КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку з Закарпатським апеляційним судом матеріали контрольного судового провадження у кримінальному провадженні № 0000282 по обвинуваченню ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, ч. 5 ст. 27, п. п. 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 358 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 18 грудня 2020 року,
за участю:
прокурора ОСОБА_7
захисника ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 грудня 2020 року задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 діб, тобто, до 15 лютого 2021 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу в повному обсязі, постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час за адресою його реєстрації і фактичного проживання: АДРЕСА_1 , заборонивши покидати місце проживання у період з 23 години до 6 години наступного дня.
В апеляційній скарзі захисник посилається на те, що місцевий суд виніс оскаржувану ухвалу без визначення розміру застави, а також судом зроблено висновки, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Як посилається апелянт, суд не виконав вимоги статті 194 КПК України, оскільки не мав для цього фактичних підстав по тій причині, що прокурор до свого письмового клопотання про продовження запобіжного заходу не додав жодного доказу, а в судовому засіданні не запропонував суду дослідити хоч один доказ. Тому суд був позбавлений можливості оцінювати позицію прокурора.
Також захисник акцентує увагу на тому, що суд першої інстанції задекларував, що оцінив обставини справи щодо ризиків і можливості застосувати інший запобіжний захід, в той час як не мав для цього фактажу.
Окрім того, в апеляційній скарзі зазначається, що всупереч положенням п.1 ч. 1 ст. 194 КПК України, колегія суддів не перевірила наявність обґрунтованої підозри, оскільки прокурор на додав до клопотання ніяких додатків, котрі б обґрунтовували підозру і обвинувачення.
Також апелянт звертає увагу на те, що раніше - 28 жовтня 2020 року запобіжний захід обирався одноособово головуючим суддею ОСОБА_8 , а отже матеріали, що слугували підставами обрання запобіжного заходу при розгляді питання про продовження запобіжного заходу не приймалися до уваги і не могли прийматися до уваги двома з трьох учасників колегії суддів. Принаймні, в тексті тексту оскаржуваної ухвали колегія суддів зазначила, що питання доведеності вини особи підлягають дослідженню під час «розгляду кримінального провадження по суті». На думку апелянта, такий підхід і відношення колегії суддів до доказів, вочевидь, суперечить положенню п. 1 ч. 1 ст.194 КПК України, відповідно до якої обов`язок суду при розгляді клопотання полягає не у встановленні обставин кримінального правопорушення, а зводиться до перевірки на предмет наявності у прокурора вагомих доказів, чого зроблено не було.
Апелянт зазначає про те, що за таких обставин прийняте судове рішення є необґрунтованим за критеріями частини 3 статті 370 КПК України та упередженим.
На переконання апелянта, в даному конкретному випадку немає необхідності вивчати докази для того, щоб дійти очевидного висновку про необґрунтованість підозри, виходячи виключно з наведеного у клопотанні формулювання обвинувачення. Адже, наведена кваліфікація інкримінованої ОСОБА_5 злочинної діяльності, вочевидь, у трьох пунктах категорично суперечить фабулі кримінального правопорушення, оскільки прокурор зазначає про те, що ОСОБА_9 вчинив вбивство ОСОБА_10 і перебував на місці злочину одноособово, а отже, кваліфікація дій ОСОБА_5 за п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, як вбивство, вчинене за попередньою змовою групою осіб, є неправильною. Окрім того, прокурор описує, що умисел на вчинення вбивства ОСОБА_10 виник у ОСОБА_5 і без будь-якого стороннього впливу, для чого він залучив ОСОБА_9 , дії якого «організував» і забезпечив технічно, однак, в обвинуваченні не йдеться про те, щоб цей злочин кимось було замовлено, чи за нього оплачено, і жодна особа не вказана як «замовник» чи «підбурювач», нікого не притягнуто до кримінальної відповідальності за п. 4 ст. 27 КК України по відношенню до вчиненого вбивства. Отже, як зазначає захисник, суду має бути очевидно, що прокурором абсолютно безпідставно інкриміновано ОСОБА_5 і ОСОБА_9 п.11 ч. 2 ст. 115 КК України, ніби цей злочин був вчинений на замовлення. Також захисник наголошує, що згідно з формулюванням обвинувачення ніяких ознак вчинення злочину організованою групою чи функціонування організованої групи, не наведено. За таких умов захисник вважає, що інкримінована ОСОБА_5 ознака ч. 3 ст. 27 КК України, що позиціонує його в якості організатора цього злочину, суперечить описаним прокурором обставинам злочину. За таких обставин захисник вважає підозра не може вважатися обґрунтованою, а факт наявності необґрунтованої підозри має впливати на рішення щодо застосування запобіжного заходу.
В апеляційній скарзі захисник також наголошує на тому, що висновок суду про те, що ОСОБА_5 «і надалі» буде переховуватися від суду, може незаконно впливати на свідків, іншого підозрюваного у цьому кримінальному провадженні, може перешкоджати провадженню іншим чином, може вчинити інше кримінальне правопорушення, є безпідставними. Так, що ризику, що обвинувачений буде «і надалі» переховуватися від суду, то апелянт зазначив, що суд ототожнив поняття «переховуватись від суду» і «неодноразово не з`являтись до суду», які мають істотно відмінне значення. В даному випадку ОСОБА_5 дійсно, умисно не з`являвся в судові засідання, проявляючи тим самим неналежну процесуальну поведінку, котру сторона захисту і він сам також не схвалюють. Однак, про причини своєї неявки ОСОБА_5 писав листи, адресовані колегії суддів. При цьому просив вибачення і пояснював, що він ухиляється із стратегічних міркувань, чекаючи на судове рішення за наслідками апеляційного перегляду вироку суду відносно ОСОБА_9 , котре має преюдиційне значення для суду в цьому конкретному провадженні. Також, як зазначає захисник, суд хибно, без посилання на будь-які докази, вказав, що ОСОБА_5 «за вказаною адресою місця проживання не знаходився», хоча насправді суд мав дані про те, що затриманий ОСОБА_5 був саме при виході зі свого будинку АДРЕСА_2 , де проживав зі своєю сім`єю, і що працівники поліції підстерегли його якраз у той момент, коли він повів дитину до дитячого садку, як робив щоденно, і про що працівникам поліції було добре відомо. А тому, як зазначає захисник, суд задекларував неправильний висновок про те, що мало місце «переховування», у той час, як насправді мали місце лише факти «неявки».
Щодо ризику, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків, іншого підозрюваного у цьому кримінальному провадженні, то захисник вказав, що ОСОБА_5 перебував на волі з 2 березня 2015 року і без будь-якого запобіжного заходу, тобто, 5 років 7 місяців і 26 днів. Протягом цього часу стороні обвинувачення не стало відомо про жоден з випадків, коли б ОСОБА_5 наважився впливати на когось із свідків, потерпілих чи іншого обвинуваченого ОСОБА_9 . За таких обставин висновок про те, що він буде чинити незаконний вплив на цих осіб, є непереконливим, і у разі обрання йому іншого запобіжного заходу, слід було заборонити контактувати з цими особами ухвалою суду.
Щодо ризику, що обвинувачений може перешкоджати провадженню іншим чином, захисник наголосив, що можливість обвинуваченого перешкоджати провадженню могла існувати гіпотетично лише до завершення досудового розслідування, про яке було оголошено влітку 2014 року. З того моменту зібрані докази були визнані прокурором такими, що є достатніми для доведення вини в суді, і всі вони знаходяться під контролем сторони обвинувачення. Крім того, за весь час від повідомлення про підозру прокурором не зафіксовано жодної спроби з боку ОСОБА_5 перешкодити кримінальному провадженню.
Щодо ризику, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення, то ОСОБА_5 раніше не судимий, характеризується виключно позитивно: добрий сім`янин, має високу ступінь прив`язки до сім`ї, налаштований патріотично, за період перебування у формальному розшуку регулярно відвідував церкву, займався вихованням двох малолітніх дочок. За весь період від відкриття кримінального провадження сторона обвинувачення не знайшла жодної компрометуючої інформації на ОСОБА_5 . Зібрана слідством інформація про неприязні стосунки із потерпілим ОСОБА_10 свідчить про те, що ОСОБА_5 діяв суто у правовому полі: шляхом звернень до суду і правоохоронних органів. Отже, на переконання захисника, немає об`єктивних підстав для висновку, що ОСОБА_5 може вчинити злочин, виходячи лише з того, що він обвинувачується у вчиненні іншого злочину. Тим більше, що жодного прямого доказу прокурор так і не надав, а замість того - надав лише аналіз сукупності слабо пов`язаних між собою доказів, що підлягає критичній і детальній оцінці.
Крім того, захисник наголошує на тому, що суд першої інстанції взяв до уваги той факт, що санкція інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення за ст. 115 КК України передбачає довічне позбавлення волі, що, за наведеними міркуваннями суду, зумовлює ризик переховування. Однак, така мотивація є помилковою, оскільки суперечить реальним обставинам кримінального провадження, оскільки від дня застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу 28 жовтня 2020 року обставини кримінального провадження істотно змінилися у зв`язку з тим, що ухвалою Київського апеляційного суду від 8 грудня 2020 року скасований вирок Святошинського районного суду міста Києва від 9 лютого 2018 року, яким ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6,11,12, ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України та на підставі ч. 1 ст.70 КК України призначено йому остаточне покарання у виді 13 років позбавлення волі. Вказаний вирок скасований лише з мотивів неповноти і неправильності судового розгляду, інших мотивів суд апеляційної інстанції не навів. ОСОБА_5 інкриміновано те саме кримінальне правопорушення, що й ОСОБА_9 з однією відмінністю: ОСОБА_5 не інкримінується корисливий мотив як кваліфікуюча ознака злочину. Відповідно, останній усвідомлює, що кримінальне покарання у вигляді довічного позбавлення волі йому вже не загрожує. Також ОСОБА_5 розуміє, що навіть у випадку постановлення судом вироку, яким обвинувачення щодо нього буде визнане доказаним у повному обсязі, він має всі законні підстави сподіватися, що йому буде призначене покарання, істотно нижче за покарання ОСОБА_9 , котрому додатково інкриміновано корисливий мотив.
Сторона захисту переконана, що ризики, враховані судом при обранні запобіжного заходу станом на 28 жовтня 2020 року, знизилися на момент розгляду судом питання про продовження запобіжного заходу 18 грудня 2020 року. А саме, як зазначає захисник, апеляційний суд встановив граничну межу покарання і подарував ОСОБА_5 надію на справедливий судовий розгляд. За переконанням сторони захисту, ризик переховування знизився не просто істотно, а знизився радикально. Що стосується інших ризиків, то вони як були, так і залишаються такими, що припускаються судом суто лише гіпотетично і без будь-яких реальних підстав.

Обвинувачений належним чином повідомлений про день та час апеляційного розгляду у встановленому законом порядку, будь-яких заяв або клопотань про обов`язкову його участь під час апеляційного розгляду на подав. За таких обставин, з урахуванням позицій захисника та прокурора, які вважали можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого, положень ч. 4 ст. 422-1 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали контрольного судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Відповідно до матеріалів контрольного судового провадження у провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, ч. 5 ст. 27, п. п. 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 358 КК України.

Згідно з матеріалами справи та аудіозаписом судового засідання прокурором подано письмове клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке підтримано під час судового розгляду, наведені ризики, які, на її думку, продовжують існувати, а саме: ризик переховування обвинуваченого від суду, здійснення незаконного впливу на свідків та іншого обвинуваченого, а також вчинення іншого кримінального правопорушення, перешкоджання іншим чином кримінальному провадженню. При цьому прокурором наведені відповідні обґрунтування щодо зазначених ризиків.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 грудня 2020 року задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 діб, тобто, до 15 лютого 2021 року.
Суд мотивував своє рішення тим, що прокурор в судовому засіданні довів обставини, передбачені п.1, п.2, п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України, оскільки ОСОБА_5 обвинувачується у скоєнні у тому числі особливо тяжкого злочину ( ст. 115 КК України), санкція якої передбачає довічне позбавлення волі. Питання щодо доведеності вини особи та правильності кваліфікації її дій у відповідності до закону про кримінальну відповідальність підлягають дослідженню під час судового розгляду кримінального провадження по суті. Крім того, за час розгляду кримінального провадження ОСОБА_5 неодноразово не з`являвся в судові засідання, причини своєї неявки не повідомляв, за вказаною адресою проживання не знаходився, був оголошений у розшук, у зв`язку з чим є ризики, що він буде і надалі переховуватись від суду (ризик переховування), може незаконно впливати на свідків, іншого підозрюваного у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення.
Також місцевий суд зазначив про те, що на виконання вимог ст. 178 КПК України, приймає до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , а саме те, що він одружений, має двох малолітніх дітей, має місце реєстрації та проживання у м. Києві, стан здоров`я, щодо якого на даний час в розпорядженні суду відсутні об`єктивні медичні застереження щодо неможливості перебування його під вартою. При цьому, дані про особу обвинуваченого, сталість його соціальних зв`язків, наявність місця реєстрації та проживання, родини, з урахуванням фактичних обставин справи, не переважають існуючих ризиків.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів з таких підстав.

Так колегія суддів враховує стадію судового розгляду, те, що обґрунтованість висунутого щодо ОСОБА_5 обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні, а тому доводи апеляційної скарги захисника, що судом не перевірені докази наявності обґрунтованої підозри, є безпідставними.
Також доводи апеляційної скарги захисника щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_5 , можливої міри покарання обвинуваченому з урахуванням скасування вироку щодо обвинуваченого ОСОБА_9 , на переконання колегії суддів, є безпідставними, оскільки ці питання вирішуються судом при постановленні остаточного рішення за результатами розгляду кримінального провадження в нарадчій кімнаті, і на даній стадії не підлягають перевірці апеляційним судом.

Не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та вирішення питання доведеності його вини, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті відомостями, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений може бути причетним до вчинення інкримінованого йому злочину. На даний час розгляд кримінального провадження в суді не закінчений.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як:.. до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до матеріалів контрольного судового провадження ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі.
Окрім того, як встановлено під час апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_5 не з`являвся в судові засідання, що не заперечується й стороною захисту як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду, до нього застосовувався привід, який позитивних результатів не дав, у зв`язку з чим був оголошений розшук обвинуваченого, і вище зазначені обставини свідчать про наявність ризику переховування обвинуваченого та ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим шляхом, що спростовує доводи захисника про відсутність вказаних ризиків.

Що стосується посилання захисника на дані, які характеризують особу обвинуваченого, як на докази відсутності будь-яких ризиків стосовно ОСОБА_5 , то колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції при вирішення питання про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу були враховані обставини, які характеризують особу обвинуваченого, а саме те, що він одружений, має двох малолітніх дітей, має місце реєстрації та проживання у м. Києві, стан здоров`я, щодо якого на даний час в розпорядженні суду відсутні об`єктивні медичні застереження щодо неможливості перебування його під вартою. Проте, суд першої інстанції дійшов висновку, що дані про особу обвинуваченого, сталість його соціальних зв`язків, наявність місця реєстрації та проживання, родини, з урахуванням фактичних обставин справи, не переважають існуючих ризиків, і з таким висновком погоджується колегія суддів.

На переконання колегії суддів, з огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції, не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винуватості обвинуваченого в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях,під час вирішення питання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою врахував, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні ряду злочинів, у т.ч. й особливо тяжкого злочину, наслідком якого є смерть людини, а тому являє собою значну суспільну небезпеку, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, продовжують існувати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризику переховування, бо є всі підстави вважати, що, перебуваючи на волі, обвинувачений може ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення, може впливати на свідків, обвинуваченого ОСОБА_9 , які ще не допитані, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні умисного вбивства, а тому відсутні правові підстави для визначення розміру застави.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на підставі наявних на даний час з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, навівши в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, що спростовує доводи апеляційної скарги захисника про невмотивованість та необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

За сукупності обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний щодо обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 18 грудня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, до 15 лютого 2021 року включно - залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________________ _______________________ _________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3