Дата документу 26.10.2020 Справа № 330/837/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 330/837/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1235/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_11 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 на вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 11 березня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Бердянська Запорізької області, громадянин України, не одружений, який має середню освіту, не працюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України, та йому призначено покарання:

- за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді 14 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді 10 років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань, остаточно призначено покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту затримання - з 19 березня 2017 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України №838-VIII від 26 листопада 2015 року) зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення за період з 19 березня 2017 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 матеріальної та моральної шкоди задоволено повністю та стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_12 у відшкодування матеріальної шкоди 5600 грн., у відшкодування моральної шкоди - 500 000 грн.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 про стягнення з обвинуваченого матеріальної та моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_10 у відшкодування моральної шкоди 200 000 грн. В частині стягнення матеріальної шкоди в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено долю речових доказів у відповідності до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України, за наступних обставин.

12 лютого 2017 року, приблизно о 1 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в громадському місці масового перебування громадян, а саме біля магазину «Дебют», що розташований за адресою: Запорізька область, Якимівський район, с. Радивонівка, вул. Центральна, після закінчення роботи розважального закладу «Кальвадос», розташованого біля магазину «Дебют» по вул. Центральна в с. Радивонівка Якимівського району Запорізької області, діючи умисно, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, зневажаючи існуючі в суспільстві загальновизнані правила поведінки і моральності, діючи з особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, використовуючи малозначний, нікчемний привід для сварки з будь-якою особою, зазначивши ОСОБА_13 про те, що йому не подобається, як ОСОБА_13 на нього дивиться, спровокував конфлікт, під час якого спричинив ОСОБА_13 побої, та після припинення сторонніми особами зазначеного конфлікту, продовжуючи вчиняти свої хуліганські дії, прагнучи подальшого грубого порушення громадського порядку і спричинення оточуючим тілесних ушкоджень, штовхнув ногою пляшку пива, яка стояла на землі біля ОСОБА_14 і ОСОБА_10 , спровокувавши з останніми сварку, під час якої, діючи з хуліганських мотивів, з метою умисного вбивства ОСОБА_14 та ОСОБА_10 наніс ОСОБА_10 удар кулаком в обличчя, від якого ОСОБА_10 впав на землю, після чого наніс ОСОБА_14 руками не менше 6 ударів в обличчя і два удари ножем в область грудної клітини зліва, чим спричинив ОСОБА_14 внутрішньочерепну травму, яка виразилася крововиливом під м`яку мозкову оболонку правої лобної долі, крововиливом в м`які тканини, синцями і саднами на голові, крововиливом і раною на слизовій оболонці лівої щічної області, і кваліфікується як тілесне ушкодження не менш, ніж середньої тяжкості; два проникаючі сліпі колото-різані поранення грудної клітини зліва з локалізацією шкіряних ран в проекції 6-го міжребер`я по передній пахвовій лінії зліва і в проекції 8-го міжребер`я по середній пахвовій лінії зліва з ушкодженням по ходу раневих каналів серцевої сорочки, серця, лівої легені, діафрагми, селезінки і лівої нирки, що ускладнилися розвитком масивної крововтрати, які за ознакою небезпечності для життя кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження та призвели до настання смерті потерпілого ОСОБА_14 в КУ «Якимівська центральна районна лікарня» Якимівської районної ради о 2 годині 55 хвилин 12 лютого 2017 року.

Крім того, 12 лютого 2017 року, приблизно о 1 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, направлений на вбивство з хуліганських мотивів ОСОБА_14 і ОСОБА_10 , знаходячись в громадському місці масового перебування громадян, а саме біля магазину «Дебют», що розташований за адресою: Запорізька область, Якимівський район, с. Радивонівка, вул. Центральна, після спричинення ОСОБА_14 ножем тяжких тілесних ушкоджень, спрямованих на заподіяння смерті ОСОБА_14 та від яких в подальшому настала його смерть, діючи умисно, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, зневажаючи існуючі в суспільстві загальновизнані правила поведінки і моральності, діючи з особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, незважаючи на заклики сторонніх осіб припинити хуліганські дії, наніс ОСОБА_10 , який підвівся з землі, удар кулаком в обличчя, від якого потерпілий ОСОБА_10 впав на землю, після чого наніс йому сім ударів ножем в область розташування життєво-важливих органів, а саме в область грудної клітини справа та правої руки, якою ОСОБА_10 закривався від ударів, заподіявши чотири колото-різаних сліпих поранення правої верхньої кінцівки, що ускладнилися сенсорною формою посттравматичної невропатії серединного і променевого нервів справа, два сліпих непроникаючих колото-різаних поранення грудної клітини без ушкодження крупних судин і нервових сплетінь, крововилив, рани і садно на червоній каймі і слизовій оболонці нижньої губи, синець на спинці носу, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, та одиночне сліпе колото-різане поранення правої поясничної області з ушкодженням правої нирки, що супроводжувалося в посттравматичному періоді розвитком субкапсулярної гематоми правої нирки, макрогематурією, повторними гемотампонадами сечового міхура, рецидивуючою кровотечею з правої нирки і постгеморагічною анемією, яке за ознакою небезпечності для життя кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, таким чином виконавши всі дії, які ОСОБА_7 вважав необхідними для настання смерті ОСОБА_10 , але смерть ОСОБА_10 не наступила з причин, які не залежали від волі ОСОБА_7 , оскільки потерпілого ОСОБА_10 безпосередньо після вчинення замаху на його життя було доставлено до КУ «Якимівська центральна районна лікарня» і в подальшому - до КУ «Мелітопольська міська лікарня № 1» та КУ «Запорізька обласна клінічна лікарня», де йому були надані необхідні медична допомога та медичне лікування, які запобігли настанню смерті потерпілого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду відносно нього скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.
В обґрунтування зазначає, що судом було допущено неповноту судового розгляду, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом невірно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та його особі.
Вказує, що суду у супереч вимог ч. 1 ст. 410, ч. 1 ст. 411, ст. 414 КПК України зайняв явно обвинувальний ухил та позицію прокурора, неодноразово відхиляв клопотання сторони захисту про допит певних осіб та проведення процесуальних дій. Вважає, що судові засідання проводилися формально, або переносились без належних на те підстав.
За наявності суперечностей між його показаннями, потерпілих та свідків, суд не надавши цьому значення, підтримав сторону обвинувачення, не усунувши вказані розбіжності.
Вважає, що наведене призвело до того, що його вину в суді не було доведено поза розумних сумнівів.
Вказує, що він як і раніше не заперечує той факт, що між ним та потерпілими відбувся конфлікт, але його ініціатором був не він. Не заперечує той факт, що наносив тілесні ушкодження, але робив це з метою захисту, і в ніякому випадку не бажав нікому настання смерті. Однак, такі його твердження, починаючи зі стадії досудового розслідування, не перевірялись.
Вказує, що він раніше не засуджувався за аналогічні злочини, має стійки соціальні зв`язки, а також постійне місце проживання та реєстрації, за дачу неправдивих свідчень засуджений не був. Наведене вказує, що суд безпідставно не взяв до уваги та не перевірив його свідчення, що в свою чергу ставить під сумнів законність ухваленого вироку.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 також просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд провадження у суді першої інстанції.
В обґрунтування зазначає, що вирок суду було постановлено передчасно так без врахування всіх обставин справи.
Так суд у вироку зазначив, що сторона захисту звернула увагу на недопустимість доказу - допиту потерпілого ОСОБА_10 у зв`язку з недотриманням судом перед його допитом (20 червня 2017 р о 12.35 год.) правил ч. 2 ст. 352 КПК України. Однак суд знехтував таким твердженням сторони захисту та у вироку зазначив, що потерпілого було попереджено про кримінальну відповідальність та роз`яснено права.
Захисник вважає, що таке твердження суду не узгоджується з імперативними приписами ч. 2 ст. 353 КПК України, згідно якої суд повинен був привести потерпілого до присяги.
Наведене, на переконання захисника, приводить до того, що не будучи приведеним до присяги, показання потерпілого можуть буди спотвореними, недостовірними. А враховуючи те, що він є єдиним очевидцем події, внаслідок яких йому було спричинено тілесні ушкодження та було спричинено загибель потерпілого ОСОБА_14 , на його показаннях ґрунтується значний обсяг обвинувачення. Крім того суд у вироку виклав повний текст показань вказаного потерпілого, надав їм оцінку як достовірним, та не піддав сумніву жодне з тверджень ОСОБА_10 щодо подій, внаслідок яких він став потерпілим.
Вважає, що такі порушення могли б бути усунуті шляхом повторного допиту потерпілого з дотриманням вимог КПК із подальшою оцінкою його показань як доказу.
Також захисник вказує, що судом не було враховано, що конфлікт був спровокований самими потерпілими.
У судовому засіданні було встановлено та підтверджено показаннями свідків, що після того, як обвинувачений турнув пляшку пива, потерпілі, для яких вона вже не представляла цінності, висловили в бік обвинуваченого свої невдоволення та вимоги щодо купівлі нової пляшки. При цьому як потерпілі так і інші особи, що були поряд з ними, почали наближатися до обвинуваченого, тим самим дали всі підстави обвинуваченому, що на нього готується напад. Суд не врахував, що між потерпілими та обвинуваченим до конфлікту були відсутні будь-які неприязні відносини, будь-які конфлікти у минулому.
Вказує, що Верховний Суд у постанові від 04.07.2018 р. у справі № 688/788/15-к зазначив, що події, які призвели до трагедії, тривали лічені секунди. Тому виглядає маловірогідним, за відсутності безсумнівних доказів зворотнього, що за ці секунди, за відсутністю конфлікту, засуджений міг сформулювати не тільки умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, але ще й план ухилення від відповідальності за вчинений злочин.
Захисник в апеляційній скарзі заперечує наявність у обвинуваченого умислу на вбивство та вказує, що за умови недопустимості як доказу показань потерпілого ОСОБА_10 необхідно звернути увагу на те, що обвинувачений не висловлював в його адресу жодних погроз вбивством. При цьому ОСОБА_10 вказує на те що удари, які наносив йому обвинувачений мали хаотичний порядок та не були спрямовані в одну область. Захисник вказує, що життєво важливі органи ОСОБА_10 були закриті кузовом автомобіля, під яким той знаходився в момент спричинення йому тілесних ушкоджень. Захисник вважає, що важливим є факт того, що обвинувачений закінчив спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 з власної ініціативи, а не з причин, які не залежали від нього, тому є невірним твердження, щодо наявності умислу на вбивство, який не було закінчено через обставини, що не залежали від обвинуваченого.
Захисник наголошує на тому, що кількість заподіяних ножових поранень та їх ступень тяжкості в цьому конкретному випадку не можуть обґрунтовувати висновок про спрямованість умислу обвинуваченого саме на умисне вбивство. Відсутні об`єктивні дані, які б свідчили, що обвинувачений завдаючи удари ножем потерпілому у різні частини тіла, бажав спричинити смерть, а не заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, які фактично і настали від його дій.
В обґрунтування цього доводу захисник посилається на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суд увід 20.12.2018 р. у справі № 753/14222/14-к.
Посилаючись на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 28.09.2017 р. у справі № 646/10855/15-к захисник вказує, що визначальним при кваліфікації дій особи за ст. 115 КК України є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій; при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
У даному випадку судом не було враховано всіх обставин події та суб`єктивне відношення обвинуваченого до його дій, направлених по відношенню потерпілих. За таких обставин, на переконання захисника, є обґрунтовані сумніви у наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 КК України, тобто суд невірно кваліфікував його дії.
Захисник вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і допущені недоліки судового слідства неможливо усунути в апеляційному суді, тому вирок підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду справи в суді першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 подав клопотання про повторне дослідження доказів, а саме: допит потерпілого ОСОБА_10 , протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12 лютого 2017 року та 19 квітня 2017 року; протокол допиту свідка ОСОБА_15 та фототаблиці до нього, з подальшим визнанням їх недопустимими доказами.

Вислухавши позицію обвинуваченого та його захисника з приводу заявленого клопотання, які його підтримали, потерпілих та їх представника, які заперечували проти задоволення вказаного клопотання, прокурора, який також заперечував проти задоволення клопотання, вважав його необґрунтованим та таким, що не містить передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження доказів, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Верховний Суд у своїй постанові від 10 червня 2020 року у справі № 712/2341/15-к (провадження № 51-6364км19) зазначив, що наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У частині 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Враховуючи, що повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду, то відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

В даному кримінальному провадженні вказані у клопотанні документи були досліджені судом першої інстанції та оцінені судом першої інстанції.

Фактів неповного або з порушеннями дослідження судом першої інстанції протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12 лютого 2017 року та 19 квітня 2017 року, протоколу допиту свідка ОСОБА_15 та фототаблиці до нього, в клопотанні захисником не наведено, і доводи його клопотання фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання цих доказів недопустимими.

За таких обставин колегія суддів прийняла рішення про відмову в задоволенні клопотання захисника в цій частині, оскільки визначених у ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження доказів захисник в обґрунтування клопотання не зазначив.

Разом з тим, оскільки з технічного запису судового засідання від 20 червня 2017 року, на якому зафіксовано перебіг судового засідання, вбачається, що перед допитому потерпілого ОСОБА_10 , суд першої інстанції дійсно в повній мірі не дотримався процедури приведення вказаної особи до присяги, яка передбачена частиною 2 статті 352 КПК України, колегія суддів вважала за необхідне повторно допитати потерпілого в судовому засіданні з метою усунення вказаного порушення, допущеного судом першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду, безпосередньо перед допитом потерпілого ОСОБА_10 , головуючим було встановлено відомості про його особу, з`ясовано, чи отримав він пам`ятку про права та обов`язки потерпілого, чи зрозумілі вони йому, а також попереджено потерпілого про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Встановивши відсутність перешкод для допиту потерпілого, головуючий у судовому засіданні привів його до присяги, зміст якої викладено в абзаці 2 ч. 2 ст. 352 КПК України, і факт виконання цих обов`язкових вимог потерпілий також підтвердив особистим підписом, що міститься у відповідному документі, який підтверджує приведення його до присяги.

Допитаний у судовому засіданні апеляційного суду потерпілий ОСОБА_10 показав, що 11 лютого 2017 року він із братом ОСОБА_14 відпочивали у товариша. Брат висловив бажання піти до бару «Кальвадос», він з ним не пішов. У ніч з 11 на 12 лютого 2017 року він пішов за братом у вказаний бар. Брат перебував там з ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . Зустрівшись з братом, потерпілий запропонував йому піти до дому. Брат сказав, що зараз ОСОБА_19 відвезе їх додому та вони вийшли з приміщення бару. Коли вийшли з бару, поставили пляшку пива на землю. Підійшов обвинувачений, турнув її. Йому сказали, що він повинен купити іншу. Потерпілий, розуміючи, обставини, які відбуваються, направлені на провокування конфлікту, усвідомлюючи, що провокуються бійка, повернувся до автомобіля, на якому під`їхав ОСОБА_19 та поклав у салон свій мобільний телефон. Коли повертався, відчув удар у лице, який наніс хтось з компанії ОСОБА_7 , хто це зробив на час допиту в апеляційному суді не пам`ятає. На міть від отриманого удару втратив свідомість, та коли почав приходити до себе та почав вставати, ОСОБА_7 почав наносити йому удари ножем, від яких він захищався, виставляючи у напрямок удару руку. Загалом ОСОБА_7 наніс чотири удари в руку, а потім, коли потерпілий відповзав під автомобіль, наніс ще 3 удари в область тулубу у задню поверхню грудної клітки. Під автомобіль потерпілий почав заповзати, щоб захистити своє життя. Заповз під автомобіль повністю, зовні залишилась лише рука. В цей час потерпілий кричав від болю, прохав ОСОБА_20 зупинитись. Після того ОСОБА_21 та ОСОБА_19 повезли його та потерпілого ОСОБА_22 до лікарні.

Після оголошення в апеляційному суді показань потерпілого ОСОБА_10 , які він дав в суді першої інстанції, потерпілий підтримав їх в повному обсязі та додав, що вони є більш повними, оскільки з часу події, часу його допит в суді першої інстанції та до допиту його апеляційному суді пройшло більше трьох років.

Після прямого допиту потерпілого, він надав відповіді на запитання сторін.

З урахуванням викладеного вище, а також враховуючи позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 216/825/15-к, судом апеляційної інстанції було усунуто процесуальне порушення, допущене судом першої інстанції під час допиту потерпілого, тому його показання не можна вважати недопустимим доказом в розумінні ст. 86 КПК України.

У судовому засіданні апеляційного суду по суті доводів апеляційних скарг захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 зазначив, що окрім викладеного в апеляційних скаргах, він звертає увагу на те, що суд також безпідставно встановив факт алкогольного сп`яніння на підставі показань свідків, які повідомили, що обвинувачений вживав алкоголь у невеликих розмірах, а також пояснили, що були сильно п`яними та не змогли підтвердити своїх показань щодо факту та обставин вживання обвинуваченим алкогольних напоїв, часу між вживанням алкоголю та вчиненням злочину, тому такі висновки суду першої інстанції є припущенням.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційні скарги без доповнень.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також їх представник адвокат ОСОБА_11 у судовому засіданні апеляційного суду заперечували проти задоволення апеляційних скарг та вважали вирок суду законним і просили залишити його без змін.

Прокурор у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційних скарг та зазначив, що вирок суду законний, а докази є допустимими протоколи впізнання складені відповідно до вимог КПК України. Також зазначив, що кількість тілесних ушкоджень, їх локалізація та знаряддя вчинення злочинів свідчать про наявність умислу саме на вбивство, а смерть ОСОБА_10 не настала лише у зв`язку з тим, що йому вчасно надали медичну допомогу.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, потерпілих та їх представника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та у відповідності до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самого обвинуваченого, потерпілих, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень не визнав та показав, що коли він підходив до хлопців, яких спочатку було 4, а потім залишилось 3, то зачепив ногою пляшку з пивом, яка стояла біля них. Після чого хлопці стали сваритись нецензурною лайкою та висловлювали на його адресу образи, все це продовжувалось 2-3 хвилини. Весь цей час він намагався їх заспокоїти, приблизно 5 разів просив хлопців припинити лайку, пропонував купити пиво, якщо це їх так образило. Він розпочав бійку першим, оскільки розумів, що був один та не мав навичок боксера чи борця. Бився з двома чи трьома хлопцями та під час бійки застосовував належний йому розкладний ніж. Можливо одного чи двох хлопців під час бійки зачепив ножем. Спершу він вдарив одного із потерпілих кулаком в щелепу та той відразу впав. Потім розпочалась бійка з іншими, під час якої він застосовував ніж. Він цілеспрямовано не наносив удари ножем потерпілим, а лише відмахувався від них ножем. Міг спричинити потерпілим тілесні ушкодження ножем вище поясу переважно по рукам, але куди саме спричинив сказати не може. Коли бійка закінчилась, він допоміг хлопцям піднятись та сісти в автомобіль, і вони всі поїхали. Додатково зазначив, що до події з потерпілими він знайомий не був та їх не знає, в той день алкогольні напої чи наркотичні засоби не вживав. В цей вечір у нього був конфлікт з якимось чоловіком, який був в стані алкогольного сп`яніння та не міг виразно розмовляти. Коли виник конфлікт він відштовхнув чоловіка та в цей час до нього підбігли дві жінки та він їх заспокоїв сказавши, що не буде більше його чіпати.
Таким чином, в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі сторона захисту не заперечувала факт того, що обвинувачений під час бійки наносив ножем тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , проте обвинувачений наполягав на тому, що наміру позбавити їх життя він не мав.

Позиції захисту зводилась до того, що потерпілі самі спровокували конфлікт та нецензурно висловлювались на адресу обвинуваченого через те, що він зачепив ногою пляшку з їх пивом, тому він перший розпочав бійку, оскільки намагався захистити себе від протиправних посягань потерпілих, в ході бійки хаотично розмахував ножем та дійсно міг випадково нанести ножем поранення потерпілим.
За таких обставин сторона захисту зазначала, що обвинувачений не мав умислу на вбивство, а лише оборонявся від протиправних дій з боку потерпілих, тому його дії були кваліфіковані невірно.
Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме в умисному протиправному заподіянні смерті потерпілому ОСОБА_14 та закінченому замаху на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_10 з хуліганських мотивів, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпілий ОСОБА_23 у суді першої інстанції показав, що він знаходився з ОСОБА_14 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 і ОСОБА_26 біля кафе «Кальвадос» і магазину «Дебют», і в цей час до них підійшов обвинувачений ОСОБА_7 , з яким вони не були раніше знайомі. Коли ОСОБА_7 підійшов до них, то навмисно штовхнув ногою їх пляшку з пивом, спровокувавши з ними сварку. Далі обвинувачений почав наносити ОСОБА_14 удари руками по голові і тулубу. ОСОБА_14 впав на землю, а ОСОБА_7 продовжував зверху наносити удари руками. Потерпілий побачив, що у ОСОБА_7 в руках був якийсь предмет, але що саме, не розгледів, оскільки ОСОБА_27 почав наносити йому удари в обличчя, від яких він впав на землю та втратив свідомість. Коли він прийшов до тями, то відчув та побачив, що обвинувачений, який до цього бив ОСОБА_14 , наносить удари і по його тілу кулаками, а потім почав наносити удари ножем йому по правій стороні тулубу. Він намагався правою рукою захищатися від ударів ножем, яких йому обвинувачений наніс в кількості приблизно семи, відповзав під автомобіль ВАЗ-2107, який стояв поруч. При цьому ОСОБА_7 мовчав, а він кричав від болю, просив припинити його бити. ОСОБА_7 припинив його бити ножем, з якою причини - для нього не зрозуміло, ще тричі вдарив ногою і пішов. У відповідь обвинуваченому він удари не наносив, лише захищав себе вільною рукою таким чином, щоб обвинувачений не вдарив в область серця, оскільки ОСОБА_7 намагався поцілити саме туди. Додатково зазначив, що до цього ОСОБА_7 спровокував бійку у той же спосіб, як і з ними обвинувачений штовхнув ногою пляшку з пивом, дівчина дала обвинуваченому ляпасу, обвинувачений вдарив рукою дівчину в голову, хлопець вступився за дівчину, вдарив у відповідь ОСОБА_7 , який почав бити хлопця, який також падав на землю. Ця бійка припинилася за втручанням сторонніх незнайомих осіб, які відвезли хлопця і дівчину від кафе «Кальвадос».
Показання потерпілого ОСОБА_23 , які він надав у суді першої інстанції повністю узгоджуються з тими, які він надав під час допиту в суді апеляційної інстанції.

В суді першої інстанції також була допитана потерпіла ОСОБА_9 , показання якої, на думку колегії суддів, не містять інформації про обставини, які підлягають доказуванню, оскільки безпосереднім свідком події вона не була, а про смерть ОСОБА_14 вона дізналась від потерпілого ОСОБА_23 .

Свідок ОСОБА_25 у суді першої інстанції показав, що він разом з ОСОБА_24 , ОСОБА_14 , ОСОБА_26 і ОСОБА_10 стояв біля автомобіля ВАЗ-2107, коли до них підійшов ОСОБА_7 і ногою перевернув пляшку з пивом, яка стояла на землі. Між ОСОБА_7 і ОСОБА_14 з цього приводу виникла сварка. Обставини безпосередньо нанесення обвинуваченим ударів ножем потерпілим йому відомі не були, оскільки він відійшов до знайомого ОСОБА_7 - ОСОБА_28 , який стояв поруч, щоб вмовити того залагодити конфлікт. Приблизно через 5 хвилин він підійшов до автомобіля ВАЗ-2107 і побачив ОСОБА_10 біля заднього лівого колеса, який кричав, що його порізали, а ОСОБА_14 мовчки лежав біля автомобіля.
Свідок ОСОБА_24 у суді першої інстанції показав, що він разом з ОСОБА_25 , ОСОБА_14 , ОСОБА_26 і ОСОБА_10 стояв біля автомобіля ВАЗ-2107, коли до них підійшов ОСОБА_7 і спровокував сварку, в ході якої почав наносити ОСОБА_14 удари руками по голові і тулубу. ОСОБА_14 впав на землю, а ОСОБА_7 продовжував зверху наносити йому удари руками. Він намагався припинити бійку, хотів підійти до ОСОБА_7 і ОСОБА_14 , але його не пустили чоловіки вірменської національності, а ОСОБА_27 почав з ним битися. Далі він побачив, що ОСОБА_7 б`є руками ОСОБА_10 , який, лежачи на землі, намагався сховатися під його автомобіль ВАЗ-2107 і дуже кричав від болю. ОСОБА_7 з невідомої причини припинив бити ОСОБА_10 і відійшов від автомобіля. Додатково зазначив, що він бачив, як ОСОБА_7 раніше до цієї події підійшов до незнайомого хлопця, збив його пиво ногою, спровокувавши сварку, після чого почав бити цього хлопця. Коли хлопець почав перемагати ОСОБА_7 , останньому допомогли побити цього хлопця його знайомі ОСОБА_27 і двоє чоловіків вірменської національності. ОСОБА_7 також вдарив незнайому дівчину, яка намагалася вступитися за цього хлопця, дівчина втрачала свідомість.
Свідок ОСОБА_29 у суді першої інстанції показав, що він знаходився з ОСОБА_30 , ОСОБА_27 та дівчиною на ім`я ОСОБА_31 біля нічного клубу «Кальвадос». ОСОБА_7 підійшов до незнайомих йому чоловіків, які знаходилися біля автомобіля ВАЗ-2107 і почав з ними розмовляти, при цьому або навмисно, або необережно збив ногою пляшку з пивом, що стояла на землі біля чоловіків, між ними розпочалася сварка. ОСОБА_7 почав наносити удари руками одному з чоловіків, який в результаті цього впав на землю, а потім іншому, який також впав і почав кричати від болю. ОСОБА_7 при цьому продовжував бити другого чоловіка і вигукував, що всіх поріже. Потім ОСОБА_7 пішов до чоловіка, якого бив першим, і щось ховав у руці. ОСОБА_7 знов почав бити того хлопця руками, хоча сторонні кричали, щоб він припинив бити лежачого. Він припустив, що у ОСОБА_7 в руках є ніж, і побіг до нього припинити бійку, але ОСОБА_7 сам з невідомої йому причини припинив наносити удари. Під час цієї бійки ніхто з присутніх ОСОБА_7 ударів не наносив. Окрім цього, ОСОБА_7 після того, як припинив наносити удари одому з незнайомців, відвернувся в сторону і почав витирати предмет, який знаходився в його руці.
Свідок ОСОБА_32 у суді першої інстанції показав, що він бачив, як ОСОБА_7 вдарив рукою ОСОБА_14 і той упав на землю біля автомобіля. Потім ОСОБА_7 вдарив ОСОБА_10 , але вже з іншого боку автомобіля. ОСОБА_33 також впав на землю. Будь-які інші особи потерпілих не били, також він не бачив, щоб потерпілі наносили ОСОБА_7 якісь удари.
Свідок ОСОБА_26 у суді першої інстанції показав, що він бачив обвинуваченого ОСОБА_7 , який відпочивав з ОСОБА_34 і ще двома-трьома незнайомими йому чоловіками та вживав пиво. Коли кафе зачинилось, він з ОСОБА_17 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 і ОСОБА_37 неподалік від кафе стояли біля автомобіля ВАЗ-2107. До них підійшов обвинувачений ОСОБА_7 і демонстративно ногою перекинув пляшку з пивом, яку потерпілий ОСОБА_14 до того поставив на землю біля себе. Коли вони, обурені такою поведінкою, запитали у обвинуваченого, навіщо він таке зробив, той покликав своїх знайомих, які перебували біля порога кафе «Кальвадос», крикнувши їм, що начебто від нього чогось домагаються, хоча жодних дій відносно ОСОБА_7 вони не вчиняли. В цей момент йому зателефонувала мати і він, розмовляючи по телефону, відійшов у бік. Коли він відходив, до автомобіля направлялися 3-4 чоловіки з компанії ОСОБА_7 , на той момент будь-яких бійок ще не було. Він не бачив, що відбувалося біля автомобіля потім, але чув, як хтось з чоловіків дуже кричав від болю. Він був відсутній приблизно 5 хвилин. Коли він повернувся, то автомобіль ВАЗ-2107 з його знайомими вже від`їжджав від магазину «Дебют».
Свідок ОСОБА_38 у суді першої інстанції показав, що він з ОСОБА_39 на автомобілі ВАЗ-2109 їхали для того, щоб забрати ОСОБА_27 і його знайомих. Йому зателефонував ОСОБА_7 , який сказав, щоб вони швидше приїхали, оскільки, як зазначив ОСОБА_7 , він «почикав» людей біля нічного клубу «Кальвадос». По дорозі ОСОБА_7 розповів, що під час бійки біля нічного клубу «Кальвадос» він підрізав двох незнайомих чоловіків, але не переймається з цього приводу, оскільки має пояснення своїм діям.
Свідок ОСОБА_13 у суді першої інстанції показав, що одразу після закриття кафе «Кальвадос» ОСОБА_7 спровокував з ним сварку, навмисно перекинувши його пляшку пива ногою, після чого почав його бити. Також ОСОБА_7 вдарив його дружину, яка намагалася припинити бійку. Хтось із сторонніх осіб все ж таки допоміг припинити бійку і вони з дружиною одразу поїхали додому.
Свідок ОСОБА_40 в суді першої інстанції надала показання, аналогічні показанням свідка ОСОБА_13 .

Свідок ОСОБА_15 у суді першої інстанції показала, що у обвинуваченого були постійно сутички з відпочиваючими бару «Кальвадос». Вона особисто бачила в барі «Кальвадос», як ОСОБА_7 діставав ніж під час конфлікту з іншими відпочиваючими. Приводом для конфлікту було те, що незнайомий їй хлопець не навмисно зачепив (штовхнув) ОСОБА_7 . Хлопець намагався заспокоїти його словами, але ОСОБА_7 кричав, що «поріже всю Радивонівку», використовував нецензурні слова, в результаті чого розпочалася бійка.
Хоча показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_41 та ОСОБА_15 не містять інформації безпосередньо про обставини заподіяння обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілим ОСОБА_23 та ОСОБА_14 ударів ножем, колегія суддів враховує їх як такі, що мають доказове значення по даному кримінальному провадженню, оскільки свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_40 повідомили про те, що обвинувачений незадовго до конфлікту з потерпілими ОСОБА_23 та ОСОБА_14 , таким самим чином спровокував конфлікт з ними та наніс їм тілесні ушкодження використовуючи малозначний привід, а свідок ОСОБА_15 повідомила дані, що характеризують особу обвинуваченого, а саме: схильний до провокування конфліктів, приймав участь в бійках, демонстрував ніж під час попередніх конфліктів з іншими особами та погрожував його застосуванням.

Свідок ОСОБА_30 у суді першої інстанції показав, що на відстані приблизно 10 метрів від кафе він побачив легковий автомобіль, поряд з яким була компанія з приблизно трьох незнайомих чоловіків, які обізвали ОСОБА_7 нецензурною лайкою. З якої причини чоловіки обізвали ОСОБА_7 , йому не відомо. ОСОБА_7 він побачив у той момент, коли той був вже біля автомобіля. Він не бачив, як ОСОБА_7 підходив до автомобіля, але побачив, що двоє чоловіків наближалися до ОСОБА_7 , він один раз вдарив кулаком одного з чоловіків і той впав. Потім ОСОБА_7 вдарив ще одного кулаком і той також впав. Після цього ОСОБА_7 відійшов від тих чоловіків, а йому пояснив, що вдарив їх тому, що його облаяли. Він не бачив, чи наносив ОСОБА_7 ще удари. Третій чоловік в бійку з ОСОБА_7 не вступав. Незнайомі чоловіки одразу ж самостійно підвелися з землі і на автомобілі уїхали.
Дослідивши такі показання свідка ОСОБА_42 колегія суддів вважає їх такими, що надані з метою уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності, оскільки вони повністю не узгоджуються з показаннями допитаних у судовому засіданні потерпілого, інших свідків та дослідженими документами, до того ж, вказаний свідок є знайомим обвинуваченого, тобто зацікавленою особою, тому його показання не можуть бути враховані як об`єктивні та неупереджені.

В суді першої інстанції також були допитані свідки ОСОБА_28 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 та ОСОБА_27 , показання яких, на думку колегії суддів, не містять інформації про обставини, які підлягають доказуванню, оскільки безпосередніми свідками події вони не були, з приводу обставин заподіяння потерпілим тілесних ушкоджень вони нічого повідомити не змогли.

Разом з тим, підстав не довіряти показанням потерпілого ОСОБА_23 , свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_24 , ОСОБА_29 , ОСОБА_45 , ОСОБА_26 та ОСОБА_46 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційних скаргах не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілого та свідків.

Показання вищезазначених потерпілого та свідків в суді першої інстанції є логічними та послідовними, вони повністю узгоджуються між собою та з дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з дослідженого протоколу огляду місця події від 12 лютого 2017 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є ділянка місцевості біля магазину «Дебют» по вул. Центральній в с. Радивонівка Якимівського району Запорізької області, під час проведення якого було виявлено та вилучено сліди речовини бурого кольору, з яких зроблені змиви, дві пляшки з-під пива, один пластиковий стакан та недопалок цигарки (т. 1, а.с. 23-34).
З протоколів огляду від 12 лютого 2017 року та фототаблиць до них вбачається, що об`єктом огляду були автомобіль ВАЗ-21073 білого кольору, особисті речі потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_25 , обвинуваченого ОСОБА_7 під час проведення яких були виявлені та виявлено речі, на яких містились нашарування РБК (т. 1, а.с. 49-53, 59-61, 67-72, 78-85, 98-104).

З висновків експертів № 493 від 16 березня 2017 року, № 494 від 7 березня 2017 року, № 496 від 9 березня 2017 року, № 723 від 18 квітня 2017 року, № 495 від 9 березня 2017 року, № 947 від 27 квітня 2017 року, № 785 від 12 квітня 2017 року, вбачається, що на вилучених речах обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_25 встановлена наявність крові людини, походження якої від потерпілих ОСОБА_14 та/або ОСОБА_10 не виключається (т. 1, а.с. 161-163, 170-172, 179-181, 188-190, 197-199, 206-209, 247-249).
З протоколу огляду трупа від 13 лютого 2017 року вбачається, що об`єктом огляду є труп ОСОБА_14 , під час проведення огляду встановлено наявність на тілі тілесних ушкоджень, а саме: синці і садна на голові, крововилив і рана на слизовій оболонці лівої щочної області, два проникаючі сліпі колото-різані поранення грудної клітини зліва з локалізацією шкіряних ран в проекції 6-го міжребер`я по передній пахвовій лінії зліва і в проекції 8-го міжребер`я по середній пахвовій лінії зліва (т. 1, а.с. 92-97).
З висновку експерта № 29 від 13 лютого 2017 року вбачається, що під час дослідження трупу ОСОБА_14 виявлені тілесні ушкодження: внутрічерепна травма, яка виразилася крововиливом під м`яку мозкову оболонку правої лобної долі, крововиливом в м`які тканини, синцями і саднами на голові, крововиливом і раною на слизовій оболонці лівої щочної області, яка кваліфікується як тілесне ушкодження не менш, ніж середньої тяжкості; два проникаючі сліпі колото-різані поранення грудної клітини зліва з локалізацією шкіряних ран в проекції 6-го міжребер`я по передній пахвовій лінії зліва і в проекції 8-го міжребер`я по середній пахвовій лінії зліва з ушкодженням по ходу раневих каналів серцевої сорочки, серця, лівої легені, діафрагми, селезінки і лівої нирки, що ускладнилися розвитком масивної крововтрати, які за ознакою небезпечності для життя кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження та призвели до настання смерті потерпілого. Внутрічерепна травма утворилася від дії не менш ніж 6 травматичних впливів твердими тупими предметами з обмеженою травмуючою поверхнею, можливо при ударах руками, які прийшлися в різні області обличчя. Ушкодження в області обличчя, ймовірно, утворилися раніше колото-різаних поранень. В крови від трупу виявлено етиловий алкоголь в концентрації 1,2 проміле, що відповідає легкому ступеню алкогольного сп`яніння. Смерть ОСОБА_14 наступила о 2 годині 55 хвилин 12 лютого 2017 року (т. 2, а.с. 42-49).
З висновку експерта № 258 від 8 травня 2017 року вбачається, що пошкодження на шкіряному клапті з грудної клітини від трупу ОСОБА_14 є колото-різаним, були спричинені пласким одностороннє-гострим колюче-ріжучим предметом. яким міг бути клинок ножа, найбільша ширина зануреної частини якого становила біля 18-21 мм. Результати експериментально-порівняльного дослідження не виключають можливість їх нанесення клинком представленого на експертизу ножа (т. 2, а.с. 34-36).
З висновку експерта № 39 від 10 травня 2017 року вбачається, що утворення комплексу тілесних ушкоджень, виявлених при проведенні експертизи трупу ОСОБА_14 , при обставинах, вказаних ОСОБА_7 при проведенні слідчого експерименту з його участю від 22 березня 2017 року, виключається. Колото-різані поранення грудної клітини у ОСОБА_14 могли виникнути при обставинах, вказаних ОСОБА_7 при проведенні слідчого експерименту. Утворення внутрішньочерепної травми, виявленої у ОСОБА_14 , при обставинах, вказаних ОСОБА_7 при проведенні слідчого експерименту, виключається зважаючи на те, що ОСОБА_47 не вказав на нанесення ударів тупими предметами (руками, ногами) в область голови (т. 2, а.с. 54-55).
З висновку експерта № 14 від 13 лютого 2017 року вбачається, що у потерпілого ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження: одиночне сліпе колото-різане поранення правої поясничної області з ушкодженням правої нирки, що супроводжувалося в посттравматичному періоді розвитком субкапсулярної гематоми правої нирки, макрогематурією, повторними гемотампонадами січового міхура, рецидивуючою кровотечею з правої нирки і постгемаррогічною анемією, яке за ознакою небезпечності для життя кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження; чотири колото-різаних сліпих поранення правої верхньої кінцівки, що ускладнилися сенсорною формою посттравматичної невропатії серединного і променевого нервів справа, два сліпих непроникаючих колото-різаних поранення грудної клітини без ушкодження крупних судин і нервових сплетінь, крововилив, рани і садно на червоній каймі і слизовій оболонці нижньої губи, синець на спинці носу, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. ОСОБА_10 було нанесено сім ударів колюче-ріжучим предметом і не менше двох ударів твердими тупими предметами в обличчя (т. 2, а.с. 71-77).
З протоколу проведення слідчого експерименту від 11 травня 2017 року та відеозапису до нього вбачається, як потерпілий ОСОБА_10 продемонстрував, за яких обставин обвинувачений ОСОБА_47 спричинив йому та потерпілому ОСОБА_14 ножові поранення та інші тілесні ушкодження, і його показання є аналогічними тим, які він надав під час допиту в судах першої та апеляційної інстанцій (т. 2, а.с. 124-128).

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12 лютого 2017 року та фототаблиці до нього вбачається, що потерпілий ОСОБА_10 серед пред`явлених осіб для впізнання, за короткою зачіскою, формою обличчя, специфічно прямими бровами та формою щелепи впізнав ОСОБА_7 , який зображений на фото під № 3, та пояснив, що це чоловік, який 12 лютого 2017 року о 1 годині наніс йому та ОСОБА_14 ножем тілесні ушкодження (т. 2, а.с. 117-119).

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19 квітня 2017 року та фототаблиці до нього вбачається, що свідок ОСОБА_44 серед пред`явлених осіб для впізнання, за загальними рисами обличчя впізнав ОСОБА_7 , який зображений на фото під № 1, та пояснив, що це його знайомий на прізвисько « ОСОБА_48 », якого він востаннє бачив у ніч з 11 лютого 2017 року на 12 лютого 2017 року біля бару «Кальвадос» та магазину «Лимончик», оскільки відпочивав з ним в одній компанії (т. 2, а.с. 236-238).

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19 квітня 2017 року та фототаблиці до нього вбачається, що свідок ОСОБА_25 серед пред`явлених осіб для впізнання, за загальними рисами обличчя, особливими щелепою та бровами впізнав ОСОБА_7 , який зображений на фото під № 3, та пояснив, що це чоловік на прізвисько « ОСОБА_48 », який розпочав конфлікт з ОСОБА_14 та ОСОБА_10 біля кафе «Кальвадос» (т. 2, а.с. 239-241).
З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19 квітня 2017 року та фототаблиці до нього вбачається, що свідок ОСОБА_24 серед пред`явлених осіб для впізнання, за рисами обличчя, бровами та формою щелепи впізнав ОСОБА_7 , який зображений на фото під № 2, та пояснив, що це чоловік на прізвисько « ОСОБА_48 », який наносив тілесні ушкодження ОСОБА_14 та ОСОБА_10 біля автомобіля та кафе «Дебют» (т. 2, а.с. 242-244).
З висновку судово-психіатричного експерта № 228 від 19 квітня 2017 року вбачається, що ОСОБА_7 психічних розладів не виявляв та в теперішній час не виявляє. У період вчинення правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, перебував у стані простого алкогольного сп`яніння. Він має такі індивідуально-психологічні особливості: емоційну нестійкість, імпульсивність, схильність давати неправдиві відповіді. Під час скоєння правопорушення не виявляв ознак стану вираженої емоційної збудженості чи емоційної напруженості та будь-якого особливого емоційного стану, який би порушував свідомість та міг би розглядатись як психологічна основа виникнення сильного душевного хвилювання. ОСОБА_7 міг повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом в даний час також може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 2, а.с. 22-29).

Також в матеріалах кримінального провадження містяться висновки експерта № 17-116 від 28 квітня 2017 року, № 781 від 30 березня 2017 року, № 488 від 21 лютого 2017 року, № 786 від 11 квітня 2017 року, № 124 від 6 березня 2017 року, № 123 від 6 березня 2017 року, № 20 від 28 лютого 2017 року, № 19 від 13 лютого 2017 року, № 18 від 28 лютого 2017 року, № 17 від 28 лютого 2017 року, № 16 від 3 березня 2017 року, № 15 від 28 лютого 2017 року, але наявні в них відомості, на думку колегії суддів, не містять інформації про обставини, які підлягають доказуванню (т. 1, а.с. 137-139, 146, 153, 216; т. 2, а.с. 7-8, 15-16, 81, 85, 89, 93, 97, 101).
Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності і в сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив саме умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_14 з хуліганських мотивів та закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншої людини з хуліганських мотивів - потерпілого ОСОБА_10 , і підстави для визнання дій обвинуваченого такими, що були вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів у суду першої інстанції були відсутні.
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про відсутність умислу на позбавлення життя потерпілих були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну оцінку, і колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.
Вирішуючи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий (спрямованість умислу винуватого), необхідно зважати на сукупність всіх обставин вчиненого діяння і враховувати не тільки поведінку винуватого до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, характер поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілим, а й спосіб вчинення злочину, засоби і знаряддя злочину.

Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками (у матеріальних складах злочину).

Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі.

Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

Про наявність прямого умислу можуть свідчити, зокрема, конкретні діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого, і які, або дійсно потягли смерть потерпілого, або не привели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

Виходячи з обставин даного кримінального провадження, між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілими ОСОБА_14 і ОСОБА_10 конфлікт виник раптово, який був спровокований обвинуваченим з використанням малозначного, нікчемного приводу, в ході якого обвинувачений наніс потерпілому ОСОБА_14 не менше шести ударів руками в область обличчя та два удари ножем в область грудної клітини, після чого, наніс потерпілому ОСОБА_10 один удар кулаком в обличчя, від якого останній впав на землю, а обвинувачений наніс йому ще сім ударів ножем, три з яких потрапили в область грудної клітини, а ще чотири в область правої верхньої кінцівки потерпілого ОСОБА_10 , який намагався закритись від ударів обвинуваченого руками.

Крім того, з досліджених в суді першої інстанції доказів вбачається, що між обвинуваченим та потерпілими протягом всього вечора взагалі ніяких конфліктних ситуацій не виникало.

Разом з тим, вийшовши на вулицю з кафе, обвинувачений підійшов до раніше незнайомих йому потерпілих та штовхнув ногою пляшку з їх пивом, навмисно спровокувавши з ними сварку, в ході якої першим безпричинно почав наносити спочатку ОСОБА_14 , а потім ОСОБА_10 удари руками та ножем.
Колегія суддів також враховує, що в той же день незадовго до конфлікту з потерпілими ОСОБА_14 і ОСОБА_10 , обвинувачений таким самим чином спровокував конфлікт з ОСОБА_13 та ОСОБА_49 , яким він також спочатку навмисно перекинув пляшку з пивом, а потім почав їх бити.

Вказана поведінка обвинуваченого та потерпілих до бійки та під час неї, той факт, що конфлікт розпочався після того, як обвинувачений, використовуючи малозначний привід, почав бити потерпілих, тяжкість отриманих потерпілими тілесних ушкоджень, їх локалізація, спосіб завдання, а також відсутність даних про наявність конфлікту з потерпілими, свідчать про те, що обвинувачений не відчував реальної загрози з боку потерпілих, і спростовують версію сторони захисту про те, що ОСОБА_7 використав ніж виключно для самозахисту та свідчать про наявність в діях обвинуваченого прямого умислу на заподіяння смерті потерпілим ОСОБА_14 і ОСОБА_10 .

Натомість, обвинувачений ОСОБА_7 дістав ніж та наніс потерпілому ОСОБА_14 два удари ножем у життєво важливий орган область грудної клітини, після чого наніс іншому потерпілому ОСОБА_10 7 ударів ножем 3 удари в область грудної клітини та 4 в область правої верхньої кінцівки, які потрапили в цю область тіла лише тому, що потерпілий, захищаючись намагався прикритись від ударів.

Враховуючи характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченим, спосіб нанесення тілесних ушкоджень, використання у якості знаряддя злочину заздалегідь заготовленого ножа, який він тримав при собі як особисту річ, інтенсивність і силу ударів, яких в сукупності було не менше дев`яти, кількість і локалізацію тілесних ушкоджень, які потерпілим завдані у життєво важливі органи, а також поведінку обвинуваченого, який намагався витерти кров зі знаряддя злочину, залишив місце події, швидку допомогу потерпілим не викликав, припинив свої дії лише після того, як вчинив усі дії, які вважав необхідними для вбивства потерпілих, - усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_7 мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілих.

Діяння, до яких вдався обвинувачений, не дають підстав вважати, що він мав намір спричинити потерпілим будь-які тілесні ушкодження, вони (діяння) були завідомо для нього такими, що потягнуть смерть потерпілих, які в одному випадку досягли своєї мети, а в іншому не привели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілий ОСОБА_10 сховався під автомобілем та йому було своєчасно надано медичну допомогу.

З урахуванням викладеного, будь-яких розумних сумнівів у тому, що при вчиненні злочинів ОСОБА_7 діяв з прямим умислом на вбивство, тобто бажав настання смерті потерпілих ОСОБА_14 і ОСОБА_10 , немає, і такий висновок щодо кваліфікації дій обвинуваченого узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 51-3454км18 (єдиний унікальний номер 219/10340/16-к).

Безпідставними також є й доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про нанесення потерпілим ударів ножем з метою свого захисту від протиправних посягань потерпілих.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.
Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань, встановлене ч. 3 ст. 27 Конституції України.

Відповідно до абз. 2, 3 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
До того ж, стан необхідної оборони існує протягом суспільного небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент, а також лише за умови необхідності негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

З огляду на ч. 3 ст. 36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.
Колегія суддів зазначає, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

При цьому, суд констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази доводять наявність в діях ОСОБА_7 складів кримінальних правопорушень, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України, тобто умисного вбивства та замаху на умисне вбивство при кваліфікуючих ознаках, і з цією позицією суд апеляційної інстанції повністю погоджується.

Суд першої інстанції навів переконливі аргументи на обґрунтування такого висновку, тому колегія суддів визнає його правильним та вважає доводи апеляційних скарг про те, що обвинувачений діяв у стані необхідної оборони такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Частина 1 статті 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, тобто за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

З об`єктивної сторони даний злочин характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідком, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

Якщо ж наслідки у вигляді смерті людини, як у випадку кваліфікації дій ОСОБА_7 за епізодом нанесення ударів ножем потерпілому ОСОБА_10 , не настали з причин, незалежних від волі винної особи, то такі дії слід кваліфікувати як замах на вказаний злочин, який може бути вчинений лише за наявності прямого умислу.

Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК України, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання. При цьому відповідальність настає лише у випадку перевищення особою, яка захищається, меж необхідної оборони.
Проаналізувавши доводи апеляційних скарг, показання потерпілого ОСОБА_10 , свідків та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що факт вчинення потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_14 дій, які могли б бути розцінені ОСОБА_7 як посягання на охоронювані законом права та інтереси обвинуваченого, а також створення реальної загрози заподіяння шкоди, не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим, підстави для виникнення стану необхідної оборони у обвинуваченого були відсутні.
Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що він хоча і не визнав своєї вини у вчиненні злочинів, зазначаючи що умислу на вбивство не мав, однак, не заперечував того, що перший почав бійку та завдав ОСОБА_10 та ОСОБА_14 удари ножем, але зробив це вже після того, як нібито зрозумів, що компанія потерпілих є більшою за чисельністю, а він не володіє навичками боксера чи борця, тому з метою недопущення протиправного посягання з боку потерпілих, він таким чином намагався захистити себе, хаотично розмахуючи ножем.

Версія обвинуваченого щодо з приводу того, що саме потерпілі спровокували конфлікт, а також нецензурно висловлювались на його адресу через те, що він зачепив ногою пляшку з їх пивом, не тільки не підтверджена жодним із досліджених судом доказів, а й взагалі, повністю спростовується ними, і на користь вказаної версії обвинуваченого також не свідчить і те, що жоден зі свідків не зазначає про здійснення якого-небудь нападу на ОСОБА_7 , разом з тим, показання свідків та потерпілого сходяться у тому, що обвинувачений ще до безпосереднього конфлікту з потерпілими вже провокував конфлікт з іншими відпочиваючими кафе за таких самих обставин.

Колегія суддів також враховує позицію потерпілого ОСОБА_10 та безпосередніх свідків вказаної події, яка полягає в тому, що вони, як безпосередньо після вказаної події, так і на стадії досудового розслідування під час проведення усіх слідчих дій за їх участі, а також протягом судового розгляду, категорично надавали абсолютно незмінні, стабільні та аналогічні показання з приводу обставин нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 ударів ножем потерпілим.

Також не знайшли свого підтвердження показання обвинуваченого в частині того, що потерпілі були агресивними та погрожували йому, у зв`язку з чим, колегія суддів критично оцінює таку версію обвинуваченого, і вважає, що його показання є лише позицією захисту, яка має на меті уникнення від кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину і замаху на вчинення аналогічного особливо тяжкого злочину, та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів, оскільки показання обвинуваченого не тільки не підтверджуються показаннями потерпілого та свідків, а й навпаки, повністю спростовуються ними.

Разом з тим колегія суддів враховує, що нанесення потерпілим у сукупності 9 ударів ножем, 5 з яких були в область грудної клітини, свідчить виключно про бажання з ними розправитись, а не про перебування в стані необхідної оборони.

З огляду на фактичні обставини справи, вбачається що конфлікт між обвинуваченим та потерпілими розпочався раптово, жодних неправомірних дій по відношенню до обвинуваченого потерпілі не вчиняли, інші присутні під час цього особи не бачили підстав для необхідності втрутитись до конфлікту у зв`язку з якоюсь неправомірною поведінкою потерпілих, що у сукупності свідчить про відсутність реальної загрози з боку потерпілих для обвинуваченого.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку взагалі не відбувалося такого посягання, яке б викликало у того, хто захищається (чи захищає), невідкладну необхідність у заподіянні тому, хто посягає, шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання та вважає, що обставини даної справи не давали підстав для висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, яке б виправдало заподіяння смерті одному потерпілому та здійснення замаху на заподіяння смерті іншому потерпілому.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 51-646км18, постанові Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 51-3258км18, постанові Верховного Суду від 6 вересня 2018 року у справі № 51-1747км18, постанові Верховного суду від 25 вересня 2018 року № 51-2889км18.
З огляду на фактичні обставини справи та наявні у справі докази не встановлено, від якого саме суспільно небезпечного посягання або реальної загрози такого посягання захищався обвинувачений шляхом заподіяння потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.
З досліджених судом доказів є очевидним, що дійсно у обвинуваченого та потерпілих виникла та існувала конфліктна ситуація, в ході якої обвинувачений, об`єктивно не перебуваючи у стані необхідної оборони умисно, діючи з хуліганських мотивів, використовуючи нікчемний привід, заподіяв потерпілому ОСОБА_14 умисні тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких настала його смерть, після чого, заподіяв потерпілому ОСОБА_10 умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

З огляду на вищенаведені докази та обставини, що ними підтверджуються, колегія суддів вважає об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому органом досудового розслідування кримінальних правопорушень, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України.
Що стосується доводів апеляційних скарг з приводу покладення в основу обвинувального вироку в якості доказів показань потерпілого та свідків, які є суперечливими та такими, що викликають сумніви у їх достовірності, то ці доводи спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема технічними записами судових засідань та мотивувальною частиною вироку, з яких вбачається, що їх показання викладені в обсязі, необхідному та достатньому для встановлення фактичних обставин вчиненого злочину, вказані показання потерпілого та свідків є логічними та послідовними, повністю узгоджуються між собою щодо істотних обставин справи та узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами і не узгоджуються щодо істотних обставин вчиненого злочину лише з показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_50 .

Незважаючи на те, що апеляційний суд не знайшов підстав для повторного дослідження в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12 лютого 2017 року та 19 квітня 2017 року за участі потерпілого та свідків, протоколу допиту свідка ОСОБА_15 та фототаблиці до нього, колегія суддів вважає за необхідне висловитись з приводу доводів клопотання захисника обвинуваченого з приводу недопустимості цих доказів.

Так, зі змісту вищевказаних протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12 лютого 2017 року та 19 квітня 2017 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_10 та свідки ОСОБА_44 , ОСОБА_25 та ОСОБА_24 чітко зазначили ознаки, за якими вони впізнали особу ОСОБА_7 , тому вказані слідчі дії були проведені у повній відповідності зі статтею 228 КПК України, і підстав для визнання недопустимими доказами протоколів, складених за результатами їх проведення відсутні.
Також є безпідставними доводи захисника обвинуваченого з приводу необхідності визнання протоколу допиту свідка ОСОБА_15 та фототаблиці до нього недопустимим доказом, оскільки з мотивувальної частини оскаржуваного вироку вбачається, що враховуючи вимоги ч. 4 ст. 95 КПК України з метою дотримання передбаченого ст. 23 КПК України принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів, суд першої інстанції не враховував у якості доказу протокол допиту свідка ОСОБА_15 та фототаблицю до нього, тому що ці показання були надані на досудовому розслідуванні, а суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Інші доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника щодо наявності сумнівів з приводу доведеності його вини є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводи про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані обвинувачений, потерпілі, всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Доводам сторони захисту у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних, допустимих та достовірних доказів.

З приводу доводів захисника обвинуваченого, які не були включені до апеляційної скарги, але були висловлені безпосередньо а апеляційному суді, щодо відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України, обставиною, що обтяжує покарання визнається вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке в подальшому місцевий суд визнав доведеним, інкримінував ОСОБА_7 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Цю ж обставину було зазначено в обвинувальному акті як таку, що обтяжує покарання відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Обґрунтовуючи свій висновок про визнання обставиною, що обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, місцевий суд послався на показання свідків ОСОБА_51 та ОСОБА_26 , які зазначали про те, що бачили, як ОСОБА_7 вживав алкогольні напої.

Щодо показань свідка ОСОБА_42 в цій частині у колегії апеляційного суду не має об`єктивних підстав ставити під сумнів їх достовірність.

Підстав сумніватися в правдивості й достовірності показань свідків в цій частині у суду першої інстанції не було, з чим погоджується і колегія суддів.

Оцінивши відповідно до ст. 94 КПК України показання свідків в цій частині, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 інкримінованих йому злочинів у стані алкогольного сп`яніння і правильно визнав цю обставину такою, що обтяжує його покарання.

Колегія суддів наголошує, що норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК України.

Тому доводи захисника обвинуваченого про те, факт перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння повинен підтверджуватися виключно на підставі висновку відповідного експерта, або іншими документами, які матеріали кримінального провадження не містять, не ґрунтуються на положеннях процесуального закону.

Такий висновок узгоджується з позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 51-8622км18 (єдиний унікальний номер 643/20474/15-к).

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням йому остаточного покарання у вигляді 15 років позбавлення волі, яке з урахуванням даних про особу обвинуваченого, відсутності обставин, що пом`якшують покарання, наявності обставини, що обтяжує покарання, не є явно несправедливим через суворість.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 11 березня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.7 ч.2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4