Справа № 464/4638/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/437/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.1 ст. 126, ч.1 ст. 28 ч.1 ст. 122 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6
та його захисника ОСОБА_9 ,

за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 11 березня 2020 року,
в с т а н о в и л а :

вироком Сихівського районного суду м. Львова від 11 березня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 126, ч.1 ст. 28 ч.1 ст. 122 КК України, та призначено покарання: за ч.1 ст. 126 КК України у виді громадських робіт на строк сто двадцять годин; за ч.1 ст. 28 ч.1 ст. 122 КК України у виді обмеження волі на строк один рік.
На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк один рік.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 890,08 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 35000 грн., всього 35890 гривень 08 копійок. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання з речовими доказами.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 вирішено обчислювати з моменту набрання вироком законної сили та звернення до виконання.
ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що 4 липня 2018 року приблизно о 21:20 год., перебуваючи поблизу будинку №22 на вул. Угорській у м. Львові, в ході конфлікту, керуючись умислом на спричинення фізичного болю, який виник раптово, умисно наніс потерпілому ОСОБА_8 один удар своєю правою рукою в ділянку нижньої щелепи, чим спричинив останньому фізичний біль.
Крім цього, обвинувачений ОСОБА_6 у групі осіб з двома невстановленими слідством особами, матеріали відносно яких виділено в окреме кримінальне провадження, 4 липня 2018 року приблизно о 21:50 год., діючи спільно, перебуваючи поблизу будинку №22 на вул. Угорська у м. Львові, на ґрунті особистих неприязних відносин, які у них склалися з потерпілим ОСОБА_8 внаслідок конфлікту, який виник раніше, маючи умисел на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, умисно нанесли потерпілому значну кількість ударів руками в ділянку щелепи та обличчя, чим спричинили останньому забійну рану брівної ділянки справа, множинні переломи кісток верхньої щелепи з накопиченням крові в обох верхньощелепових порожнинах, синці навколо очей, перелом передньої та латеральної стінок обох верхньощелепових синусів (стінок навколоносових пазух), перелом виличної кістки і розходження обох вилично-лобних швів, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я та не були небезпечними для життя в момент їх спричинення.
Не погоджуючись з вироком Сихівського районного суду м. Львова від 11 березня 2020 року, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить даний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за ч.1 ст. 28 - ч.1 ст. 122 КК України кримінальне провадження закрити відповідно до п.3 ч.1 ст. 284 КПК України.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що такий постановлений з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказує, що судом встановлено, що ОСОБА_6 4 квітня 2018 року о 21:20 год., перебуваючи поблищу будинку №22 на вул. Угорській у м. Львові, в ході конфлікту, керуючись умислом на спричинення фізичного болю, який виник раптово, умисно наніс потерпілому ОСОБА_8 один удар своєю правою рукою в ділянку нижньої щелепи, чим спричинив останньому фізичний біль.
Разом з тим, встановлені в ході судового розгляду обставини не підтверджують такого висновку суду.
Так, 4 липня 2018 року у ОСОБА_6 був день народження, він в оточенні сусідів стояв поблизу будинку, в якому проживає. До будинку АДРЕСА_2 о 21:20 год. під`їхав ОСОБА_8 , який припаркував свій автомобіль так, що це унеможливило під`їзд до будинку інших машин та створило перешкоди для руху пішоходів. ОСОБА_6 попросив ОСОБА_8 припаркувати свій автомобіль в іншому місці, на що останній категорично не погодився та в слід ОСОБА_6 прокричав нецензурні слова. При цьому останній, справедливо вважаючи це образою, повернувся і дав ОСОБА_8 ляпаса, після чого пішов додому.
При цьому призначене судом покарання у виді 120 годин громадських робіт апелянт вважає таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та обставинам вчиненого ним діяння.
Зазначає, що після цього ОСОБА_8 по телефону викликав своїх знайомих для того, щоб змусити ОСОБА_6 перед ним вибачитись. Близько 21:50 год. вказані особи разом із ОСОБА_8 побачили ОСОБА_6 за столиком біля будинку та, підійшовши до нього, почали наносити йому удари. Мешканці будинку АДРЕСА_2 , які стали свідками побиття ОСОБА_6 , змушені були втрутитись, щоб припинити протиправні дії. Однак такі очевидні обставини, що знайшли своє підтвердження в суді в ході допиту свідків, не були взяті до уваги судом першої інстанції.
Вказує, що ОСОБА_6 визнано винним за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, у складі групи осіб, однак санкція даної статті не передбачає такої кваліфікуючої ознаки.
Зазначає, що під час досудового розслідування було порушено право ОСОБА_6 на захист, адже попри те, що слідство у даній справі тривало десять місяців, ОСОБА_6 викликали до слідчого лише один раз для оголошення йому підозри. Крім того, суд першої інстанції належним чином не розглянув клопотання сторони захисту щодо недопустимості поданих стороною обвинувачення письмових доказів, здобутих в ході досудового розслідування.
Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, виступ прокурора та пояснення потерпілого, які заперечили проти доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно з ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є вирок, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 28 - ч. 1 ст. 122 КК України, за обставин, викладених у вироку суду, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та є обґрунтованим.
Вищевказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані, вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, у якому його визнано винним за викладених у вироку обставин, підтверджується сукупністю зібраних та досліджених в судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку. Дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 28 - ч. 1 ст. 122 КК України, тобто за ознаками умисного завдання удару, що завдало фізичного болю та завданні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження в групі осіб.
Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена за стандартом «поза розумним сумнівом». Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме: винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Відповідно до ч. 1 п. 3, ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Між тим, незважаючи на невизнання своєї вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 28 - ч. 1 ст. 122 КК України, суд першої інстанції вірно вважав винуватість обвинуваченого доведеною поза розумним сумнівом.
Вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 28 - ч. 1 ст. 122 КК України повністю підтверджується дослідженими в ході судового розгляду доказами.
Так, винуватість ОСОБА_6 підтверджується показаннями свідків сторони обвинувачення ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , у яких відсутні будь-які протиріччя, вони є логічними, послідовними та правдивими, підтверджують обставини, що підлягають доказуванню і впливають на оцінку дій обвинуваченого. Крім того, свідки сторони захисту ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 можливості нанесення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 в ході конфлікту не заперечили.
Суд першої інстанції також надав повну оцінку показам обвинуваченого ОСОБА_6 , які оцінив критично, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, не підтверджуються дослідженими в суді доказами, прямо суперечать показам свідків та матеріалам провадження, будь - якими іншими доказами ці доводи не підтверджені.
Винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 1 ст. 28 - ч. 1 ст. 122 КК України також підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами:
- заявами потерпілого ОСОБА_8 про вчинення кримінального правопорушення та повідомленнями медичних закладів на службу «102» (Т. 1 а.с. 190-192, т. 2 а.с. 10);
- висновком Львівського ОБСМЕ судово-медичної експертизи №869 від 09.10.2018, згідно з яким при зверненні за медичною допомогою у травмпункт №2 м. Львова 04.07.2018 у ОСОБА_8 була відмічена наявність забійної рани брівної ділянки справа і запідозрений перелом верхньої щелепи; під час поступлення на стаціонарне лікування 05.07.2018 в КЗ ЛОР «Львівський обласний госпіталь ветеранів війни та репресованих ім. Ю.Липи» лікуючим лікарем у потерпілого описані синці навколо очей; після проведення комп`ютерної томографії 05.07.2018 у потерпілого було виявлено перелом передньої та латеральної стінок обох верхньощелепових синусів (стінок навколо-носових пазух), які підтверджені описом лікаря-рентгенолога консультанта бюро; вказані тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів, могли виникнути 04 липня 2018 року, відносяться до легкого ступеня тяжкості з короткочасним розладом здоров`я та не були небезпечними для життя в момент їх спричинення; щодо оцінки клінічного діагнозу: «Травматичний злам альвеолярного відростка. Травматичний злам правої виличної кістки», виставленого в медичній карті стаціонарного хворого, необхідне вивчення комп`ютерної томографії голови на CD-диску, що може бути виконано, у разі необхідності, при проведенні додаткової судово-медичної експертизи; судово-медичних даних про утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 внаслідок падіння з висоти власного зросту, немає; будь-яких індивідуальних особливостей поверхні предмета, від якого виникли тілесні ушкодження та які могли відобразитися на тілі ОСОБА_17 , в наданій медичній документації немає; судово-медичних даних про утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 від дії власної руки немає (Т. 1 а.с. 193-195);
- медичною документацією, яка досліджувалася в ході судово-медичної експертизи, заявою потерпілого ОСОБА_8 від 27.08.2018 про долучення таких до матеріалів кримінального провадження та протоколом від 03.09.2018 огляду таких речей, які визнані речовими доказами (Т.1 а.с. 196-202, 214-236);
- записом з відеореєстратора, безпосередньо оглянутим в судовому засіданні, який наданий потерпілим та оглядався слідчим в ході досудового розслідування, визнаний речовим доказом (Т. 1 а.с. 203-213);
- висновком Львівського ОБСМЕ судово-медичної експертизи (додатковим) №1187 від 27.11.2018, згідно з яким при зверненні за медичною допомогою в травмпункт №2 м. Львова 04.07.2018 у ОСОБА_8 була виявлена забійна рана брівної ділянки справа і запідозрений перелом верхньої щелепи. Після проведення комп`ютерної томографії 05.07.2018 ОСОБА_8 було діагностовано множинні переломи кісток верхньої щелепи з накопиченням крові в обох верхньощелепових порожнинах, з приводу чого він перебував на стаціонарному лікуванні у КЗ ЛОР «Львівський обласний госпіталь ветеранів війни та репресованих ім. Ю.Липи». Під час поступлення на стаціонарне лікування 05.07.2018 лікуючим лікарем у потерпілого описані синці навколо очей. При проведенні додаткової судово-медичної експертизи, після вивчення лікарем-рентгенологом консультантом бюро CD-диску, крім переломів передньої та латеральної стінок обох верхньощелепових синусів (стінок навколоносових пазух), виявлено перелом виличної кістки і розходження обох вилично-лобних швів. Травма обличчя з переломами кісток лицевого черепа, виявлена у ОСОБА_8 , утворилась від дії тупих предметів, могла виникнути 04.07.2018 та відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я та не була небезпечною для життя в момент її спричинення. Судово-медичних даних про утворення тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 внаслідок падіння з висоти власного зросту, немає. Будь-яких індивідуальних особливостей контактуючої поверхні предмета, від якого виникли тілесні ушкодження та які могли відобразитися на тілі ОСОБА_8 , в наданій медичній документації немає (Т. 1 а.с. 239-241);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 01.03.2019 з потерпілим та відеозаписом такої слідчої дії, безпосередньо оглянутим під час судового розгляду, в ході якого потерпілий детально розповів та показав відомі йому обставини вчинення злочину, які фактично підтримав в ході судового розгляду (Т. 1 а.с. 242-252);
- висновком Львівського ОБСМЕ судово-медичної експертизи (додатковим) №200 від 11.03.2019, згідно з яким при проведенні додаткової судово-медичної експертизи у грудні 2018 року в ОСОБА_8 було виявлено травму обличчя з переломами кісток лицевого черепа, з наявністю забійної рани брівної ділянки справа та синців навколо очей. Тілесні ушкодження, виявлені в ОСОБА_8 , утворились від дії тупих предметів, могли виникнути від ударів кулаками в обличчя, як вказує потерпілий при проведенні слідчого експерименту з його участю і що зафіксовано на відео та фото №1, 2, 3, 4, 5, 6 фототаблиці до «Протоколу проведення слідчого експерименту» за 01 березня 2019 року (Т. 2 а.с. 1-3).
- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 25.04.2019, відповідно до якого свідок ОСОБА_11 серед інших за фотознімками впізнав ОСОБА_6 як особу, яка 04.07.2018 приблизно о 22 год. біля будинку №22 на вул. Угорська, у м. Львові нанесла тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_18 (Т. 2 а.с. 4-9).
Оцінюючи всі докази, які були досліджені в судовому засіданні та наведені у вироку суду, колегія суддів приходить до висновку що вони узгоджуються між собою та в повній мірі підтверджують винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у скоєнні злочину передбаченого ч. 1 ст. 28 - ч. 1 ст. 122 КК України.
Колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції в оскаржуваному вироку було проаналізовано безпосередньо досліджені докази, з точки зору їх законності, допустимості та належності, колегія суддів вважає їх достатніми і приходить до висновку що провину ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині доведено поза розумним сумнівом.
Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги показань свідків, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як вбачається з оскаржуваного вироку, судом першої інстанції було зазначено усі показання свідків та у відповідності до кримінального процесуального закону надано належну оцінку показанням кожного свідка як окремо, так і в їх сукупності.
Посилання апелянта на те, що встановлені судом обставини справи суперечать суб`єктивній стороні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, оскільки відповідальності за таке правопорушення у складі групи осіб не передбачено, не знайшли свого підтвердження, виходячи з наступного.
Так, частиною 1 ст. 122 КК України, передбачено відповідальність за умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.
Диспозиція даної статті справді не передбачає відповідальності за вчинення даного правопорушення у складі групи осіб. Разом з тим, при кваліфікації дій особи застосуванню підлягають норми як Особливої, так і Загальної частини Кримінального кодексу України. У даному випадку, зокрема, дії ОСОБА_6 кваліфіковано як вчинення умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження у складі групи осіб з посиланням на ст. 28 КК України, що узгоджується з приписами чинного Закону України про кримінальну відповідальність.
Стосовно порушення права ОСОБА_6 на захист, то таке не знайшло свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки статтями 49, 52 КПК України чітко регламентовано, коли участь захисника у кримінальному провадженні є обов`язковою. При цьому встановлено, що ОСОБА_6 було роз`яснено його право на захист, зокрема, з протоколу про роз`яснення права на захист вбачається, що ОСОБА_6 відмовився від захисника (а.с 90, том І). Крім того, ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_6 , за його клопотанням, було залучено захисника для здійснення захисту за призначенням (а.с. 21, том І).
Посилання апелянта на те, що через порушення права ОСОБА_6 на захист тягне за собою визнання наявних у справі доказів недопустимими, не знайшло свого підтвердження під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, з огляду на наведене.
Відповідно до ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (стаття 86 КПК України).
З приводу оцінки допустимості доказів Верховний Суд України у рішенні №360кс15 від 9 червня 2016 року звертав увагу на висновки Конституційного Суду України у рішенні № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, де зазначалося, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства.
Наголошувалося на тому, що перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», Верховному Суду України давало підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.
Зазначалося, що кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.
Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Верховний Суд України зауважував, що отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання.
Аналіз положень частини другої цієї статті в редакції від 13 квітня 2012 року надав підстави Верховному Суду України зробити висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.
Проте, будь-яких порушень під час збирання доказів на підтвердження обвинувачення у вчиненні злочину ОСОБА_6 , які б потягнули за собою визнання їх недопустимими, з огляду на вищевказане, судом апеляційної інстанції не встановлено. Судом першої інстанції були досліджені усі докази на предмет їх допустимості та кожному доказу надано оцінку відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно досліджено всі обставини у справі та не було допущено порушень загальних засад кримінального провадження, а саме верховенства права,законності та рівності перед законом і судом.
Крім того, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_9 в апеляційній скарзі вказує, що попри визнання ОСОБА_6 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, ними оскаржується накладене судом покарання, яке, на думку апелянта, не відповідає обставинам вчиненого діяння та особі обвинуваченого.
Висновки суду першої інстанції в частині встановлених фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, доведеності вини обвинуваченого у його вчиненні, правильності кваліфікації його дій учасниками судового провадження не оскаржувалися. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим вирок у зазначеній вище частині не перевірявся.
Доводи апелянта щодо тяжкості призначеного ОСОБА_6 покарання не знайшли свого підтвердження, оскільки при визначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд першої інстанції в повному обсязі виконав вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, особу обвинуваченого, який є одруженим, має на утриманні двох малолітніх дітей, офіційно не працює, на медичних обліках не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що підстав вважати, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через тяжкість покарання, немає.
З огляду на викладене колегія суддів визнає апеляційну скаргу необгрунтованою і приходить до висновку, що вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому правопорушень є належним чином доведеною, а призначене обвинуваченому покарання у вигляді одного року обмеження волі є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Вирок суду постановлений з дотриманням вимог ст. ст. 370-376 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а тому підстав для його зміни немає.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Сихівського районного суду м. Львова від 11 березня 2020 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4