислу на скоєння хуліганський дій; через дії потерпілого стався конфлікт результатом, якого були отримані тілесні ушкодження, а тому висновки суду першої інстанції щодо відсутності складу кримінального правопорушення є вірними та відповідають чинному кримінальному процесуальному законодавству України.
Відповідно до матеріалів провадження, встановлено, що спричинення обома обвинуваченими потерпілому ОСОБА_13 тілесних ушкоджень не виявлялося можливим. Удар, який наніс ОСОБА_8 потерпілому вже після подій, які стали підставою для пред`явлення обвинувачення, знаходячись поза межами визначеними в обвинувальному акті. При цьому, свідок ОСОБА_18 в своїх поясненнях вказував, що обвинувачений ОСОБА_8 в його присутності виражав тільки усні погрози і будь-якого фізичного впливу на будь-кого не чинив.
Після пострілів, всі дії обвинувачених були направлені на залишення території підприємства потерпілого, а агресивна поведінка ОСОБА_8 викликана відмовою їх випустити та надати можливість звернутися за медичною допомогою для ОСОБА_9 .
За таких обставин, колегія суддів вважає, що хуліганські дії в діях обвинувачених відсутні та не знаходять свого підтвердження.
Обвинувачення стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 також спростовуються показаннями як самих обвинувачених, так і свідків, та потерпілого, які не зазначали про наявність палиць в обох обвинувачених.
Жоден із свідків достеменно під час судового засідання не зміг сказати, якими предметами наносили удари обвинувачені потерпілому, а дружина потерпілого взагалі не надавала жодного визначення предмету, яким було нібито нанесенні тілесні ушкодження її чоловіку.
Кількість ударів, їх силу, спрямованість, дії окремо кожного з обвинувачених щодо нанесення пошкоджень потерпілому свідки кримінального провадження не вказувати і назвати не могли.
Отже, дотримуючись загальних засад кримінального провадження, суд першої інстанції допитав свідків сторони обвинувачення, сторони захисту, дослідив усі твердження і докази потерпілих.
Таким чином, висновки суду щодо фактичних обставин ґрунтуються не виключно на показаннях обвинуваченого, а на показах свідків, які знаходилися під час конфлікту та які не мають зацікавленість у вирішенні справи.
Колегія суддів ставиться критично до доводів представника потерпілого про те, що вирок ухвалено незаконним складом суду, судом першої інстанції істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону, оскільки справа №315/252/17 була передана раніше визначеному складу суду, який розглядав іншу справу №315/236/16-к.
Оскільки можливість об`єднання і виділення матеріалів кримінального провадження в суді регламентовано ст.334 КПК України, відповідно до якої матеріали кримінального провадження можуть об`єднуватися в одне провадження або виділятися в окреме провадження ухвалою суду, на розгляді якого вини перебувають, згідно з правилами, передбаченими ст.217 КПК України.
Колегія суддів вважає, що підставою для об`єднання кримінальних проваджень є необхідність, яка викликана перешкоджанням або якщо провадження негативно пливають на повноту судового розгляду.
Таким чином, апеляційний суд не вбачає будь-яких перешкод для призначення до розгляду провадження у справі №315/236/16-к і винесення судового рішення відносно обвинувачених, оскільки в суду не має імперативного обов`язку об`єднати провадження або виділити в окреме провадження.
Згідно ст.23 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Сторона обвинувачення повинна довести «кожний факт», пов`язаний із злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувального вироку.
Згідно ч.2 статті 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Тягар доведення факту вчинення обвинуваченими злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, що чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у § 39 Рішення Суду «Капо проти Бельгії» № 4291/98 від 13 січня 2005 року.
Відповідно до вимог статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку та обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно частини третьої статті 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи професійний обов`язок, передбачений у ст.92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна й безстороння людина може пояснити факти, установлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Колегія суддів враховуючи матеріали кримінального провадження, вважає, що стороною обвинувачення не була доведена вина обвинувачуваних поза розумним сумнівом, оскільки не було враховано всіх істотних обставин кримінального провадження, не надано інших доказів, які підтверджують, що обвинувачені скоїли кримінальне правопорушення за ст.296 КК України. Всі наявні сумніви щодо винуватості обвинувачених повинні тлумачитися на користь останніх.
Апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом, у разі якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного вироку.
Згідно ч.1 ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду; у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші докази; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
В апеляційні скарзі представник потерпілого та прокурор мотивують свої доводи тим, що суд першої інстанції не правильно оцінив всі наявні документи кримінального провадження, покази всіх учасників провадження, однобічно поставився при оцінки доказів. Апелянти не зазначають у скаргах об`єктивні данні про спростування висновків суду першої інстанції, а тому є безпідставними.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а підстав для його скасування через обставини, які зазначені у апеляційних скаргах не має.
Істотних порушень кримінально процесуального законодавства, що тягнуть скасування рішення суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи також не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 412 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_15 , залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора, у кримінальному провадженні ОСОБА_16 , залишити без задоволення.
Вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 липня 2018 року, щодо ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5