ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1093/20 Справа № 202/3933/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , діючого в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2020 року, якою задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000268, -
В С Т А Н О В И В:
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2020 року задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_8 , погоджене з прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_9 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000268 від 15.02.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Мотивуючи ухвалене рішення, слідчий суддя посилався на те, що виходячи з інформації, викладеної у клопотанні, майно, питання арешту якого порушується слідчим, відповідає критеріям, зазначеним в статті 98 КПК України, у зв`язку з чим необхідно накласти арешт на зазначене в клопотанні майно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі адвокат просить у разі необхідності поновити строк на апеляційне оскарження, ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.
В обґрунтування клопотання про поновлення строку зазначає, що розгляд клопотання проведений за відсутності власника майна, копію ухвали було отримано після звернення з заявою адвоката лише 27.07.2020 року.
Вимоги апеляційної скарги, обґрунтовує тим, що арештоване майно за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України не відповідає критеріям речових доказів в розумінні ст. 98 КПК України, зазначене майно належить ОСОБА_7 , яка не має жодного відношення до розслідування кримінального правопорушення.
Вказує, що слідчим суддею Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 23.06.2020 року було вдруге постановлено ухвалу про повернення клопотання для усунення недоліків, що взагалі не передбачено жодною нормою кримінального процесуального кодексу, а тому майно необхідно було повернути, однак слідчим майно не повернуто в наслідок чого адвокатом було подано скаргу на бездіяльність слідчого. Суддя ОСОБА_1 , маючи у своєму провадженні скаргу га бездіяльність слідчого замість розгляду її накладає арешт на майно.
ОСОБА_7 , її захисник ОСОБА_6 та прокурор в судове засідання не з`явились, про місце та час розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили.

Мотиви апеляційного суду.
Враховуючи те, що власник майна та його адвокат про судове засідання не повідомлялись, присутніми також в ньому не були, а тому апеляційний суд вважає строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді не пропущеним.
Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого рішення слідчого судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.
На переконання апеляційного суду, вирішення слідчим суддею клопотання про арешт майна відбулося з істотним порушенням вимог ст.ст. 98, 131, 132, 171, 172, 173, 370 КПК України.
Так, в порушення положень ч. 1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглянуто слідчим суддею без повідомлення та участі володільця майна, оскільки в слідчого судді були відсутні підстави вважати, що таке неповідомлення користувача буде процесуально необхідним з метою забезпечення арешту, як передбачено ч. 2 ст. 172 КПК України.
Згідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно із ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 зазначеної статті, в цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Частиною 2 ст. 173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно з нормами Глав 10 та 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.
Як зазначено в клопотанні про накладення арешту на майно, в провадженні СУ ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000268 від 15.02.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Досудовим розслідування встановлено, що в ніч на 15.02.2020 року невстановлена група осіб незаконно проникла у будинку АДРЕСА_1 , звідки таємно викрала майно, яке належить ОСОБА_10 (ЖЄО №2711 від 15.02.2020 року).
Крім того, 13.06.2020 року в період часу з 08 год. 00 хв. до 10 год. 00 хв. невстановлені особи незаконно проникли до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , звідки викрали майно сім`ї Басараб (ЖЄО 1576 від 13.06.2020 року).
В рамках розслідування кримінального провадження, в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України на підставі ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, 14.06.2020 року у період часу з 12.40 год. до 13.45 год. проведено обшук автомобіля «VOLKSWAGEN POLO», державний знак НОМЕР_1 , 2012 року випуску, за адресою: місто Новомосковськ, вулиця Сучкова, будинок 236, на території гаражного кооперативу «Віраж», в ході якого виявлено та вилучено: під авто магнітолою - копія довідки на ім`я ОСОБА_11 ; в полиці задньої правої дверці - предмет схожий на металевий ломик; у бардачку-21 адміністративних протоколи з додатками; автомобіль «VOLKSWAGEN POLO», державний знак НОМЕР_1 , ключ з брелком.
14.06.2020 року постановою слідчого СУ ГУНП, виявлені у ході обшуків вищевказані речі, визнано у якості речових доказів.
В обґрунтування заявленого клопотання слідчий вказав, що з метою збереження речових доказів та можливості приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження, а також збереження речових доказів, які є знаряддям вчиненого правопорушення та містять відомості щодо вчинення злочину, які використовуються, як доказ, відомостей, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, необхідно накласти арешт на вилучене майно.
Апеляційний суд звертає увагу, що доводи клопотання про накладення арешту на вище зазначене майно, не підтверджено належними доказами.
При цьому, й слідчий суддя, приймаючи рішення про задоволення клопотання слідчого щодо арешту майна, не переконався в обґрунтованості доводів клопотання слідчого та не перевірив їх під час судового розгляду.
Так, поза належною увагою слідчого судді залишено факт недоведеності слідчим у клопотанні того, що вилучене майно, є об`єктами чи знаряддями правопорушення та в подальшому можуть бути доказами у кримінальному провадженні № 0000268, та які підлягають відповідному арешту в порядку ст. 170 КПК України.
Крім того, зазначене майно, як речовий доказ в кримінальному провадженні матеріалами клопотання не підтверджено, відповідна постанова слідчого про визнання його речовим доказом слідчому судді не надавалася.
Таким чином, хоча в оскарженій ухвалі слідчий суддя зазначає, що майно, питання арешту якого порушується слідчим, відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України, однак при цьому на підтвердження таких висновків не посилається на жодний доказ у провадженні.
На думку суду апеляційної інстанції, в даному випадку, зважаючи на недоведеність слідчим використання вилученого майна як доказів в кримінальному проваджені, накладений арешт на це майно не може не призвести до порушення прав відповідних власників на законне володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи клопотання про накладення арешту на зазначене майно не підтверджено належними доказами.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про недоведеність слідчим, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання як накладення арешту на майно у права і свободи особи.
Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. У відповідності до вимог ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності (користування) під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що відповідно до ст. 132 КПК України, слідчим не надано достатніх і належних доказів тих обставин, на які орган досудового розслідування вказує у клопотанні про арешт майна, а слідчий суддя, відповідно до положень ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив їх з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення. При цьому, апеляційний суд приходить до висновку, що слідчий суддя прийняв рішення, яке за відсутності належних процесуальних підстав, обмежує право власника майна на відповідне користування майном.
Згідно із ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому ухвала слідчого судді є незаконною та підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали, якою необхідно відмовити в задоволенні клопотання слідчого щодо накладення арешту на зазначене майно.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , діючої в інтересах ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 липня 2020 року - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000268, вилученого 14.06.2020 року в ході обшуку автомобіля «VOLKSWAGEN POLO», державний знак НОМЕР_2 (належав на праві приватної власності ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а з 02.06.2020,- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (перереєстрація, зміна номера з НОМЕР_1 ), 2012 року випуску, за адресою: місто Новомосковськ, вулиця Сучкова, будинок 236, на території гаражного кооперативу «Віраж» а саме: копію довідки на ім`я ОСОБА_11 ; предмет схожий на металевий ломик; 21 адміністративні протоколи з додатками; автомобіль «VOLKSWAGEN POLO», державний знак НОМЕР_2 , ключ з брелком відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4