Справа № 442/2858/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1252/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження № 442/2858/19 щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дрогобич Львівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Загірне Стрийського району Львівської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,
за ч. 3 ст. 185 КК України,

з участю секретаря ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

за апеляційними скаргами процесуального прокурора ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 жовтня 2020 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000408 в частині обвинувачення ОСОБА_5 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за епізодом таємного викрадення майна потерпілої ОСОБА_12 від 05.03.2019 та в частині стягнення процесуальних витрат повернуто прокурору. Крім того, обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід тримання під вартою на 60 днів, з 29 жовтня 2020 року до 27 грудня 2020 року.

На ухвалу суду процесуальний прокурор ОСОБА_10 та обвинувачений ОСОБА_6 подали апеляційні скарги.

Прокурор ОСОБА_10 , у своїй апеляційній скарзі просить ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.10.2020 про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000408 щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає, що як вбачається з обвинувального акта, слідчим дотримано вимог, передбачених ст. 291, 292 КПК України, та зазначено ті обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими. На думку прокурора, суд першої інстанції помилково вважає, що обвинувальний акт не містить формулювання обвинувачення із зазначенням обставин та способу вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Звертає увагу, що з аналізу норм чинного КПК України обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий складає на підставі обґрунтованої підозри, яка в свою чергу ґрунтується на підставі зібраних під час досудового розслідування доказів. З огляду на це, вважає, що твердження в обвинувальному акті про встановлені досудовим розслідуванням факти є абсолютно логічними та такими, що не суперечать п.5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

На апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_6 подав заперечення. Просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить змінити запобіжний захід щодо нього з тримання під вартою на особисте зобов`язання або домашній арешт.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений ОСОБА_6 покликається на те, що суд провів підготовче судове засідання без участі потерпілої ОСОБА_12 . Звертає увагу, що ухвалюючи рішення суд керувався листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.10.2012 №223-1430/0/4-12, який стосується норм КПК України 1961 року, який на сьогодні не чинний.
Також, обвинувачений вказує, що при продовженні йому запобіжного заходу суд не звернув увагу на той факт, що обвинувачений ОСОБА_5 неодноразово наголошував, що злочин він вчинив сам. Крім того, судом не враховано, що він має постійне місце проживання та на утриманні у нього є неповнолітня дитина, 2006 року народження.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну прокурора та заперечив проти апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , пояснення обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_9 , які заперечили проти апеляційної скарги прокурора та підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи й перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.
Повертаючи обвинувальний акт прокурору, суд мотивував своє рішення тим, в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України в обвинувальному акті за епізодом таємного викрадення майна потерпілої ОСОБА_12 відсутній виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та відсутнє формулювання обвинувачення, а тому, на думку суду, обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України за епізодом заволодіння майном потерпілої ОСОБА_12 не висунуто, у зв`язку з чим судове провадження відносно згаданих осіб за обвинувальним актом у згаданій частині є неможливим.
Відповідно до п.3 ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 КПК України.
У відповідності до п.5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинний містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланнями на положення кримінального закону та формулювання обвинувачення.
З обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000408 щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України вбачається, що у ньому викладені лише правова кваліфікація дій обвинувачених, проте, в такому відсутнє формулювання обвинувачення із зазначенням обставин та способу вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , безпосередньо їхня роль та дії під час заволодіння майном потерпілої ОСОБА_12 , тобто, в обвинувальному акті не викладено об`єктивної сторони складу інкримінованого ОСОБА_6 та ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, не зазначено формулювання обвинувачення, яке б відповідало диспозиції вказаної норми.
Відповідно до вимог п.1 ч. 3 ст. 42 КПК України обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.
Ця норма узгоджується із п.(а) ч.3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція), а саме бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
З огляду на викладене апеляційні доводи прокурора про відповідність обвинувального акта вимогам п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, є необґрунтованими.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про невідповідність обвинувального акта в частині обвинувачення ОСОБА_5 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за епізодом таємного викрадення майна потерпілої ОСОБА_12 від 05.03.2019 вимогам закону та необхідність повернення його прокурору.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційної скарги прокурора про скасування ухвали суду в частині повернення обвинувального акта.
Щодо апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає з таких підстав.
Вирішуючи питання про продовження ОСОБА_6 строку запобіжного заходу, суд дійшов обґрунтованого й правильного висновку про необхідність продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою, врахувавши при цьому, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зникли, зокрема, останній може переховуватися від суду та продовжувати протиправну поведінку.
При цьому, судом було враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , його вік, стан здоров`я, а також те, що у ОСОБА_6 відсутні міцні соціальні зв`язки, він не має постійного місця праці, раніше судимий.
Суд оцінив у сукупності та навів у своєму рішенні обставини, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.
Правових підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу на особисте зобов`язання або домашній арешт (як про це просить апелянт) колегія суддів не вбачає і вважає, що продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою здійснене з дотриманням вимог закону та з врахуванням конкретних обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого.
Доводи сторони захисту про відсутність підстав для продовження строку тримання підозрюваного під вартою колегія суддів визнає безпідставними й до уваги не бере.
ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися. Крім того, необхідно забезпечити можливість проведення досудового розслідування за епізодом заволодіння майном потерпілої ОСОБА_12 ..
При розгляді клопотання суд з`ясував усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу, й виклав їх у своєму рішенні.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 , оскільки ризик втечі, може бути розцінений ним менш небезпечним, ніж кримінальне переслідування та процедура виконання покарання.
Прокурором доведено, що заявлені ризики не зменшились, а необхідність проведення певного обсягу процесуальних дій є обставиною, яка перешкоджає завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Судове рішення відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_6 й підстав для скасування ухвали суду про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 не вбачає.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 жовтня 2020 року залишити без змін, а апеляційні скарги процесуального прокурора ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4