Справа № 747/557/20
Провадження № 1-кп/747/5/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2021 року смт Талалаївка

Талалаївський районний суд Чернігівської області в складі

головуючої судді ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Талалаївка кримінальне провадження № 0000138 від 27 липня 2020 року по обвинуваченню

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Єреван,Вірменія, мешканця АДРЕСА_1 , тимчасово не працюючого, вірменина, громадянина Вірменії, раніше не судимого, -

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_4

обвинуваченого - ОСОБА_3

потерпілого - ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

26 липня 2020 року близько 11.00 год ОСОБА_3 , керуючи скутером «Zemis» на площі в смт Талалаївка та виїжджаючи з території площі з місця стоянки на головну дорогу вулицю Центральну внаслідок власної неуважності невірно оцінив дорожню обстановку, що склалась, та не переконавшись, що це буде безпечним, здійснив зіткнення із передньою правою частиною скутера «Honda Dio» під керуванням ОСОБА_5 , який рухався по головній дорозі. В даній дорожній обстановці водій ОСОБА_3 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме:

- п. 2.3 «б» - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 10.1 - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

- п. 10.2 виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій скутера «Honda Dio» ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої травми органів грудної клітини, переломи 9-го та 10-го ребер справа, післятравматичний правобічний гемоторакс, підшкірна гематома грудної клітки справа, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 256 від 25.11.2020 відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою як небезпечні для життя.

Таким чином, своїми неправомірними діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_3 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненому визнав в повному обсязі і суду показав, що 26 липня 2020 року близько 11-ї год. він виїжджав із стоянки на центральній площі смт Талалаївка на вул Центральну в бік будинку культури і із-за стоячого мікроавтобусу не помітив, як з лівої сторони рухався скутер, виїхав прямо і здійснив зіткнення з ним. В скоєному щиро розкаюється, шкоду потерпілому відшкодував в повному обсязі, запевнив суд, що більше подібне не повториться.

Потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні показав, що 26 липня 2020 року він рухався скутером по центральній площі смт Талалаївка в бік будинку культури з швидкістю близько 30 км/ год, коли з правої сторони із-за мікроавтобусу, що стояв за зупинці, десь за три метри майже перпендикулярно його руху виїхав скутер, потерпілий встиг прийняти вліво, але відбулось зіткнення, він впав на асфальт. Після цього викликали працівників поліції і швидку допомогу, сам він отримав тілесні ушкодження і лікувався. Обвинувачений всю спричинену шкоду йому відшкодував як на ремонт скутера, так і на лікування, ніяких претензій до нього в потерпілого немає.

Обвинувачений ОСОБА_3 свою винність у вчиненому діянні визнав повністю і суду дав показання, що вчинив злочин саме при викладених обставинах, тому на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України суд, при визначенні обсягу доказів, визнав недоцільним дослідження доказів, поданих на підтвердження події кримінального правопорушення та винуватості обвинуваченого у його вчиненні, а обмежився допитом обвинуваченого, потерпілого та дослідженням характеризуючих матеріалів на обвинуваченого, долучених прокурором в судовому засіданні до матеріалів кримінального провадження за згодою обвинуваченого, та у відповідності до ст. 88 КПК України визнаних допустимими за погодженням сторін.

Суд встановив, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин і у суду немає сумнівів у добровільності та істинності його позиції. Обвинуваченому роз`яснено, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що своїми діями ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, та вважає доведеною вину обвинуваченого у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Призначаючи покарання суд, у відповідності до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також те, що покарання має бути необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів і те, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених. Тобто загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації призначення покарання, завданням якої є виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Згідно ст. 12 КК України злочин, за яким кваліфіковано дії обвинуваченого, відноситься до тяжкого злочину. По місцю проживання обвинувачений характеризується позитивно, раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину. До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому відповідно до ст. 66 КК України, суд відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Крім того, як було встановлено в ході судового розгляду, обвинувачений повністю відшкодував потерпілому спричинену майнову шкоду, тому у відповідності до ч.2 ст. 66 КК України суд визнає ще однією пом`якшуючою обставиною добровільне відшкодування завданого збитку. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому у відповідності до ст. 67 КК України, в ході судового розгляду не встановлено.

Тому, враховуючи обставини справи, тяжкість злочину та особу винного, ознак антисоціального напряму в поведінці якого не виявлено, та зважаючи на положення рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2004, у якому зазначено, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до ч.2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У справах «Бакланов проти Росії» та «Фрізан проти Росії» суд зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. Разом з тим, у справі «Ізмайлов проти Росії» суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи». Кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести та з іншої сторони такі заходи примусу мають та повинні бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку що виправлення ОСОБА_3 можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення за його поведінкою постійного й обов`язкового контролю, а тому суд вбачає за можливе призначити покарання в межах санкції статті обвинувачення з встановленням іспитового строку. Саме таке покарання, на думку суду, дасть можливість обвинуваченому оцінити свої дії та стати на шлях виправлення і буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що санкція ч.2 ст. 286 КК України, за якою обвинувачується ОСОБА_3 , передбачає додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років. Пленум Верховного Суду України у пункті 21 своєї постанови №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначив, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами. При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. При цьому, згідно з п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендувати судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Зважаючи на усю сукупність вказаних вище обставин, з урахуванням особи ОСОБА_3 , який по місцю проживання характеризується позитивно, має на утримані неповнолітню дитину, того факту, що злочин, у вчиненні якого він обвинувачується, відноситься до категорії тяжких, але скоєний з необережності, наявності декількох пом`якшуючих та відсутності обтяжуючих покарання обставин, ставлення обвинуваченого до вчиненого ним діяння, того, що він в повній мірі усвідомив протиправність своїх дій та наслідків, щирого каяття, відшкодування потерпілому спричиненої матеріальної шкоди, а також з врахуванням позиції потерпілого, який не наполягає на суворому покаранні та застосуванні до обвинуваченого додаткового покарання, враховуючи також позицію сторони обвинувачення щодо незастосування додаткового покарання, суд приходить до висновку про призначення основного покарання без призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами. Саме це буде відповідати ступеню тяжкості вчиненого злочину та тяжкості негативних наслідків, що наступили в результаті негативних дій відносно потерпілого.

Долю речових доказів вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України. Запобіжний захід обвинуваченому до вступу вироку в законну силу не обирати. Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись ст. 373, 374 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, і призначити йому покарання за даною статтею у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 (один) рік, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього, відповідно до ст. 76 КК України, обов`язки, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

Речові докази по справі скутер «Zemis» та скутер «Honda Dio» - залишити в користуванні власників.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Вирок може бути оскаржений до Чернігівського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1