Постанова
Іменем України
10 грудня 2020 року
м. Київ
Справа № 766/10107/18
Провадження № 51-4882 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у судовому засіданні обєднане кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000698 та № 0002561за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Херсоні, зареєстрований та фактично проживає по АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 28 березня 2017 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 120 годин громадських робіт,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 389 КК України,
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 23 грудня 2019 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 7 липня 2020 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 23 грудня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за:
- ч. 3 ст. 185 КК України на 4 роки позбавлення волі;
- ч. 2 ст. 389 КК України на 1 рік обмеження волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання 4 роки позбавлення волі.
Відповідно до вимог ст. ст. 71, 72 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 28 березня 2017 року і за сукупністю вироків ОСОБА_6 визначено остаточне покарання 4 роки 10 днів позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_6 ухвалено не застосовувати, строк відбування покарання обчислювати з моменту фактичного його затримання в порядку виконання вироку.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази у провадженні.
Цим вироком також засуджено ОСОБА_8 , який ухвалою Херсонського апеляційного суду від 7 липня 2020 року скасований на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, закрито у звязку зі смертю обвинуваченого.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 7 липня 2020 року вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 23 грудня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
За обставин, установлених судом та викладених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_8 , в ніч на 27 лютого 2018 року, умисно, з корисливого мотиву, шляхом подолання огорожі потрапили на територію подвіря будинку по АДРЕСА_2 , після чого шляхом віджиму вікна проникли до вказаного будинку, де таємно викрали майно потерпілого ОСОБА_9 на загальну суму 4000 грн., заподіявши останньому збитки на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_6 , повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_8 , в ніч на 3 березня 2018 року, умисно, з корисливого мотиву, шляхом подолання огорожі потрапили на територію подвіря вищевказаного будинку по АДРЕСА_2 , після чого через раніше відкрите вікно проникли до будинку, звідки таємно викрали майно потерпілого ОСОБА_9 на загальну суму 5159,99 грн., чим заподіяли потерпілому збитки на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_6 , за попередньою змовою з ОСОБА_8 , в ніч на 6 березня 2018 року, повторно, умисно, з корисливого мотиву, шляхом подолання огорожі потрапили на територію подвіря будинку по АДРЕСА_3 , після чого шляхом розбиття стекла і віджиму вікна проникли до вказаного будинку, звідки таємно викрали майно потерпілого ОСОБА_10 на загальну суму 24020,01 грн, чим заподіяли потерпілому збитки на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_6 , в ніч на 9 березня 2018 року, повторно, умисно, з корисливого мотиву, шляхом подолання огорожі потрапив на територію подвіря по АДРЕСА_3 , після чого через відкрите вікно проник до вищевказаного будинку, звідки таємно викрав майно потерпілого ОСОБА_10 вартістю 2250 грн, чим заподіяв потерпілому матеріальну шкоду на вищевказану суму.
Окрім того, ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_8 , повторно, в ніч на 9 березня 2018 року, умисно, з корисливого мотиву, шляхом подолання огорожі потрапили на територію подвіря по АДРЕСА_3 , після чого через відкрите вікно проникли до вказаного будинку, де знайшли ключі до гаражу, після відкриття дверей якого проникли туди, звідки таємно викрали майно потерпілого ОСОБА_10 на загальну суму 36384,63 грн.

Крім того, ОСОБА_6 визнаний винуватим в ухиленні від відбування покарання у виді громадських робіт. Так ОСОБА_6 , будучи засудженим вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 28 березня 2017 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді 120 годин громадських робіт, 11 травня 2017 року був взятий на облік Корабельним районним сектором Херсонського міського відділу з питань пробації, однак, умисно, починаючи з 8 червня 2017 року, незважаючи на неодноразові попередження не виконав встановлених обов`язків, порушив порядок та умови відбування покарання, та станом на 21 березня 2018 року відпрацював лише 4 години, невідбутий термін покарання складає 116 годин громадських робіт.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого через суворість, просить вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції змінити, застосувавши до ОСОБА_6 положення ст. 75 ККУкраїни. З урахуванням характеризуючих даних та пом`якшуючих покарання обставин вважає, що звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням є достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Позиції учасників судового провадження
Прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги захисника, заперечила проти її задоволення.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 389 КК України, за обставин, установлених у вироку місцевого суду, ґрунтується на доказах, досліджених у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, та кваліфікація його дій в касаційному порядку не оскаржуються.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.
Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.
Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
Як вбачається з матеріалів провадження, призначаючи ОСОБА_6 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд вказав на визнання ним своєї вини та щире каяття, яке виразилося у тому, що в судовому засіданні обвинувачений висловив жаль з приводу вчиненого, та не встановив обставин, що обтяжують покарання. Так, враховуючи дані про особу винного, який має постійне місце проживання, характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину проти власності, суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та правильно призначив йому покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі в межах санкцій статей кримінального закону.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження в апеляційному порядку, серед іншого, за апеляційною скаргою захисника, належним чином перевірив доводи щодо можливості застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, визнав їх безпідставними, належним чином мотивувавши своє рішення.
Колегія суддів апеляційної інстанції дійшла обґрунтованого висновку, що призначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром, є співмірним протиправним діянням, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів у майбутньому і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.
Ті обставини, на які посилається захисник у касаційній скарзі, є аналогічними, які були викладені в її апеляційній скарзі, та на які апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді.
Апеляційний суд в ухвалі правильно зазначив, що повне визнання вини, щире каяття та те, що ОСОБА_6 неофіційно працевлаштований, у даному випадку не можуть бути підставами для застосування ст.75 КК України, оскільки жодним чином не зменшують ступінь тяжкості вчинених злочинів та суспільну небезпечність особи обвинуваченого. При цьому колегія суддів обґрунтовано звернула увагу на значну кількість епізодів злочинної діяльності ОСОБА_6 , який є особою раніше судимою за вчинення аналогічного корисливого злочину, що свідчить про стійкість його злочинної поведінки, схильність до вчинення злочинів та небажання стати на шлях виправлення.
З огляду на викладене вище, підстав для застосування ст.75 КК України та зміни постановлених судових рішень щодо ОСОБА_6 в частині призначення покарання, як про це ставить питання захисник, колегія суддів не знаходить.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для зміни чи скасування постановлених судових рішень щодо ОСОБА_6 , при касаційному розгляді не встановлено.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 23 грудня 2019 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 7 липня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3