Дата документу 14.01.2021 Справа № 317/3231/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/3231/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/238/21 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_9 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 11 серпня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Малокатеринівка, Запорізького району, Запорізької області, українця, громадянина України, який має середньо-спеціальну освіту, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю в його діях складу злочину.

Скасовано запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді особистого зобов`язання обраного відповідно до ухвали суду30.10.2018.

Скасовано арешт, який накладений відповідно до ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.06.2018 на автобус «Богдан А 08202» д.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 .

Відповідно до вимог ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом вироку, ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що 11 червня 2018 року, приблизно о 07 годині 45 хвилин, керуючи автобусом «Богдан А 09202», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Миру в смт. Малокатеринівка, Запорізького району, Запорізької області, з боку автодороги Харків-Сімферополь, в напрямку смт. Кушугум, Запорізького району, Запорізької області.
В цей же час, проїзну частину вул. Миру в смт. Малокатеринівка Запорізького району, Запорізької області, в районі електроопори №194, зліва направо по ходу руху автобусу «Богдан А 09202», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_7 перетинала малолітній пішохід ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Під час руху в районі електроопори №194 по вул. Миру в смт. Малокатеринівка Запорізького району Запорізької області водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити малолітнього пішохода ОСОБА_11 з моменту виходу її на проїзну частину та маючи при цьому технічну можливість запобігти наїзду на неї, відповідних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив та скоїв наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до висновків судових інженерно-транспортних експертиз з дослідження обставин і механізму ДТП № 9-468 від 29.07.2018 та № 9-588 від 14.09.2018, водій ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, згідно з якими:
- п.12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».
Невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху знаходяться в причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди. Водій ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода при своєчасному застосуванні заходів, направлених на зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди малолітній пішохід ОСОБА_11 померла на місці пригоди.

В апеляційній скарзі сторона обвинувачення вважає вирок суду першої інстанції від 11.08.2020 незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження (висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки), неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відкинув докази сторони обвинувачення, які самі по собі та в своїй сукупності мають істотне доказове значення у кримінальному провадженні,а висновки про їх неналежність є необґрунтованими.

Сторона обвинувачення, яка є апелянтом по справі просить апеляційний суд вироку суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визначити винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у вигляді 6 років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортним засобами на 3 роки. Доля речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та вважав вирок незаконним і необґрунтованим, просив скасувати та ухвали новий вирок; обвинуваченого та захисника, які заперечували про апеляційної скарги прокурора, вважали вирок законним і обґрунтованим, просили залишити вироку суду першої інстанції без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Розглядаючи кримінальне провадження стосовно обвинуваченого суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказі, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
За матеріалами кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_7 свою вину не визнав, але не заперечував факту дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП), під час якої стався наїзд автобуса «Богдан А 09202» під його керуванням на потерпілу ОСОБА_11 , конкретних показань щодо фактичних обставин цієї ДТП ОСОБА_7 не надав, пославшись на те, що після ДТП він перебував у шоковому стані та погано запам`ятав обставини події, однак зазначив, що 11.06.2018 р. він в якості водія автобуса «Богдан А 09202» їхав по маршруту Малокатеринівка - Запоріжжя. Біля 08-00 год. ранку рухаючись в сторону м. Запоріжжя, під`їжджаючи до зупинки «Мукомол», він побачив на узбіччі зустрічної смуги руху жінку похилого віку, дівчинку не бачив. Рухався зі швидкістю біля 50 км./ год. Відразу після того як він проїхав місце, де перебувала жінка похилого віку, перед автобусом він побачив дівчинку, після чого одночасно натиснув на гальма та відвернув кермо праворуч, однак запобігти зіткненню не зміг.
Відповідаючи на питання обвинувачений пояснив, що в автобусі було близько 40 пасажирів. ДТП відбулось перед зупинкою «Мукомол», автобус яким він керував був у справному стані, погода була ясна, ніщо йому не затуляло огляд, та не заважало керувати автобусом.
Оцінюючи надані сторонами кримінального провадження докази, кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до переконання про те, що суд першої інстанції вірно встановив, що обвинувачення інкриміноване ОСОБА_7 є недоведеним стороною обвинувачення, виходячи з узгоджених між собою документів кримінального провадження та показань свідків кримінального провадження.
Колегія суддів наголошує, що відповідно до рішення Конституційного Суду України №12рп/2011 від 20.10.2011 визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог КПК України. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Питання щодо допустимості доказів у справі - це насамперед предмет регулювання національного законодавства і, як правило, саме національні суди уповноважені давати оцінку наявним у справі доказам. Суд, зі свого боку, повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим (рішення від 23 квітня 1997 р. у справі «Ван Мехелен та інші проти Нідерландів»; рішення від 09 червня 1998 р. у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії»).
Відповідно до аналізу положень ст.87 КПК України та усталеної судової практики, суд повинен надати оцінку не лише кожному засобу доказування автономно, а й усього ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них.
Згідно до ст.81 КПК України Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Відповідно до ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до постанови Великої палати ВС від 13.11.2019 (справа №1-07/07) зазначено, що відповідно до сформованої практики ЄСПЛ доктрини про плоди отруйного дерева, якщо джерело доказів є недопустимим, усі інші данні, одержані з його допомогою, будуть такими самими (рішення у справі «Гафген проти Німеччини», рішення у справі «Шабельник проти України», рішення у справі «Яременко проти України»).
Колегія суддів зауважує, що теорія «плодів отруйного дерева» вимагає логічних операцій щодо встановлення джерела погодження інформації, завдяки якій здобуто кожен доказ, яким обґрунтовується обвинувачення. Суд першої інстанції вірно виділив докази, здобуті внаслідок істотних порушень від доказів, отриманих із джерел, не пов`язаних з інформацію від недопустимих доказів. Таким чином, суд першої інстанції вірно здійснив оцінку обставинам справи і допустимості кожного доказу.
Відповідно до матеріалів провадження вбачається, що сторона обвинувачення в основу обвинувачення ОСОБА_7 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України поклала твердження про порушення вимог п.12.3 ПДР, яке ґрунтується виключено на Висновках експертів від 29.07.2018 р. № 9-468 та від 14.09.2018 року № 9-588, складених за результатами судових інженерно-транспортних експертиз, проведених під час досудового розслідування, та письмових доказах, на підставі яких експерту були надані вихідні дані для проведення такої експертизи.
Відповідно до висновків експертів від 29.07.2018 р. № 9-468 та від 14.09.2018 року № 9-588 встановлено, що надані експерту відомості були отриманні з показів самого обвинуваченого до пред`явлення підозри, що підтверджується клопотанням слідчого від 09.07.2018, ухвалою слідчого судді від 16.07.2018, протоколами проведення слідчих експериментів від 19.06.2018.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції вірно встановив, що обвинуваченому ОСОБА_7 повідомлено про підозру 17.08.2018, а тому такі докази: висновки експертів від 29.07.2018 р. № 9-468 та від 14.09.2018 року № 9-588 є недопустимими, відповідно до вимог п.1 ч.3 ст.87 КПК України, оскільки отриманні з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у кримінальному провадженні.
Окрім того, слід зазначити, що за висновком експерта від 14.09.2018 року № 9-588, в дорожній ситуації, встановлено, що водій ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3 ПДР. Невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п.12.3 ПДР знаходиться в причинному зв`язку з подією даної ДТП. В даній дорожній ситуації водій автобуса ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода при своєчасному застосуванні заходів направлених на зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу (т.1 а.с.235-242).
Надані експерту вихідні дані були зафіксовані у складених під час досудового розслідування протоколах слідчих дій, а саме: у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11.06.2018 року та у протоколах проведення слідчих експериментів: від 19.06.2018 р. за участю свідка ОСОБА_12 ; від 19.06.2018 р. та від 09.08.2018 р. за участю свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ; від 09.08.2018 р. за участю свідка ОСОБА_15 ; від 10.08.2018 р. за участю свідка ОСОБА_16 .
Відповідно до протоколів проведення слідчих експериментів: від 19.06.2018 р. за участю свідка ОСОБА_12 ; від 19.06.2018 р. та від 09.08.2018 р. за участю свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ; від 09.08.2018 р. за участю свідка ОСОБА_15 ; від 10.08.2018 р. за участю свідка ОСОБА_16 , які були досліджені в судовому засіданні разом зі схемами та відеозаписами до них, було відтворено та зафіксовано траєкторію руху загиблої ОСОБА_11 від місця її розташування на узбіччі зустрічної смуги руху та до моменту зіткнення з автобусом ОСОБА_17 під керуванням ОСОБА_7 . При цьому встановлено, що видимість проїжджої частини для водія автобуса ОСОБА_17 та інших учасників руху нічим не обмежена і складає більше 300 м. (т.1 а.с.173-186, 201-224).
Зазначені протоколи проведення слідчих експериментів: від 19.06.2018 р. за участю свідка ОСОБА_12 ; від 19.06.2018 р. та від 09.08.2018 р. за участю свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ; від 09.08.2018 р. за участю свідка ОСОБА_15 ; від 10.08.2018 р. за участю свідка ОСОБА_16 в якості письмових доказів не можуть визнаватися належними та допустимими, оскільки під час судового засідання показами згаданих свідків фактично було спростовано данні, які викладені в протоколах.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що при проведення судової інженерно-транспортної експертизи № 9-588 від 14.09.2018 р. були вказані вихідні дані аналогічні тим, що вказані в експертизі № 9-468 від 26.07.2018 р., а саме інформація отримана з показів водія ОСОБА_7 до пред`явлення підозри останньому. Тобто з порушенням вимоги п.1 ч.3 ст.87 КПК України.
Іншими доказами, які були дослідженні судом першої інстанції, а саме: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11.06.2018; висновок експерта № 9-411 від 09.07.2018 р.; документи які стосуються працевлаштування ОСОБА_7 та його трудової діяльності не містить інформацію про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, оскільки вони несуть інформацію лише про справність транспортного засобу, господарську і трудову діяльність учасників провадженні та про місце події (стан дорожнього покриття, погодні умови, територію, розташування трупа, ушкодження та ін.).
Таким чином, докази та покази учасників провадження свідчать про факт наїзду транспортного засобу під час керування обвинуваченого ОСОБА_7 на пішохода ОСОБА_11 у зазначеному місці та у час, наслідки наїзду, але не підтверджують суспільно-небезпечні діяння водія у вигляді порушення ПДР та причинного зв`язку між діянням та наслідками у виді смерті потерпілої.
Інших доказів сторона обвинувачення не надала суду.
Колегія суддів не погоджується з твердженнями апелянта про те, що суд не врахував всіх обставин провадження, не прийняв до уваги докази сторони обвинувачення, які могли істотно вплинути на висновки суду, оскільки зазначені твердження спростовуються матеріалами провадження.
Зокрема, висновки суду щодо фактичних обставин ґрунтуються не виключно на показаннях обвинуваченого, а на показах свідків, які знаходилися під час події та які не мають зацікавленість у вирішенні справи.
Крім того, суд в межах вимог КПК України надав оцінку доказам та показам учасників провадження, як автономно, так і в їх сукупності, які дають висновки про недоведеність обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Аналізуючи положення ч.1 ст.2 КК України, колегія суддів зауважує, що підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого КК України.
Виходячи з цього та екстраполюючи змістові ознаки ст.2 КК України можливо визначити, що кримінальна відповідальність це юридичний обов`язок особи, яка вчинила злочин, підлягати дії кримінального закону, тобто зазнати з боку держави негативної оцінки в обвинувальному вироку суду за вчинення суспільне-небезпечне діяння, а також заходів державно-правового примусу у вигляді обмеження прав і свобод особистого, майнового чи іншого характеру.
Злочин, як основа підстава для кримінальної відповідальності являє собою систему об`єктивних і суб`єктивних ознак, котрі повинні бути вичерпаними, необхідними і достатніми для обвинувачення.
Об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ст.286 КК України, включає три ознаки: а) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху); б) суспільно небезпечні наслідки; в) причинний зв`язок між діянням і наслідками (Постанова Верховного Суду України №5-18кс14 від 20.11.2014).
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №682/956/17 (провадження №13-31кс19), злочин за ст.286 КК України є злочином з матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють суспільно-небезпечні наслідки, передбачені в частині 1, 2 або 3 ст.286 КК України, тобто ті порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків , а отже перебувають із ними у причинному зв`язку.
Колегія суддів також наголошує, що при кваліфікації злочину за ст.286 КК України потрібно встановити причинний зв`язок між діянням обвинуваченого та потерпілої (порушення правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідки, дослідження характеру та черговості порушень, які вчинили учасники (обвинувачений та потерпіла), того, хто з них створив ситуацію, яка стала ДТП, тобто з`ясувати ступінь участі кожного з них у спричиненні наслідку.
Відповідно до матеріалів провадження, стороною обвинувачення не доведено зв`язку в діях обвинуваченого та потерпілої вказаних обставин, та має місце недоведеність його вини.
Зокрема колегія судів наголошує, що залишились обставини ДТП, які невстановлені та які мають істотне значення для кримінального провадження: взаємне розташування потерпілої та транспортного засобу «Богдан А09202», в момент початку руху ОСОБА_11 ; траєкторія руху ОСОБА_11 відносно руху транспортного засобу «Богдан А09202»; місце зіткнення потерпілої та транспортного засобу; неврахована ступінь участі потерпілої і обвинуваченого в ситуації.
Згідно ст.23 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Сторона обвинувачення повинна довести «кожний факт», пов`язаний із злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних вироку.
Згідно ч.2 статті 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Тягар доведення факту вчинення обвинуваченими злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, що чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у § 39 Рішення Суду «Капо проти Бельгії» № 4291/98 від 13 січня 2005 року.
Відповідно до вимог статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку та обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно частини третьої статті 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи професійний обов`язок, передбачений у ст.92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна й безстороння людина може пояснити факти, установлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Колегія суддів враховуючи матеріали кримінального провадження, вважає, що стороною обвинувачення не була доведена вина обвинувачуваного поза розумним сумнівом, оскільки твердження проте, що обвинувачений ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на потерпілу, не доведений сукупністю безсумнівних доказів.
Апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом, у разі якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного вироку.
Згідно ч.1 ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду; у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші докази; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Апелянт не посилався у скарзі на об`єктивні данні, що ставить під сумнів висновки суду першої інстанції, обмежився лише декларуванням своєї незгоди з оцінкою доказів.
Окрім того, прокурор, що приймав участь в розгляді кримінального провадження ОСОБА_9 в апеляційній скарзі лише зазначив про свою незгоду з висновками суду першої інстанції та просив поставити новий вирок, не порушуючи питання про дослідження в апеляційній інстанції доказів, які мають отримати таку оцінку, що беззаперечно доводила б винуватість ОСОБА_7 та була б підставою для призначення йому кримінального покарання, яке апелянт вважав необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого. Прокурор ОСОБА_6 , який приймав участь в розгляді апеляційної скарги також не порушив питання про повторне дослідження доказів, чим виключив можливість довести обґрунтованість свого твердження про хибність висновків суду першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а підстав для його скасування через обставини, які зазначені у апеляційних скаргах не має.
Істотних порушень кримінально процесуального законодавства, що тягнуть скасування рішення суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи також не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 412 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 11 серпня 2020 року, відносно ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3