Справа № 159/1403/19 Провадження № 11-кп/802/222/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора Ковельської місцевої прокуратури ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 грудня 2019 року про обвинувачення ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , неодруженого, тимчасово безробітного, раніше не судимого,
засуджено:

-за ч.2 ст.286 КК України до покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Початок відбування покарання визначено обчислювати з моменту звернення вироку до виконання.
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди,завданої злочином, задоволені частково.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_12 моральну шкоду у розмірі 35000 (тридцять п`ять тисяч) гривень та на користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 90000 (дев`яносто тисяч) гривень і понесені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 (шість тисяч) гривень.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішено долю речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що 18 грудня 2018 року близько 09 год. 15 хв. він, керуючи технічно справним автомобілем, марки «Фольксваген Пассат» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався автомобільною дорогою сполученням «Доманово-Ковель-Чернівці-Тереблече» у смт. Голоби Ковельського району Волинської області в напрямку м. Луцька Волинської області зі сторони м. Ковеля Волинської області, та на 103 км вказаної дороги, проявивши безпечність і неуважність, не врахувавши дорожню обстановку, з метою виконання обгону транспортних засобів, що рухалися в попутному з ним напрямку, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки та виїхав на зустрічну смугу руху, не переконавшись у безпечності здійснення такого виїзду, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем, марки «ЗАЗ Ланос» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_13 , який рухався попереду в зустрічному напрямку.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «ЗАЗ Ланос» р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_12 , згідно з висновком судово-медичного експерта № 26 від 26.02.2019, отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження за ознакою тривалого розладу здоров`я, а пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_9 , відповідно до висновку судово-медичного експерта № 27 від 19.02.2019, отримала тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
У прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п.2.3 б), п.11.3 та п.14.2 в) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (зі змінами та доповненнями).

Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, захисник оскаржує вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Звертає увагу на обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, щире каяття, скоєння обвинуваченим злочину вперше, повне визнання своєї винуватості, та відсутність обтяжуючих покарання обставин. Вказує, що ОСОБА_7 раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, повністю відшкодував витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілих та частково відшкодував потерпілим завдану моральну шкоду. Стверджує, що потерпілі отримали узгоджені суми коштів і наразі не наполягають на призначенні його підзахисному реальної міри покарання. Тому просить застосувати до ОСОБА_7 інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

У поданій апеляційній скарзі прокурор вважає вирок місцевого суду таким, що підлягає скасуванню з мотивів істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Не погоджується із призначеним покаранням внаслідок його м`якості. Посилається на те, що місцевим судом необґрунтовано застосовано до ОСОБА_7 ст.69 КК України. Звертає увагу на ступінь тяжкості вчиненого злочину, який належить до категорії тяжких у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, наслідком якого стали тяжкі наслідки завдання одному потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а іншому тяжких тілесних ушкоджень. Посилається на позицію потерпілої сторони, яка не вважає дії обвинуваченого щирим каяттям, та стверджує, що заподіяна моральна і матеріальна шкода повністю не відшкодована, а часткове відшкодування є мізерним. Просить вирок суду скасувати, призначивши обвинуваченому за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
У доповненні до апеляційної скарги прокурор просить виключити з визнаного судом доведеного обвинувачення пункт 11.3 Правил дорожнього руху, що перебуває у прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Не погоджуючись з рішенням суду, потерпіла ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, у якій просить його змінити в частині вирішення її цивільного позову щодо розміру моральної шкоди. Зазначає, що їй спричинені моральні та фізичні страждання, які призвели до негативних змін у житті, зокрема: знівечене її обличчя, порушений сон, втомлюваність, пасивність, пригніченість, нервозність, тривога з приводу майбутнього. З огляду на наведене просить змінити вирок суду першої інстанції та стягнути з ОСОБА_7 на її користь 436 000 (чотириста тридцять шість тисяч) гривень моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції та основні доводи апеляційних скарг з доповненнями, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та заперечили інші апеляції, прокурора, який подану апеляцію сторони обвинувачення з доповненнями підтримав у повному обсязі та заперечив інші апеляційні скарги, потерпілу ОСОБА_9 та її представника, які підтримали подану апеляційну скаргу потерпілої в повному обсязі та просили змінити вирок в частині відшкодування моральної шкоди, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає повному задоволенню, а апеляційні скарги прокурора з доповненнями та потерпілої частковому з таких підстав.
Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, є правильною і ґрунтується на зібраних у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку та перевірених у судовому засіданні доказах, яким суд дав належну юридичну оцінку, і які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.
Згідно з вимогами ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
На думку суду апеляційної інстанції, доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого є необґрунтованими.
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

При призначенні покарання судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 вчинив необережний злочин, який за ступенем тяжкості належить до категорії тяжких.
До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд відніс щире каяття, скоєння обвинуваченим злочину вперше, повне визнання своєї вини, повне добровільне відшкодування витрат понесених закладом охорони здоров`я на лікування потерпілих від злочину, часткове відшкодування моральної шкоди обом потерпілим.
Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.
Місцевим судом враховано, що ОСОБА_7 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, не працює.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на позицію потерпілої ОСОБА_9 , яка в суді апеляційної інстанції підтвердила відшкодування обвинуваченим їй моральної шкоди та витрат на правову, визначених вироком суду.
Дана обставина підтверджується копіями розписок потерпілої від 22.01.2020, 27.02.2020, 01.04.2020 та від 07.05.2020.
Також варто зазначити, що обвинувачений відшкодував визначену вироком суджу моральну шкоду і потерпілому ОСОБА_12 ..
На підтвердження вказаної обставини ОСОБА_7 подав до апеляційного суду копії квитанцій про перерахування коштів.
Суд апеляційної інстанції враховує, що така позиція потерпілої у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
На переконання апеляційного суду, враховуючи відсутність обтяжуючих покарання обставин та усі вищенаведені пом`якшуючі обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину: щире каяття, повне визнання вини, особу ОСОБА_7 , який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має міцні соціальні зв`язки, позитивні характеристики, частково відшкодував потерпілим заподіяну злочином шкоду, місцевим судом обґрунтовано застосовано до обвинуваченого ст.69 КК України, а саме призначене більш м`яке покарання, ніж передбачено законом.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд першої інстанції обґрунтовано та вмотивовано не призначив обвинуваченому ОСОБА_7 і додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Тому доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне не призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України є необґрунтованими, так як повністю спростовуються вище наведеними доводами.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку наявні підстави для застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, як про це прохає сторона захисту в своїй апеляційній скарзі.

Так, відповідно до положень ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді обмеження волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_7 від призначеного основного покарання, апеляційний суд відповідно до ст.75 КК України враховує суспільну небезпечність діяння, що характеризується необережною формою вини, ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, відшкодував потерпілим заподіяну шкоду у визначеному судом першої інстанції розмірі, має постійне місце проживання, характеризується виключно з позитивної сторони, та з врахуванням думки потерпілої, яка не заперечила проти призначення покарання з випробуванням, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та з урахуванням складних погодних умов на момент дорожньо-транспортної пригоди, апеляційний суд вважає, що виправлення ОСОБА_7 можливе без відбування призначеного основного покарання з призначенням йому іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
На переконання суду апеляційної інстанції, таке покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, а покладення на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України дозволить здійснювати контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації за поведінкою засудженого.
Щодо доводів прокурора про неврахування судом першої інстанції тяжких наслідків вчиненого злочину, а саме: завдання одному потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а іншому тяжких тілесних ушкоджень, на думку апеляційного суду, вони є безпідставними.

Заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, є однією з ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за яким обвинувачується ОСОБА_7 .

Відповідно до ч.4 ст.67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, яка впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що обтяжує останнє.
Крім того, апеляційний суд також звертає увагу на те, що після вчинення злочину обвинувачений добровільно сплатив потерпілим ОСОБА_14 та ОСОБА_9 завдану шкоду у визначеному судом першої інстанції розмірі, а також не був помічений у будь-яких інших протиправних діях.
З огляду на наведене, твердження прокурора про скасування вироку суду у зв`язку із призначенням обвинуваченому надто м`якого покарання суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
А Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Отже, призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст.ст.69, 75 КК України, апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Щодо тверджень прокурора, викладених у доповненнях до апеляційної скарги, про те, що з визнаного судом доведеного обвинувачення підлягає виключенню пункт 11.3 Правил дорожнього руху, який перебуває у прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, апеляційний суд вважає їх підставними.

Згідно з п.11.3 Правил дорожнього руху на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу.

На переконання суду апеляційної інстанції, під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст.286 КК України, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.
Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст.286 КК України. Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року (справа № 682/956/17).
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 , проявивши безпечність і неуважність, не врахувавши дорожню обстановку, з метою виконання обгону транспортних засобів, що рухалися в попутному з ним напрямку, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки та виїхав на зустрічну смугу руху, не переконавшись у безпечності здійснення такого виїзду, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем, марки «ЗАЗ Ланос».
Тобто обвинувачений перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки при вчиненні ДТП, а п.11.3 Правил дорожнього руху передбачає відповідальність за порушення на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами прокурора про виключення п.11.3 Правил дорожнього руху, оскільки він не перебуває у прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали.

Посилання, наведені в апеляційній скарзі потерпілої ОСОБА_9 про те, що вирок підлягає зміні в частині відшкодування розміру моральної шкоди, на думку апеляційного суду, заслуговують на увагу.
Положення ч.1 ст.128 КПК України регламентують, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Приписами ч.5 ст.128 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною 1 ст.129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Під час апеляційного розгляду провадження встановлено, що у результаті ДТП потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості належать до категорії тяжких за ознакою небезпеки для життя, що стверджується відповідним висновком судово-медичного експерта № 27 від 19 лютого 2019 року.
Змінився звичайний уклад життя ОСОБА_15 , адже її душевні страждання та нервові потрясіння призвели до різкого погіршення стану здоров`я.
Лікування потерпілої триває і до теперішнього часу, оскільки перша потребує постійного реабілітуючого стаціонарного медичного втручання.
Під час апеляційного розгляду провадження встановлено, що у ДТП було знівечене обличчя потерпілої. Шрами і рубці, які спотворюють її зовнішній вигляд, існують і сьогодні. Медично-косметичні прогнози невідомі.
Наслідки перенесеної травми призвели до негативних психосоматичних та психоемоційних змін у житті ОСОБА_9 , зокрема: порушений сон, втомлюваність, пасивність, пригніченість, нервозність, тривога з приводу майбутнього, що свідчить про істотні вимушені зміни в її життєвих стосунках.
Тому у даному випадку при вирішенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 місцевим судом не в повній мірі взято до уваги вказані обставини, що на думку суду апеляційної інстанції, перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення в частині вирішення цивільного позову потерпілої.
Враховуючи душевні та фізичні страждання, перенесені потерпілою ОСОБА_9 , істотні вимушені зміни в її життєвих стосунках, виходячи з вимог розумності та справедливості, розмір відшкодування моральної шкоди апеляційний суд визначає у 200 000 (двісті тисяч) гривень та стягує її з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_9 .
З вищенаведених підстав вирок місцевого суду в частині вирішенні цивільного позову про стягнення моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_9 також підлягає зміні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити повністю.
Апеляційні скарги прокурора Ковельської місцевої прокуратури ОСОБА_11 з доповненнями та потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.
Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на те, що порушення п.11.3 Правил дорожнього руху перебуває у прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали.
Вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 28 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 змінити.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 (два) роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України:
-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду, завдану злочином, в розмірі 200 000 (двісті) тисяч гривень.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді