Житомирський апеляційний суд
Справа №290/1176/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 331 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
адвоката: ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Баранівського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2020 року про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів до 22.02.2021року.

в с т а н о в и л а:

В провадженні Баранівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч.3 ст.186 КК України.

В даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який спливає 12.01.2021р. Оскільки закінчити судовий розгляд вказаного кримінального провадження у строк до 12.0.12021 року з об`єктивних причин не можливо, у судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Зазначив, що продовжують існувати ризики, які дають підстави для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Разом з тим захисник обвинуваченого заявив клопотання про зміну запобіжного заходу тримання під вартою на більш м`який, а саме на домашній арешт, посилаючись на те, що обвинувачений не має наміру переховуватися від суду, а ризик впливу на свідків відсутній, скоювати нові злочини обвинувачений також немає, а також зазначає, що він має постійне місце проживання.

Ухвалою Баранівського районного суду Житомирської області від 24.12.2020 року в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 відмовлено.

Клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 - задоволено.

Продовжено ОСОБА_7 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном 60 днів до 22.02.2021 року.

Своє рішення суд обґрунтував тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину за який передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі. Також зазначив, що не допитано всіх свідків, що може спонукати його перешкоджати судовому провадженню, впливати на свідків та потерпілого, а також може продовжувати вчиняти інші кримінальні правопорушення, оскільки інкримінований йому злочин вчинив в період іспитового строку. Вказав, що жоден із інших альтернативних запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не взмозі забезпечити уникненню ризиків, передбачених ст.177 КПК України, належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним процесуальних рішень суду.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить ухвалу Баранівського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2020 року скасувати. Постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів та обрати щодо нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час, а саме з 23-00 по 07-00.

Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та допущено істотне порушення вимог КПК України, що призвело до винесення незаконної та необґрунтованої ухвали.

Посилається на те, що стороною обвинувачення не доведено існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, вказані ризики відсутні. Зазначив, що доказів незаконного тиску на свідків у сторони обвинувачення немає, як підстав обґрунтовано припускати можливість незаконного впливу обвинуваченого на потерпілого, адже відомості про звернення до правоохоронних органів з приводу застосування ОСОБА_7 неправомірних дій щодо потерпілого чи свідків відсутні.

Вказав, що стороною обвинувачення не доведено такий ризик як вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому ОСОБА_7 обвинувачується, а посилання суду на тяжкість злочину, не може бути підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та є безпідставними.

Послався на те, що в матеріалах провадження відсутні, а судом першої інстанції не наведено будь яких доказів, які б свідчили про те, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим у ст.177 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши матеріали судового провадження та ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В провадженні Баранівського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів провадження, 24.12.2020 року в судовому засіданні суду першої інстанції під час розгляду вказаного кримінального провадження, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 та клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

З журналу судового засідання та технічного запису судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні як прокурора, так і сторони захисту доводи перевірялись судом при їх розгляді. При цьому був допитаний обвинувачений ОСОБА_7 , вислухана думка прокурора, потерпілого та захисника, а також з`ясовані обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження та зміну запобіжного заходу.

Разом з тим, колегія суддів зважає і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і тяжкість та обсяг обвинувачення, оскільки «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до практики ЄСПЛ допустимими підставами для взяття й утримання особи під вартою є наявність з боку підозрюваного таких загроз, як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину (рішення ЄСПЛ від 02.10.2014 у справі «Воляник проти України»). Крім цього, у рішенні ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Москаленко проти України» зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.
Фактичні обставини вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 умисного тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі від 4 до 8 років, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого вказують на обґрунтованість продовження щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також судом першої інстанції було враховано й те, що обвинувачений не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, не працює, раніше судимий, та обвинувачується у вчиненні злочину, скоєного під час іспитового строку.

Зокрема, суд обґрунтовано послався, на те, що обвинувачений може незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні враховуючи, що розгляд кримінального провадження розпочато, однак всі свідки по вказаному кримінальному провадженню не допитані. Як вбачається з журналу судового засідання від 24.12.2020 року, потерпілий ОСОБА_9 , заперечив щодо зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт обвинуваченому ОСОБА_7 та підтримав клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Також зазначив, що з боку обвинуваченого були погрози на його адресу, погрожував спалити його житло.

За таких підстав твердження апелянта щодо відсутності такого ризику як вплив на потерпілого є безпідставним, та спростовується матеріалами провадження.

Крім того, судом враховано також характер та обставини вчинення кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_7 , що свідчить про можливість вчинення ним іншого кримінального правопорушення.

Посилання захисника та обвинуваченого на те, що він має постійне місце проживання, на думку колегії суддів, також не можуть бути безумовною підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки наявність постійного місця проживання неможливо віднести до тих стримуючих чинників, які б були у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від суду, подальшого можливого покарання.

Суд, розглядаючи заявлені клопотання, взяв до уваги, крім даних, передбачених ст.177 КПК України, характер вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, його тяжкість, наслідки вчинення протиправних діянь та дійшов до обґрунтованого висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним ризикам та є правові підстави для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що буде достатнім для запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, а також необхідним і доцільним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд повно дослідив обставини кримінального провадження, які стосуються вирішення питання про запобіжний захід, дав належну оцінку наданим доказам та обґрунтував наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зазначивши, що ризики, які були підставою щодо обрання міри запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою та продовження даного заходу не змінились та не відпали.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції розглядаючи клопотання як прокурора так і захисника у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали безпідставно зазначив, що ОСОБА_7 вчинив злочин, оскільки такий висновок можливо зробити лише в обвинувальному вироку по суті провадження. На даній стадії можливо говорили лише про обвинувачення, однак вказана обставина не впливає на правильність ухвали по суті.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 331, 404, 407 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Баранівського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2020 року про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів до 22.02.2021 року, без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: