печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 серпня 2020 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0007706 від 30.11.2015 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

ВСТАНОВИВ:
21.08.2020 у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 6 міста Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0007706 від 30.11.2015 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а саме на нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- нежитлове приміщення 20 (в літ.В, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, яке на праві приватної власності належить громадянину ОСОБА_4 ;

- нежитлове приміщення 21 ( в літ.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), яке на праві приватної власності належить громадянину ОСОБА_5 ;

- нежитлове приміщення 22 (в літ.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), яке на праві приватної власності належить громадянці ОСОБА_6 .

Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

У судове засідання прокурор не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином, через канцелярію суду подав заяву про розгляд клопотання у його відсутність, вимоги підтримує та просить задовольнити.

На підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено окрім іншого, що неприбуття слідчого, прокурора у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, приймаючи до уваги те, що слідчий суддя, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, створив необхідні умови для реалізації особою, яка подала клопотання, її процесуальних прав на участь у розгляді цієї справи в суді, ураховуючи, що підстав для визнання явки сторони обвинувачення обов`язковою не має, вважаю за можливе розглянути клопотання у його відсутність.

Вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Київською місцевою прокуратурою №6 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0007706 від 30.11.2015 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України.

Обгрунтовуючи матеріали клопотання прокурор зазначає наступне:

В ході розслідування встановлено, під час проведення досудового розслідування кримінального провадження № 0001421 працівниками поліції було виявлено в діях працівників ТОВ "Кей Колект" склад кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Допитаний як потерпілий ОСОБА_7 повідомив, що 24.01.2008 між ОСОБА_7 , як Іпотекодавцем та АКІБ «УкрСиббанк» ( далі по тексту Банк), як Іпотекодержателем, укладено між собою «Договір іпотеки №13134», який нотаріально посвідчила та зареєструвала за реєстровим №876 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , відомості про іпотеку було внесено до Державного реєстру іпотек.

Згідно п.1.1. договору Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю нерухомість: нежилі приміщення №18 та №19 (в літ.В), загальною площею 265,4 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які належить ОСОБА_7 на підставі Договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 25 листопада 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 30 листопада 2005 року, реєстраційне посвідчення № 003744. Право власності підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексним номером 163891640 від 17.04.2019 р. Пунктом 1.2. «Договору іпотеки» зазначено, що відповідно до довідки-характеристики №1288050 виданої 30 жовтня 2007 року Київським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна вартість Предмету іпотеки складає 5 186 400 гривень , що за курсом Національного Банку України на дату оцінки еквівалентно сумі: 1 027 010 $ Доларів США, про що вказує «Висновок про вартість майна».

Договором іпотеки забезпечувались кредитні зобов`язання за наступними договорами:

-договір про надання споживчого кредиту №0 від 24.01.2008;

-договір про надання споживчого кредиту №0 від 24.01.2008;

-кредитний договір №0 від 24.01.2008.

Виходячи з матеріалів клопотання, зобов`язання із повернення споживчого кредиту № 0 від 24.01.08 виконано повністю. Грошові кошти в розмірі 1 000 000 грн. та плата за кредит виплачені повністю, про що свідчить довідка Банку №135-17-01/62 від 25.01.2011. Зобов`язання із повернення споживчого кредиту № 0 від 24.01.08 року виконано повністю. Грошові кошти в розмірі 7 953,75 грн. та плата за кредит виплачені повністю, про що свідчить довідка Банку №135-17-20/519 від 30.03.11 року.

02.07.2008 ОСОБА_7 та Банк уклали між собою правочин «Додаткова угода №1 до кредитного договору №0 від 24.01.2008 року». (Далі по тексту «Додаткова угода».)

Однією із умов Банку при укладанні Додаткової угоди було те, що в внутрішній реєстраційній системі обліку Банку кредитний договір №0, який Сторони уклали 24 січня 2008 року, буде зареєстрований за номером №0 від 02.07.2008 року, який також може застосовуватись для ідентифікації кредитного договору №0 від 24.01.2008.

15.12.2011, як зазначено в клопотанні, Банк повідомленням №12-22/26983 повідомив ОСОБА_7 про відступлення ТОВ «Кей-Колект» права вимоги за кредитними договорами:

-кредитний договір №0 від 24.01.2008,

-кредитний договір № 0 від 02.07.2008.

Однак, прокурор в клопотанні зазначив, що ОСОБА_7 не укладав з АТ «УкрСиббанк» правочин «Кредитний договір №0 від 02.07.2008 року», валютою якого є доллар США та не отримував відповідно зазначеного кредитного договору кредитні кошти, підтвердженням чого є постанова Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №910/9270/18 за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 до ПАТ "Укрсиббанк"про визнання нікчемним кредитного договору №0 від 02.07.2008 року. Пунктом 30 Постанови Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №910/9270/18 встановлено, що правочин "Кредитний договір №0 від 02.07.2008", - не укладався сторонами у справі ні в якій формі.

З матеріалів клопотання вбачається, що незважаючи на те, що він не укладав з Банком правочин «Кредитний договір №0 від 02.07.2008», а також на факт того, що вказаний правочин не зазначений в договорі іпотеки №13134 від 24.01.2008, приватний нотаріус Обухівського нотаріального округу ОСОБА_10 нотаріально посвідчила правочин «Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки» та в «Додатку №1 до договору відступлення прав вимог» вказала, що відступлення прав вимог відбулось за правочинами: «Кредитний договір №000 від 24.01.2008» та «Кредитний договір №S000 від 02.07.2008».

В подальшому, як зазначено в клопотанні, приватний нотаріус ОСОБА_10 безпідставно та необґрунтовано внесла до Державного реєстру Іпотек неправдиві відомості щодо основного зобов`язання за неіснуючим кредитним договором в сумі 45 955,63 доларів США та неіснуючий об`єкт обтяження, який не належить ОСОБА_7 , а саме: нежитлова будівля, АДРЕСА_2 .

16.03.2017 ТОВ «Кей-Колект» та ТОВ «Бенефіт-Істейт» уклали між собою «Договір купівлі-продажу» нежилих приміщень №18 та №19 (в літ.В), загальною площею 265,4 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , які ОСОБА_7 . Договором №13134 від 24.01.2008 передав в іпотеку АТ «УкрСиббанку».

Прокурор вказує, що підставою для укладення договору купівлі-продажу нежилих приміщень є наступні правочини:

- договір іпотеки №13134 від 24.01.2008,

- договір факторингу №1 від12.12.2011,

-договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011.

Рішенням окружного адміністративного суду міста Києва від 08.01.2019 у справі 826/3052/18 адміністративний позов ОСОБА_7 задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 16.03.2017, індексний №34301069, державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 про реєстрацію права власності на нежилі приміщення №18 та №19 (в літ. В) загальною площею 265,4 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Бенефіт Істейт» ().

13.08.2019 Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/7947/17:

-визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень № 18 та № 19 (в літ. В), що знаходяться за адресою: місто Київ, вул. Івана Федорова,10, загальною площею 265,4 кв. метрів, посвідчений 16.03.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 , укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бенефіт істейт».

- скасовано ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 25.04.2017 року про забезпечення позову шляхом заборони здійснювати відчуження нерухомого майна та вчиняти будь-які дії по реєстрації права власності на нерухоме майно. Рішення набрало законної сили 12.09.2019.

Виходячи з матеріалів клопотання судами встановлено, що правочини:

-договір іпотеки №13134 від 24.01.2008,

-договір факторингу №1 від12.12.2011,

-договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011, не надають права ТОВ «Кей-Колект» набувати право власності на нежилі приміщення та здійснювати їх продаж, так як це порушує Закон України «Про Іпотеку».

Прокурор зазначив, що незважаючи на те, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва у справі 752/7947/17 вступило в законну силу 12.09.2019, ОСОБА_12 , заступник начальника районного відділу ДВС ГТУЮ у Волинській області 23.07.2019 о 15:04:52 прийняв рішення, індексним номером 47907998 про припинення обтяження, яке було накладене 25.04.2017 ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва у справі № 752/7947/17 та вніс ці відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Прийняте ОСОБА_12 незаконне рішення про припинення обтяження надало можливість вносити до державного реєстру речових прав на нерухоме майно неправдиву інформацію та знову незаконно заволодіти майном ОСОБА_7 , а саме нежилими приміщеннями №18 та АДРЕСА_3 .

Також прокурор зазначив, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 187338886 від 04.11.2019, 28.10.2019 державний реєстратор комунального підприємства «Реєстраційне бюро», м. Київ, ОСОБА_13 , прийняв рішення індексним номером 49371752 про скасування права власності ОСОБА_7 на нежилі приміщення №18 та №19 площею 270,3 кв.м., які розташовані за адресою: місто Київ, вул.Івана Федорова,10 та зареєстрував право власності на вищезазначені приміщення за ТОВ «Кей-Колект».

В подальшому, 01.11.2019, державний реєстратор ОСОБА_13 прийняв рішення, індексними номерами №49466972, № 49466804,№ 49466706, №49466574 про поділ вказаного об`єкту нерухомого майна. Дані про ці рішення внесено до реєстру 01.11.2019. Згідно цих рішень нежилі приміщення № 18 та 19 ( в літ В), загальною площею 270,3 кв.м., були розділені на 3 окремі нежитлові приміщення, а саме:

- нежитлове приміщення №20 площею 50,3 кв.м. (номер запису про право власності 33949736),

- нежитлове приміщення №21 площею 132.9 кв.м.(номер запису про право власності 33949837),

- нежитлове приміщення №22 площею 115.4 кв.м.(номер запису про право власності 33949954) та проведено їх реєстрацію за наступними реєстраційними номерами:

- №20 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000,

- №21 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000,

- № 22 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Крім того, як зазначено в клопотанні, 11.11.2019 ТОВ «Кей-Колект» здійснив продаж нежилих приміщень №20, .№21.№22, уклавши договори купівлі-продажу з товариствами ТОВ «Бі-Істейт», ТОВ «Сентоза Істейт» та ТОВ «Сіті Проперті». Договори купівлі-продажу посвідчив приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстрацийними номерами №3966, №3967, №3968

Того ж дня, 11.11.2019 приватний нотаріус ОСОБА_14 , діючи як державний реєстратор, прийняв рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексними номерами №49621694, №49621868, № 49622024, та здійснив реєстрацію права власності нежитлових приміщень №20, №21, №22. Право власності на нежитлові приміщення набули:

- на нежитлове приміщення №20 товариство ТОВ «БІ-Істейт» (№ запису 34092587),

- на нежитлове приміщення №21 товариство ТОВ «Сентоза-Істейт» (№ запису 34092717),

- на нежитлове приміщення №22 товариство ТОВ « Сіті Проперті» (№ запису 34092860), про що вказує інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №188446747 від 12.11.2019.

Крім того, 28.11.2019 ТОВ «Сентоза-Істейт» здійснила продаж нежитлового приміщення №21, площею 132.9 кв.м., громадянину ОСОБА_5 , який того ж дня уклав з громадянкою ОСОБА_15 «Договір іпотеки №178 від 28.11.2019 року» за умовами якого нежитлове приміщення було передано в іпотеку для забезпечення умов виконання «Договору позики» на суму 2 395 000 гривень.

13.12.2019 ТОВ «БІ-ІСТЕЙТ» здійснило продаж нежитлового приміщення №20, площею 50.3 кв.м., громадянину ОСОБА_4 , який 17.12.2019 уклав з громадянкою ОСОБА_15 «Договір Іпотеки №1807 від 17.12.2019 року» та передав нежитлове приміщення №20 в іпотеку для забезпечення умов виконання «Договору позики від 28.11.2019 року» на суму 1916000,00 гривень.

13.12.2019 ТОВ «СІТІ-ПРОПЕРТІ» здійснило продаж нежитлового приміщення №22, площею 115,4 кв.м., громадянці ОСОБА_6 , яка 17.12.2019 уклала з громадянкою ОСОБА_15 «Договір Іпотеки №1805 від 17.12.2019 року» та передала нежитлове приміщення №22 в іпотеку для забезпечення умов виконання «Договору позики від 28.11.2019 року» на суму 2395000,00 гривень.

Враховуючи вищенаведене, слідством вбачається, що вказані нежилі приміщення є об`єктом кримінально протиправних дій, які вчиняються з метою самовільного, протиправного заволодіння вказаним об`єктом нерухомого майна, а саме: нежитловиими приміщенями №18 та АДРЕСА_3 , та які відповідно рішень державного реєстратора ОСОБА_13 поділені на нежитлові приміщення №20, №21, та №22, у зв`язку з чим, у слідства виникла необхідність у накладенні арешту на вищевказані об`єкти.

Таким чином, в розрізі положень ст. 98 КПК України дані приміщення містять ознаки речових доказів, у зв`язку з чим прокурором Київської місцевої прокуратури №6 було винесено постанову від 09.12.2019 про визнання вказаних приміщень речовим доказом у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Крім того, у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій та набуті кримінально протиправним шляхом.

Згідно ч 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Так, слідчим суддею встановлено, що майно, на арешті якого наполягає сторона обвинувачення, відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України, а тому за викладених обставин, враховуючи правове обґрунтування клопотання, яке відповідає положенням ст. ст. 170-173 КПК України, приходжу до переконання, що клопотання прокурора про накладення арешту на майно підлягає задоволенню з метою збереження речових доказів, задля забезпечення дієвості та об`єктивності розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Приходячи до такого висновку, слідчий суддя враховує й те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження станом на час прийняття рішення вимагають вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту. При цьому, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 107, 117, 131, 132, 171173, 309 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:
Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- нежитлове приміщення 20 (в літ.В, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, яке на праві приватної власності належить громадянину ОСОБА_4 ;

- нежитлове приміщення 21 ( в літ.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), яке на праві приватної власності належить громадянину ОСОБА_5 ;

- нежитлове приміщення 22 (в літ.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), яке на праві приватної власності належить громадянці ОСОБА_6 .

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню.

Зобов`язати слідчого/прокурора у кримінальному провадженні передати ухвалу особі, на майно якої, накладено арешт.

Підозрюваний, його захисник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1