ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/2353/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/220/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.289 КК україни
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000333 від 23 листопада 2019 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Бучацького районного суду Тернопільської області від 07 травня 2020 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, який не працює, судимого:

1) 23 квітня 2009 року Бучацьким районним судом Тернопільської області за ч.2 ст.121, ч.1 ст.185, ч.2 ст.263 КК України, із застосуванням ч.1 ст.70 КК України, до позбавлення волі на строк 7 (сім) років;

2) 25 січня 2016 року вироком Бучацького районного суду Тернопільсько області, зміненим 27 квітня 2016 року вироком апеляційного суду Тернопільської області, за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України, із застосуванням ч.1 ст.70 та ч.1 ст.71 КК України, до позбавлення волі на строк 3 (три) роки 3 (три) місяці;

3) 04 квітня 2016 року Бучацьким районним судом Тернопільської області за ч.3 ст.185 КК України до позбавлення волі на строк 3 (три) роки 5 (п`ять) місяців,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначено йому покарання за цією статтею у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 2 (два) місяці без конфіскації майна.

Строк відбування покарання вирішено рахувати ОСОБА_9 з 23 листопада 2019 року.

Запобіжний захід ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили залишено попередній - тримання під вартою.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно вироку суду, 23 листопада 2019 року, приблизно о 20 год. 30 хв., ОСОБА_9 , перебуваючи на території домогосподарства, що по АДРЕСА_2 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, підійшов до автомобіля марки «FORD SIERRA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відчинив дверку, сів на сидіння водія та, всупереч волі власника ОСОБА_10 , за допомогою ключа, який був у замку запалювання, запустив двигун і, маючи повний контроль над вищевказаним транспортним засобом, розпочав рух транспортним засобом, однак не впорався з керуванням та здійснив наїзд на дерев`яну огорожу подвір`я.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , не оспорюючи доведеності вини у вчиненні злочину та юридичної кваліфікації своїх дій, ставить питання про пом`якшення призначеного йому покарання.

Вважає, що при ухваленні вироку, суд помилково не взяв до уваги такі пом`якшуючи обставини, як щире каяття, сприяння розкриттю злочину, те, що що він добровільно залишався на місці вчинення злочину, а також думку потерпілого, який просив суворого його не карати і призначити покарання, що не пов`язане з позбавленням волі.

На думку апелянта, призначене йому покарання є надто суворим та не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Просить скасувати вирок Бучацького районного суду Тернопільської області від 07 травня 2020 року та призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України, нижче від нижчої межі, встановленої в санкції статті обвинувачення покарання, а також застосувати ст.75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробувальним терміном .

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити; міркування прокурора, який вирок суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, а призначене судом покарання таким, що повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого і тому просить залишити його без змін і відмовити у задоволенні апеляційної скарги; дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про винність обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, за вказаних у вироку обставин, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які належно оцінені судом і в апеляції не оскаржується.

Відповідно до з ч.2 ст.65 КК України та роз`яснень, наведених в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів.

Ці вимоги закону судом першої інстанції дотримано.

Як слідує із змісту вироку Бучацького районного суду Тернопільської області від 07 травня 2020 року відносно ОСОБА_9 , покарання обвинуваченому призначено відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу України, з додержанням вимог ст.65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, даних про особу винного, а також всіх обставин справи.

Зокрема, судом враховано, що вчинений ОСОБА_9 злочин, відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином; особу обвинуваченого, який негативно характеризується по місцю проживання, перебуває на обліку у лікаря нарколога, зловживає алкогольними напоями, будучи раніше неодноразово судимим та маючи не зняту і погашену судимість, вчинив новий умисний злочин, що свідчить про стійкість його протиправної поведінки.

За наведених обставин суд обґрунтовано мотивував своє рішення щодо необхідності призначення йому покарання у виді позбавлення волі.

При цьому, місцевим судом враховано як пом`якшуючу обставину щире каяття обвинуваченого.

Наведені обставини, на думку колегії суддів, не дають підстав до застосування ст.69 КК України.

Виходячи із змісту вказаної правової норми призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням наявності обтяжуючої покарання обставини (вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння), а також особи винного і обставин, за яких було вчинено кримінальне правопорушення, таких пом`якшуючи обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_9 , по справі не встановлено.

Що стосується такої пом`якшуючої обставини як активне сприяння розкриттю злочину, про яку обвинувачений ОСОБА_9 вказує в апеляційній скарзі, то, на думку колегії суддів, вона також може бути врахована, однак, з урахуванням всіх обставин справи, не дає підстав для застосування ст.69 КК України.

Доводи сторони захисту про відсутність претензій майнового та морального характеру у потерпілого, як мотив до застосування ст.ст..69, 75 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Виходячи із загальних засад призначення покарання, позиція потерпілого повинна бути врахована в сукупності з іншими обставинами і сама про собі вона не відіграє вирішального значення.

Окрім того, колегія суддів вважає, що навіть попри думку потерпілої сторони, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, а також даних про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності і маючи не зняту та непогашену судимість за вчинення злочинів проти власності, знову вчинив тяжкий умисний злочин, а також негативно характеризується за місцем свого проживання як особа, що зловживає алкогольними напоями, обрана ОСОБА_9 форма відбування покарання в умовах суспільства є виваженою, справедливою та такою, що відповідає вимогам статті 65 КК.

З огляду на ці обставини, в їх сукупності, колегія суддів вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 інституту звільнення від відбування покарання, про що він ставить питання в апеляційній скарзі, суперечитиме загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його мети.

Наведені в апеляційній скарзі дані про особу обвинуваченого, які були враховані місцевим судом при призначенні покарання, у цьому конкретному випадку не є такими, які би свідчили про можливість виправлення ОСОБА_9 без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає, що покарання призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_9 повністю відповідає ступеню тяжкості вчинених ним злочинів та особі обвинуваченого, узгоджується із санкцією статті обвинувачення, відповідає інтересам суспільства, є обґрунтованим, а також є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Рішення щодо призначеного ОСОБА_9 покарання належним чином умотивоване і відповідає вимогам кримінального закону, а тому підстав для скасування чи зміни вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного і застосування ст. 75 КК України, про що ставить питання в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , колегія суддів не вбачає.

Вирок суду першої інстанції є обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.ст.408, 409 КПК України підстав до його зміни чи скасування не виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області області від 07 травня 2020 року щодо ОСОБА_9 без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.