Справа № 690/220/20
Провадження № 1-кп/690/111/20
УХВАЛА
про продовження строку дії запобіжного заходу
21 серпня 2020 року м. Ватутіне

Ватутінський міський суд Черкаської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні у залі судових засідань Ватутінського міського суду Черкаської області клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у кримінальному провадженні № 00000243 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_5 ,
ВСТАНОВИВ:
У провадженні Ватутінського міського суду Черкаської області перебувають матеріали кримінального провадження № 00000243 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України.
У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів.
Вказане клопотання мотивоване тим, що 21.08.2020 року закінчується строк запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою, однак на даний час продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, що він може: переховуватися від суду; впливати на свідків у даному кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення. Додатково пояснив, що дані ризики зумовлені тим, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, а також не має ні постійного місця проживання та стійких соціальних зв`язків, ні жодного джерела доходів. Також вказав, що інші менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення цих ризиків.

Обвинувачений ОСОБА_3 не заперечував проти продовження строку найсуворішого запобіжного заходу, що мотивував відсутністю у нього джерел для існування та місця проживання. Додатково на запитання суду пояснив, що у разі звільнення з під варти, не може гарантувати свою подальшу явку у судові засідання, оскільки не знає де буде жити та за які кошти існуватиме.
Захисник ОСОБА_5 вказав, що вирішення клопотання залишає на розсуд суду. Водночас зазначив, що ризики, які вказані прокурором у клопотанні дублюються з тими, що вже враховувались судом під час обрання даного виду запобіжного заходу, а клопотання є невмотивованим. Також вказав, що факт відсутності місця роботи його підзахисного ОСОБА_3 не може бути підставою для продовження найсуворішого запобіжного заходу.
Заслухавши думки сторін судового провадження, які з`явились у судове засідання, врахувавши їх доводи, не вирішуючи питання про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 , а також правильність кваліфікації його діянь, виходячи лише з наявних у суду матеріалів кримінального провадження та клопотання прокурора, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора та продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.
Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує, у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого обвинувачується; вік та стан їх здоров`я; міцність соціальних зв`язків в місці постійного проживання, у тому числі наявність родини й утриманців; наявність постійного місця роботи або навчання; репутацію; майновий стан; наявність судимостей; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачуються особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
Положеннями ч. 1, п.п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, крім іншого, не може бути застосований, до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
На даний час суд позбавлений можливості надати оцінку вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення, яке йому інкриміноване, оскільки такі докази судом не досліджувалися, однак їх наявність вказано у обвинувальному акті, що не заперечувалося обвинуваченим.

Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують Конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Відповідно до змісту Рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 року у справі «Хайредінов проти України» вказано, що ст. 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують Конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Тож суд бере до уваги Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2013 року по справі «Москаленко проти України» у якому вказано, що ризик того, що особа примушуватиме свідків і потерпілого давати неправдиві показання має вимірюватися наявністю достатніх підтверджуючих даних, та критично оцінює доводи прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_3 безумовно буде незаконно впливати на свідків, з метою змусити їх змінити покази, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні завершено, обвинувальний акт передано для розгляду до суду, а свідки під час їх допиту у ході судового розгляду даного кримінального провадження будуть приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів.
З огляду на вказане, суд вважає, що ризик незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_3 на свідків у даному кримінальному провадженні, який існував під час досудового розслідування, на даний час суттєво знижений, хоча і не відсутній.
Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення суд також оцінює критично, оскільки прокурором не доведено, що обвинувачений ОСОБА_3 є особою схильною до вчинення кримінальних правопорушень, та раніше притягувався до кримінальної відповідальності. Водночас відсутність стійких соціальних зв`язків у місці постійного проживання до затримання, відсутність на даний час фактичного місця проживання та джерела доходів, можуть бути передумовами до вчинення кримінальних правопорушень проти власності.
Водночас суд враховує низький рівень майнового стану ОСОБА_3 , а також, що він не має ні міцних соціальних зв`язків, ні утриманців, ні постійних місць проживання, роботи або навчання, що ним підтверджено, обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від 7 до 10 років, що свідчить про реальність існування ризику переховування його від суду.
Обвинуваченому ОСОБА_3 виповнилося повних 52 роки, відомостей про стан негативний стан здоров`я, який унеможливлює його перебування в умовах тимчасової ізоляції, суду не надано.

З огляду на вказане, суд вважає, що оскільки об`єктивно існують ризики переховування обвинуваченого ОСОБА_3 від суду, незаконного впливу на свідків, наявні достатні підстави для продовження найбільш сурового запобіжного заходу у вигялді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 19.10.2020 року включно, оскільки вказане нівелює існуючі ризики, забезпечить його належну процесуальну поведінку та явку до суду, що сприятиме розгляду судом вказаного кримінального провадження з дотриманням розумних строків.
З урахуванням вказаного та встановлених у судовому засіданні обставин, суд вважає, що більш м`які запобіжні заходи є недостатніми, оскільки не можуть запобігти доведеним під час розгляду ризикам.
Вказане обумовлено тим, що запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання є недостатнім з огляду на особу ОСОБА_3 , зокрема його майновий стан, а також співмірність тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення з суворістю запобіжного заходу.
Крім того, відсутні передумови до застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, оскільки жодних клопотань такого змісту від осіб, які б заслуговували на довіру, до суду не надходило.
Застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту є неможливим з урахуванням відсутності у нього постійного місця проживання. Вказане одночасно з відсутністю законних джерел до існування виключає можливість застосування вказаного запобіжного заходу відносно нього, оскільки фактично унеможливлює дотримання ним його умов.
Відповідно до змісту положень п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України мінімально можливий розмір застави для ОСОБА_3 , який обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, яке передбачене ч. 2 ст. 121 КК України, не може бути меншим 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на даний час становить 42 040 грн. (20 х 2 102 грн.), та з урахуванням його майнового стану, є завідомо непосильним для нього.
Крім того, враховуючи те, що ОСОБА_3 , крім іншого, обвинувачується у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини, суд, з урахуванням положень п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, обираючи йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на час здійснення судового провадження, не визначає розмір застави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 27, 31, 177-179, 183, 193, 194, 196, 197, 372, 376, 392 КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 19.10.2020 року, включно.
Копію ухвали вручити учасникам кримінального провадження.

Копію ухвали надіслати до Державної установи «Черкаський слідчий ізолятор» для відому та виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через Ватутінський міський суд Черкаської області протягом семи днів з дня її оголошення, що не зупиняє її виконання.

Повний текст ухвали оголошено 25.08.2020 року о 12 год. 00 хв.

Суддя ОСОБА_1