Номер провадження: 11-кп/813/1683/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченої: ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 17.06.2020 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Мар`їнівка Запорізької області, громадянки України, українки, офіційно не працевлаштованої, зі слів - одруженої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично тимчасово проживала за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003433 від 27.09.2019 року,

установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Згідно вироку Київського районного суду м. Одеси від 17.06.2020 року,ОСОБА_7 визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі на строк шість років. Суд вирішив строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту її фактичного затримання, тобто з 28.09.2019 року та зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення в цій справі день за день в період з 28.09.2019 року до дня набрання вироком законної сили. Запобіжний захід щодо обвинуваченої ОСОБА_7 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін. Вирішено питання речових доказів та заходів забезпечення.
Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 27.09.2019 року приблизно о 04:30 год., більш точний час встановити не надалось можливим, знаходилась в квартирі АДРЕСА_3 разом із потерпілим ОСОБА_9 , який за договором оренди винаймає вказану квартиру, де вони спілкувалися та вступили в інтимні стосунки по добровільній згоді. Після чого, ОСОБА_7 , діючи умисно, дочекавшись коли ОСОБА_9 повернувся із ванної кімнати, несподівано для останнього нанесла йому удар в голову праскою, яку знайшла в кімнаті потерпілого, від удару якою потерпілий не впав, але був дезорієнтований в просторі та почав оборонятися, витягнувши руки в бік нападниці. При цьому продовжуючи свої умисні протиправні дії ОСОБА_7 взяла зі стола, який знаходився в кухні, кухонний ніж для різки хліба та нанесла ним одне проникаюче ножове поранення лівої бокової поверхні грудної клітини ОСОБА_9 , тим самим спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя у вигляді: одного колото-різаного поранення лівої половини грудної клітини, проникаючого в ліву плевральну порожнину, яке супроводжувалося крововиливом та потраплянням повітря в ліву плевральну порожнину; легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я у вигляді: одній різаної рани лобової область з правого боку; легкі тілесні ушкодження у вигляді: садна грудної клітки зліва та лівого плеча. Після чого, ОСОБА_7 з місця скоєння кримінального правопорушення зникла.
Умисні дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч.1 ст.121 КК України за кваліфікуючими ознаками: умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає, що при ухваленні вироку суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, мотивуючи апеляційну скаргу тим, що судом першої інстанції не було встановлено мотиви злочину, не легалізовано в належний спосіб переписку з соцмереж, не відображена у вироку об`єктивна сторона злочину, не враховано відсутність прямих свідків злочину. Також вважає, що судом до встановлено, чи могла ОСОБА_7 вчинити даний злочин в межах перевищення необхідної самооборони або під час душевного хвилювання. Жоден свідок обвинувачення, який був допитаний в суді першої інстанції, не надав свідчення щодо обставин справи, лише характеризував особу потерпілого, докази у справі носять суперечливий характер, не узгоджуються між собою, не підтверджуються обставинами справи, не впливають один з одного та не підтверджуються показами свідків.
На підставі викладеного, захисник обвинуваченої просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким справу направити на новий розгляд.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 змінив вимоги апеляційної скарги, просив перекваліфікувати дії обвинуваченої на ст.124 КК України та призначити покарання в межах санкції даної статті.

Потерпілий ОСОБА_9 у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся судом за адресою місця проживання, причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Враховуючи вищезазначене, вислухавши думку прокурора, обвинуваченої та її захисника, які не заперечували проти розгляду справи за відсутності нез`явившихся сторін, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку розглядати справу за відсутності потерпілого.

Позиції учасників судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ обвинуваченої та її захисника, які підтримали змінену апеляційну скаргу та просили її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції
Відповідно до приписів ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції, він відповідає приписам ст.370 КПК України.

Так, встановивши вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується, суд першої інстанції обґрунтовано послався на досліджені ним докази, а саме:

- покази потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засідання пояснив, що з ОСОБА_7 він познайомився через соціальні сеті в мережі Інтернет. Вони переписувалися в соціальних мережах тривалий час, він на її прохання переводив гроші. Він не одружений та проживає в квартирі, яку винаймає. Вночі 27.09.2019 року вони зустрілися з ОСОБА_7 в центрі міста, на вул.Дерибасівській та вирішили погуляти та випити кави. ОСОБА_7 повідомила, що втомилася та бажає відпочити, але йти до себе до дому вона не хоче, оскільки у неї там багато народу. Він запропонував їй піти до нього. Вона погодилася. Коли вони прийшли до нього, він запропонував ОСОБА_7 кави, вона погодилася та зробила собі дуже міцну каву. Він пив чай. Після чого ОСОБА_7 захотіла піти в душ, він не заперечував. Коли вона вийшла з душу, то сіла до нього на ліжко та почала його цілувати. Він не бажав цілуватися і, навіть, їв часник перед тим, але вона все одно весь час лізла цілуватися. Між ними стався добровільний природній статевий акт. Після статевого акту він пішов в душ, після чого вийшов до кімнати але в кімнаті було вимкнено світло. Тут ОСОБА_7 несподівано нанесла йому удар, як з`ясувалося пізніше - праскою, по голові. Він вихопив в неї праску, запитав її, навіщо вона це зробила, просив її піти, повідомивши, що нікому про це не скаже. ОСОБА_7 не відповідала, мовчала та не хотіла йти. Він не бачив, де вона взяла ніж, але ножом ОСОБА_7 нанесла йому удар в верхню ліву частину його тулубу, від чого у нього рясно пішла кров. ОСОБА_7 хотіла нанести другий удар ножом, замахнулася, але він схопив її за руку та під час боротьби лезо ножа зламалося. Тоді вона хотіла його задушити, оскільки потягнулася руками до його горла, але він вивернувся. Вся кімната була залита кров`ю. Він ОСОБА_7 не бив, не принижував, підстав для нападу на себе не створював, був здивований безпідставною агресією з боку ОСОБА_7 . Статевий акт між ними був добровільний, звичайний без будь-яких відхилень. Захищаючись, він вибіг з квартири, а ОСОБА_7 побігла за ним. На таксі він поїхав до лікарні, де дізнався, що у нього пробита легеня. Наступного дня йому на телефон прийшло смс-повідомлення від ОСОБА_7 , в якому вона просила не повідомляти в поліцію про те, що сталося (т.2 а.п.69-72);

- витяг з ЄРДР про реєстрацію кримінального правопорушення (т.1 а.п.83);

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від потерпілого ОСОБА_9 (т.1 а.п.84);

- протокол огляду місця події від 27.09.2019 року з фото таблицею, яким оглянута квартира АДРЕСА_3 , звідки вилучені праска, змиви речовини бурого кольору, презерватив, рукоятка та лезо кухонного ножа, особисті речі потерпілого, дві скляні чашки, недопалки цигарок тощо (т.1 а.п. 85-100, 191-195,198);

- копію договору оренди житла (т.1 а.с.199-200);

- покази свідка ОСОБА_10 , яка в судовому засідання пояснила, що біля року тому за договором оренди здала ОСОБА_9 належну їй квартиру. Характеризує ОСОБА_9 як порядну, ввічливу, зобов`язальну і щиру людину, яка в квартирі підтримувала порядок і при нагоді чинила побутову техніку і прилади. Під час огляду місця події вона була присутня в квартирі і бачила, як слідчій вилучив для проведення експертиз деякі речі: чашки, недопалки, змиви крові, зламаний кухонний ніж тощо. Про нанесення дівчиною тілесних ушкоджень ОСОБА_9 праскою і кухонним ножом вона знає зі слів працівників поліції, які після вчинення злочину працювали в квартирі (т.2 а.с.84-86);

- медичну довідку про тілесні пошкодження, виявлені у потерпілого ОСОБА_9 під час надходження до лікарні (т.2 а.п.107);

- висновок судово-медичної експертизи №3022 від 13.12.2019 року, згідно якої у ОСОБА_9 виявлені наступні тілесні ушкодження: колото-різане поранення лівої половини грудної клітки, проникаюче в ліву плевральну порожнину, яке супроводжувалося крововиливом та потраплянням повітря в ліву плевральну порожнину, яке згідно п.п.2.1.3 «й» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя; різана рана лобної області справа, яка не була небезпечною для життя, але викликає розлад здоров`я строком понад 6 днів, але не більше трьох тижнів (21 день), і за цим критерієм згідно п.п.2.3.3 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я; садна грудної клітки зліва та лівого плеча, які як у сукупності, так і окремо, не були небезпечними для життя, а мають незначні скороминучі наслідки тривалістю не більше 6-ти діб і за цим критерієм згідно п.п.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень (т.1 а.п.103-106);

- протокол тимчасового доступу до речей і документів, яким була вилучена історія хвороби ОСОБА_9 для проведення експертного дослідження (т.1. а.п.113-116);

- витяги з журналу обліку фактів звернення та доставлянням до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону осіб у зв`язку із заподіянням їм тілесних ушкоджень кримінального характеру та інформування про такі випадки органів та підрозділів поліції та з журналу обліку реєстрації пацієнтів, згідно яких 27.09.2019 року до лікарні поступив ОСОБА_9 (т.1 а.п.126-129);

- висновок судово-медичної експертизи №511 від 26.11.2019, згідно якої на клинку ножа, вилученому в квартирі АДРЕСА_3 , наявні накладення речовини схожої на кров, що підсохнула. Не виключається можливість утворення даних накладень при нанесені колото-різаного ушкодження (т.1 а.п.133-136);

- висновок судово-медичної експертизи №512 від 28.11.2019 року, згідно якої на прасці, вилученої в квартирі АДРЕСА_3 , виявлені накладення та бризки речовини, схожої на кров, що підсохнула (т.1 а.п.140-148);

- висновок судово-медичної імунологічної експертизи №932 від 13.12.2019 року, згідно якої встановлені видова, групова приналежність крові потерпілого ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_7 , які відноситься до однієї і тієї ж групи (т.1 а.п. 151-152);

- висновок судово-медичної експертизи №441 від 02.12.2019 року, згідно якої на недопалках, вилучених в квартирі АДРЕСА_3 , наявні слина потерпілого ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_7 (т.1.а.п.156-160);

- висновок судово-медичної експертизи №440 від 05.12.2019 року, згідно якої на презервативі, вилученому в квартирі АДРЕСА_3 , кров не виявлена, на ньому знайдені головки сперматозоїдів, які належать потерпілому ОСОБА_9 , та клітини піхвового епітелію, які належать ОСОБА_7 (т.1.а.п.164-168);

- висновок судово-медичної експертизи №584 від 24.12.2019 року, згідно якої параметри клинка, характер і механізм утворення слідів крові на ньому, не виключають можливості заподіяння колото-різаної рани грудної клітини зліва у гр. ОСОБА_9 клинком ножа, вилученого при огляді місця події в квартирі АДРЕСА_3 27.09.2019. У представленій судово-медичній експертизі на гр. ОСОБА_9 і в медичній документації на нього ж, не вказані морфологічні особливості країв і кінців рани лобної ділянки справа, а також не вказана форма і розміри саден на тілі, що не дозволяє провести ідентифікацію травмуючого предмета за основними груповими ознаками (т.1.а.п.172-15);

- висновок судово-медичної експертизи 927 від 24.12.2019 року, згідно якої на клинку ножа та на прасці, вилучених в квартирі АДРЕСА_3 , наявна кров, походження якої не виключається від потерпілого ОСОБА_9 , за умови, що у обвинуваченої ОСОБА_7 не було тілесних ушкоджень (т.1 а.п.179-182);

- висновок судово-медичної експертизи №925 від 26.12.2019 року, згідно якої на тампонах зі змивами речовини, вилучених при огляді місця події в квартирі АДРЕСА_3 , виявлена кров, походження якої не виключається від потерпілого ОСОБА_9 , за умови, що у обвинуваченої ОСОБА_7 не було тілесних ушкоджень, а на двох скляних чашках і на шкарпетці, вилучених там же виявлений піт ОСОБА_9 і ОСОБА_7 (т.1 а.п.186-189);

- протокол огляду предметів від 28.09.2019 року, яким оглянутий мобільний телефон Samsung Gаlаxy А8, який належить потерпілому ОСОБА_9 , яким зафіксована переписка в мережі Інтернет між ним та обвинуваченою ОСОБА_7 (т.1 а.п.201-211);

- протокол пред`явлення особи для впізнання від 27.09.2019 року, згідно якого потерпілий ОСОБА_9 впізнав ОСОБА_7 , як особу, яка нанесла йому удар ножом (т.1 а.п.213-214).

Суд першої інстанції обґрунтовано виключив з числа доказів висновок судово-медичної експертизи №2589 від 15.11.2019 року як неналежний доказ, оскільки відомості з цього доказу не підтверджують і не спростовують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав ОСОБА_7 осудною з посиланням на висновок судово-психіатричної експертизи №470 від 05.11.2019 року, згідно якого ОСОБА_7 в період часу, що відноситься до вчинення кримінального правопорушення на хронічне психічне захворювання, недоумство, інший хворобливий стан психіки не страждала, у тимчасовому розладі психічної діяльності не перебувала, її дії не були обумовлені будь-якими переживаннями психічного рівня (марення, галюцинації), якісно порушеною свідомістю, у зв`язку з чим, вона була здатні повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. У теперішній час ОСОБА_7 на хронічне психічне захворювання, недоумство, інший хворобливий стан психіки не страждає, здатна повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, може предстати перед судом та не потребує застосування примусових заходів медичного характеру.

Вказані докази суд обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку, оскільки вони здобуті в порядку, встановленому КПК України, і прямо чи не прямо об`єктивно підтверджують існування обставин кримінального правопорушення, що досліджується. На підставі цих же доказів суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність умислу ОСОБА_7 на спричинення ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, що також спростовує доводи апеляційної скарги щодо не зазначення судом об`єктивної сторони злочину.

Апеляційний суд відхиляє доводи зміненої апеляційної скарги щодо про перебування обвинуваченої ОСОБА_7 у стані необхідної оборони, межі якої вона перевищила, або у стані сильного душевного хвилювання, оскільки такі доводи є голослівними, нічим, крім показань обвинуваченої, не підтвердженими, та повністю спростовуються сукупністю належних і допустимих доказів, які наведені вище. Такі твердження апеляційний суд вважає намаганням ОСОБА_7 бути звільненою від кримінальної відповідальності або пом`якшити можливі для неї негативні кримінально-правові наслідки.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони ? умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

Таким чином відсутні правові підстави для перекваліфікації дій обвинуваченої на ст.124 КК України, яка передбачає покарання за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Також апеляційний суд, враховуючи обставини скоєння злочину, вважає безпідставним посилання на відсутність прямих свідків злочину.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок його суворості.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин 5 та 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Верховний Суд зазначив, що згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Крім того вказав, що суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Суд роз`яснив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що призначене судом першої інстанції обвинуваченої ОСОБА_7 покарання за скоєння інкримінованого їй злочину у виді позбавлення волі строком на 6 років є явно не справедливе, оскільки суд першої інстанції не врахував всіх обставин, що характеризують особу обвинуваченої та не навів жодних мотивів призначення такого покарання, посилаючись лише на відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зазначене є підставою для зміни вироку в частині призначеного судом покарання.

Статтею 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Отже, враховуючи обставини вчинення обвинуваченою ОСОБА_7 кримінального правопорушення, його тяжкість та ступінь суспільної небезпечності, відсутність обставин, що обтяжують покарання, особу обвинуваченої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, на медичному обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем тримання під вартою, надавала покази під час судового розгляду, апеляційний суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе без ізоляції її від суспільства, призначивши їй покарання у межах санкції ч.1 ст.121 КК України у виді 5 років позбавлення волі та звільнивши її від відбування покарання з випробуванням, у відповідності зі ст.ст.75, 76 КК України.

Відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Частиною 2 ст.409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, вирок суду підлягає зміни в частині призначення покарання та обвинувачену можливо звільнити від відбування призначеного покарання з іспитовим строком.

Керуючись ст. 370, 404, 405, 407, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково. .

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 17.06.2020 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003433 від 27.09.2019 року змінити в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.121 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

На підставі п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України, покласти на ОСОБА_7 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В інший частині вирок залишити без змін.

Звільнити ОСОБА_7 з-під варти в залі суду негайно.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4