Номер провадження: 11-кп/813/2133/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , подану в інтересах ОСОБА_9 , та захисника ОСОБА_8 - в інтересах ОСОБА_10 , на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2020 рокупро застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосування до обвинуваченої ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002323 від 25 липня 2020 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2020 року, у підготовчому судовому засіданні було задоволено клопотання прокурора ОСОБА_6 та до ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 20 листопада 2020 року.

Цією ж ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про застосування до обвинуваченої ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання та до неї був застосований запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком до 22 листопада 2020 року.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , в якій просила скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_9 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що в матеріалах кримінального провадження відсутні вагомі докази вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому злочину. Захисник зазначила, що обґрунтування наявності ризиків лише тяжкістю інкримінованого злочину є неправомірним. Крім того, під час затримання ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, які лікує в умовах ДУ «ОСІ», що свідчить про недоцільність його подальшого тримання в умовах слідчого ізолятору. Більш того, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_9 має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де мешкає разом з його бабусею, яка є інвалідом 2 групи та перебуває на його утриманні, до затримання працював слюсарем в ПП «Сервісна компанія «Комфорт Одеса», за місцем проживання та роботи характеризується виключно з позитивної сторони.

Захисник ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі, поданої в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 , просила скасувати оскаржену ухвалу та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_10 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що підозра у вчиненні ОСОБА_10 інкримінованого їй злочину є необґрунтованою, оскільки в клопотанні прокурора не зазначено вагомих доказів того, що обвинувачена заподіяла тілесних ушкоджень потерпілій.

Зазначає, що сторона обвинувачення не обґрунтувала, чому інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_10 .

Крім того, ОСОБА_10 має на утриманні двох малолітніх дітей, проживає разом із своєю матір`ю та молодшими сестрами, що свідчить про наявність у неї міцних соціальних зв`язків.

Крім того, обвинувачена ОСОБА_10 не порушувала раніше застосований відносно неї запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, у вчиненні іншого кримінального правопорушення вона не підозрюється, майнова шкода у кримінальному провадженні відсутня.

Заслухавши суддю-доповідача, захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти їх задоволення, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку про таке.
Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 року положення ч.2 ст.392 КПК України щодо неможливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України, у зв`язку з чим ухвала Суворовського районного суду м.Одеси від 22 вересня 2020 року підлягає апеляційному оскарженню.
Як вбачається з матеріалів провадження, на розгляді в Суворовському районному суді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 р. (далі - Рішення) зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч.2 ст.392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Разом з тим, на час розгляду апеляційних скарг захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2020 року, на виконання Рішення, будь-яких змін до КПК України, які б визначали процедуру розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції щодо застосування запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження по суті, не внесені.

Окрім того, відповідно до ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з положень п.24 ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд по суті позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також оскаржувану ухвалу суду щодо застосування запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.

Окрім того, відповідно до п.13) ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч.2 ст.345 КК України.

Оскаржуваною ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2020 року до обвинуваченого ОСОБА_9 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, а до обвинуваченої ОСОБА_10 застосований запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. Прийняте рішення суд першої інстанції обґрунтував, що інші більш м`які запобіжні не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Так, на теперішній час у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002323 судом першої інстанції не вчинені всі необхідні дії, які передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин кримінального провадження.
Разом з тим, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, який був вчинений відносно працівників правоохоронного органу та у разі доведеності їх вини їм може загрожувати реальне покарання у виді позбавлення волі на строк до 5 років.
Таким чином, враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим існує існувати ризик, що вони можуть переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Разом з тим Європейський суд з прав людини в рішенні «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) 7064/05 від 01 червня 2006 року зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.
Окрім тяжкості покарання, що загрожує обвинуваченим апеляційний суд бере до уваги і інші обставини, передбачені ст.178 КПК України.

Щодо обвинуваченого ОСОБА_9 .

Апеляційним судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 раніше вже був судимий вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2018 року за ч.3 ст.405 КК України (погроза або насильство щодо начальника) до 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України він був звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 3 роки. Новий злочин ОСОБА_9 вчинив в період іспитового строку.
Пленум Верховного Суду в абзаці 4 п.10 постанови за №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" роз`яснив, що «…у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим».
Таким чином у випадку доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, йому безальтернативно буде призначено реальне покарання у виді позбавлення волі.
Враховуючи викладене апеляційний суд переконаний, що більш м`які запобіжні заходи аніж тримання під вартою не зможуть запобігти ризику переховування ОСОБА_9 від органу досудового розслідування та суду та не забезпечать належності процесуальної поведінки обвинуваченого.
Крім того, повторне вчинення ОСОБА_9 злочину із застосуванням насильства вказує на наявність ризику вчинення ОСОБА_9 іншого злочину проти життя та здоров`я особи.
Щодо обвинуваченого ОСОБА_10 .

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_10 знаходячись у працездатному віці ніде не працює, що ставить під сумнів доводи апеляційної скарги її захисника про те, що запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту позбавив її права на працю. Діти ОСОБА_10 на теперішній час проживають разом з її матір`ю.
Враховуючи характер та обставини злочину, який інкримінується ОСОБА_10 , а саме її зухвалу поведінку та застосування насильства проти працівника правоохоронного органу, апеляційний суд переконаний, що на даному етапі судового розгляду запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої.
Пунктом 1) ч.1 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_10 на ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 22 вересня 2020 рок., у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити їх без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 182, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 532 КПК, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м.Одеси від 22 вересня 2020 року, якою до обвинуваченого ОСОБА_9 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 20 листопада 2020 року та до обвинуваченої ОСОБА_10 застосований запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком до 22 листопада 2020 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4