УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2020 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000558 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушеннях, передбачених ч. 1 ст. 186, ч.1 ст. 187, ч.4 ст. 296 КК України

встановив:

Ухвалою слідчого судді Володимир-Волинського міського суду від 24.09.2020 р. ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, оскільки ризики, котрі зазначені в ухвалі про обрання запобіжного заходу на даний час не відпали і виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Захисник та обвинувачений просили відмовити у задоволенні даного клопотання і просили змінити запобіжний захід на більш м`який домашній арешт, оскільки обвинувачений, вважається не судимий, тривалий час утримується під вартою.

Заслухавши думку учасників судового провадження, суд прийшов до наступного висновку.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Відповідно до п.3 ст.5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення від судового розгляду. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.
Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування.
Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Відповідно до ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 утримується під вартою з 12.09.2020 р.
За цей час було проведено та завершене досудове розслідування, а обвинувальний акт направлено до суду та розпочатий судовий розгляд.
При розгляді даного клопотання суд враховує правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 в справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

Також у рішенні ЄСПЛ в справі «Клішин проти України» зазначено, що наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.
Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції.
Окрім самого факту заперечення зміни запобіжного заходу на більш м`який прокурор в судовому засіданні не довів реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи обвинуваченого, не надав фактичних даних, котрі із певною вірогідністю давали підстави стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Твердження про те, що обвинувачений може переховуватись від суду та вчиняти інші злочини, ґрунтується на припущеннях.

Самі лише дані про особу обвинуваченого, без наявності інших даних, які б підтверджували чи давали суду достатніх підстав вважати, що обвинувачений може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, не може бути підставою для продовження строку тримання під вартою.

Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою («Строган проти України»).
Сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії"). Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі "Ноймайстер проти Австрії" позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.
Так само і продовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (рішення у справі «Летельє проти Франції»; також див. справи «Панченко проти Росії», «Гораль проти Польщі», «Ілійков проти Болгарії»).
На переконання суду, можливість ОСОБА_4 впливати на свідків, потерпілих, ухилитись від суду з метою уникнення відповідальності чи продовжити свою злочинну діяльність, є лише припущенням сторони обвинувачення, а запобігти вказаним ризикам дасть можливість більш м`який запобіжний захід домашній арешт із зобов`язанням обвинуваченого цілодобово не залишати місце проживання, котрийбуде достатньою гарантією для забезпечення виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення клопотання прокурора, при цьому, доводи захисника про зміну запобіжного заходу із тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт є обгрунтованими.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 181, 201, 350, 369, 372 КПК України, суд,-
постановив:
В клопотанні прокурора щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.
Змінити обвинуваченому ОСОБА_4 раніше обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.
Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді домашнього арешту терміном на два місяці із забороною цілодобово залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки:
- прибувати за кожною вимогою суду;
- не відлучатися із місця свого проживання без дозволу суду, крім випадків необхідних для явки в суд, лікування;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;
- утримуватись від спілкування з потерпілими, свідками у даному кримінальному провадженні;

Строк дії ухвали закінчується 18.02.2021 р.

Ухвалу передати для виконання у Володимир-Волинський ВП ГУНП у Волинській області.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:/підпис/ ОСОБА_1