ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3275/20 Справа № 200/5689/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000157 за апеляційною скаргою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_9 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2020 року про повернення прокурору обвинувального акта щодо

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, який зареєстрований і мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146 КК України,

В с т а н о в и л а:

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2020 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000157, що внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 січня 2018 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146 КК України, повернуто прокурору для усунення недоліків.
Рішення суду обґрунтовано тим, що обвинувальний акт містить лише фактичні обставини кримінального правопорушення та його правову кваліфікацію, формулювання обвинувачення обвинувальний акт не містить. Крім цього, він є нечитабельним, оскільки частина інформації при його роздрукуванні була не відображена, зокрема місце злочину по епізоду з потерпілим ОСОБА_10 . Також правова кваліфікація дій обвинуваченого по епізодам з потерпілими ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 не відповідає диспозиції частині статті зазначеній в Кримінальному Кодексі України.
Таким чином, суд дійшов висновку, що наявні в обвинувальному акті недоліки, а саме відсутність формулювання обвинувачення та відсутність правової кваліфікації є порушенням не тільки вимог ст. 291 КПК України, але й права обвинуваченого на справедливий суд, передбаченого Європейською конвенцією з прав людини. Даний недолік не може бути усунений під час судового розгляду шляхом зміни обвинувачення прокурором, оскільки обвинувальний акт не містить формулювання обвинувачення, тобто відсутній об`єкт зміни.

Прокурор не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2020 року скасувати. Обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127 ч. 2 ст.146 КК України, направити на новий судовий розгляд у той же суд.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вказане рішення судом прийнято незаконно та невмотивовано, у зв`язку із чим підлягає скасуванню, через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Вказує на те, що з обвинувального акту щодо ОСОБА_8 вбачається, що останньому повідомлено про вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 127, ч. 2 ст. 146 КК України. При цьому, таке формально-буквальне тлумачення пункту п`ятого частини другої статті 291 КПК України не може свідчити про істотний вплив на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд.
Зазначає, що направлений до суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 містить виклад фактичних обставин скоєних ним правопорушень та правову кваліфікацію цих дій.
Вважає, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків органу досудового розслідування, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист обвинуваченого ОСОБА_8 .
На думку апелянта, наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
Крім того, як вказує прокурор, обвинуваченому ОСОБА_8 та його захиснику було вручено обвинувальний акт і реєстр, при цьому відсутні були будь-які заяви про незрозумілість пред`явленого обвинувачення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах поданої апеляційної скарги, обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Виходячи з вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів перевіряє судове рішення в межах поданих апеляційних скарг.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як убачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.
Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Він повинен відповідати вимогам ст. 291 КПК України, та містити відомості, зазначені в ч. 2 цієї статті.
Під час підготовчого засідання головуючий з`ясовує в учасників судового провадження їх думку щодо можливості призначення судового розгляду. Однією з обставин, яка перешкоджає призначенню провадження до судового розгляду є невідповідність обвинувального акта вимогам кримінального процесуального закону.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього кодексу.
Як витікає з положень п.1,2 ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення, а також мотив вчинення кримінального правопорушення.
Статтею 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Системний аналіз положень кримінального процесуального законодавства свідчить, що обвинувальний акт є результатом оцінки прокурором отриманих протягом досудового розслідування доказів вчинення кримінального правопорушення, які будуть перевірені судом в межах судового розгляду. Тому він має містити деталізований опис фактичних обставин кримінального правопорушення, який дозволить суду прийняти рішення про призначення судового розгляду на підставі цього обвинувального акта.
Як убачається з обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000157, вказані вимоги закону органом досудового розслідування були дотримані не належним чином, що перешкодило суду першої інстанції призначити судовий розгляд на підставі цього обвинувального акта.
Так, в даному випадку частина інформації при роздрукуванні обвинувального акта була не відображена, зокрема місце злочину по епізоду з потерпілим ОСОБА_10 .
Разом з цим, на підставі встановлених прокурором фактичних обставин кримінального правопорушення з урахуванням п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України зміст формулювання обвинувачення як складової частини обвинувального акта має містити формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого КК України, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення, зокрема з метою, щоб особа мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обрати власну правову позицію захисту.
Крім того, правова кваліфікація дій обвинуваченого по епізодам з потерпілими ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 не відповідає диспозиції частині статті зазначеній в Кримінальному Кодексі України.
Апеляційний суд цілком погоджується з місцевим судом з приводу того, що дії ОСОБА_8 за вищевказаними епізодами дійсно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.2 ст. 146 КК України як незаконне позбавлення волі людини, вчинене за попередньою змовою групою осіб, тобто протиправне перешкоджання потерпілому обирати за своєю волею місцезнаходження та вільно пересуватись, в той час, як диспозиція даної частини та статті Кримінального кодексу України не передбачає такого формулювання.
Натомість частиною 2 статті 146 КК України встановлено відповідальність за незаконне позбавлення волі або викрадення людини, вчинені щодо малолітнього або з корисливих мотивів, щодо двох чи більше осіб або за попередньою змовою групою осіб, або способом, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або таке, що супроводжувалося заподіянням йому фізичних страждань, або із застосуванням зброї, або здійснюване протягом тривалого часу.
Частиною 5 статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до п. «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна проінформованість зрозумілою для обвинувачення мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
В той же час, про право обвинуваченого на отримання докладної інформації щодо суті та причин обвинувачення, висунутого проти нього, наголошується у рішенні ЄСПЛ у справі «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, в якому зазначено: «Обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51)».
У рішенні від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту, а у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року Європейський суд з прав людини зазначив, що у тексті підпункту «а» п. З ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.
Отже, очевидним є те, що фактичні обставини кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті, не містять всіх обов`язкових ознак об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.2 ст. 146 КК України, тобто, в даному випадку наявна відсутність формулювання обвинувачення та правової кваліфікації, і призначення обвинувального акту до судового розгляду в такому вигляді призвело б до порушення права на захист ОСОБА_8 від пред`явленого йому обвинувачення всіма встановленими законом засобами, оскільки усе вищевикладене призвело, на думку колегії суддів, до нечіткості та неконкретності пред`явленого останньому обвинувачення.
Таким чином, з урахуванням вищенаведеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що обставини, які суд першої інстанції поклав в обґрунтування повернення даного обвинувального акта, є цілком вірними та такими, що відповідають вимогам кримінального процесуального закону, а тому ухвала Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2020 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга прокурора залишенню без задоволення.
На підставі вищевикладеного, керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_9 - залишити без задоволення.
Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2020 року про повернення прокурору обвинувального акта щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 2 ст. 146 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4