Дата документу 23.11.2020 Справа № 316/2132/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/1868/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 316/2132/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно в режимі відеоконференції, матеріали оскарження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Великобілозерського районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2020 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів до 04 грудня 2020 року включно,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Великобілозерського районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2020 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів до 04 грудня 2020 року включно.
Цією самою ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Великобілозерського районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2020 року та застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, посилаючись на те, що судом при прийнятті рішення не було враховано, що прокурором не доведені ризики, передбачені п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а всупереч вимогам ст. 183 КПК України, єдиною підставою для застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, було зазначено оголошення останнього у розшук, про перебування в якому ОСОБА_7 стало відомо випадково.

Також вказує на те, що ОСОБА_7 було повідомлено про підозру заочно, шляхом вручення підозри його рідній сестрі, з якою він не підтримує стосунків, 13 серпня 2019 року, про підозру у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 186 КК України йому було повідомлено особисто 16 червня 2020 року, тобто, майже 10 місяців він не мав уяви про те, що відносно нього проводяться будь-які дії. Крім того, просить врахувати, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, є власником двох садибних будинків, розташованих в селі, має роботу з ремонту приміщень, будівельних робіт.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який просив ухвалу суду залишити без змін, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Ухвалою Великобілозерського районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2020 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів до 04 грудня 2020 року включно.
Таке рішення суд першої інстанції, взявши, зокрема до уваги те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, характер пред`явленого обвинувачення та дані про особу обвинуваченого, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме, можливості переховуватися від суду та вчинення інших злочинів, на даній стадії процесу, та з метою забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, визнав за необхідне продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Так, відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, а також існування обґрунтованих ризиків, а саме, можливості обвинуваченого переховуватися від суду, вчинити інші злочини, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в апеляційній скарзі захисник, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, про що просить апелянт, колегія суддів не встановила.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи сторони захисту про недоречність тримання ОСОБА_7 під вартою, з огляду на те, що заявлені прокурором у клопотанні та встановлені судом ризики, передбачені п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не підтверджені жодними доказами, оскільки він раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, є власником двох садибних будинків, розташованих в селі, має роботу з ремонту приміщень, будівельних робіт, є неспроможними, так як із матеріалів кримінального провадження вбачається, що по-перше, обвинувачений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення, у тому числі і корисливих злочинів, крім даного кримінального правопорушення, він обвинувачується також у вчиненні інших тяжких та особливо тяжких злочинів; по-друге, під час досудового розслідування перебував у розшуку; втретє, за місцем проживання він характеризується негативно, зокрема в період 2018-2019 року неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності.

Враховуючи вказане, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції в даному випадку прийняв правильне рішення про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому врахував не лише тяжкість злочину, характер пред`явленого обвинувачення та покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у його вчиненні, але й дані про особу обвинуваченого, щодо якого відсутні відомості про неможливість тримання під вартою, дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення. Зокрема, наявні в матеріалах кримінального провадження докази та обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду, а також вчиняти інші злочини, тобто, в цій частині заявлені у клопотанні прокурора та встановлені судом ризики є реальними, у зв`язку з чим, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти зазначеним ризикам.

Крім того, характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, в сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження, переконливо доводять, що суспільний інтерес, незважаючи на існування презумпції невинуватості, як переважував, так і досі переважує вимоги забезпечення поваги до особистої свободи обвинуваченого.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів вважає безпідставними доводи сторони захисту про те, що єдиною підставою для застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, було оголошення останнього у розшук, про перебування в якому ОСОБА_7 стало відомо випадково.

Що стосується тверджень захисника про наявність у ОСОБА_7 тяжких захворювань, то матеріали судового провадження не містять даних, які б вказували на суттєве погіршення здоров`я останнього та неможливість його утримання під вартою, у зв`язку з чим, колегія суддів не вважає це підставою для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, чим тримання під вартою.

Не заслуговують на увагу й доводи апелянта про те, що ОСОБА_7 було повідомлено про підозру заочно, шляхом вручення підозри його рідній сестрі, з якою він не підтримує стосунків, 13 серпня 2019 року, а про підозру у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 186 КК України йому було повідомлено особисто 16 червня 2020 року, оскільки відповідно до вимог ст. 331 КПК України, питання обґрунтованості підозри під час розгляду клопотання прокурора про продовження тримання під вартою під час судового розгляду, судом першої інстанції не перевіряються.

Враховуючи наведене, підстав для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду щодо ОСОБА_7 , є законною та обґрунтованою, а тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Великобілозерського районного суду Запорізької області від 06 жовтня 2020 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів до 04 грудня 2020 року включно, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: