Ухвала
Іменем України
10 грудня 2020 року

м. Київ
справа № 686/786/20
провадження № 51-5912 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року,
встановив:
Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2020 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 020 гривень. Цивільний позов ОСОБА_5 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 750 гривень, в рахунок відшкодування моральної шкоди 15 000 гривень та витрати на правову допомогу в сумі 11 250 гривень. В задоволенні решти вимог відмовлено.
По справі вирішено питання щодо долі речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим в умисному заподіянні потерпілому ОСОБА_5 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров?я, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України за обставин, викладених у вироку.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
У касаційній засуджений ОСОБА_4 ставить вимогу про зміну вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду в частині задоволення цивільного позову. Просить відмовити ОСОБА_5 в задоволенні цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу у повному обсязі. Засуджений посилається на незаконність та необґрунтованість рішень та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що потерпілим не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що ним виконувались рекомендації лікаря щодо придбання медичних препаратів. Крім того, засуджений стверджує, що судами не враховано, що він визнаний винним у вчиненні злочину невеликої тяжкості, є інвалідом 2 групи, на його утриманні перебуває дружина-інвалід 3 групи та мати похилого віку. Також вважає, що судом не взято до уваги неприязне відношення зі сторони потерпілого щодо нього. Стосовно відшкодування витрат за надання правничої допомоги зазначає про те, що ОСОБА_5 не наводить підтверджень отримання ним послуг, що ставить під сумнів обґрунтованість понесених витрат. Крім того, суд апеляційної інстанції не спростував наведенні в апеляційній скарзі доводи.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши долучені до скарги копії судових рішень, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 , правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 125 КК України та призначеного покарання не оспорюються.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого про неправильне вирішення цивільного позову в частині стягнення відшкодування моральної шкоди, то вони не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Усупереч доводам, викладеним у касаційній скарзі засудженого, заявлений потерпілим ОСОБА_5 цивільний позов у частині стягнення моральної шкоди суд вирішив із додержанням правил глави 9 КПК України із урахуванням положень ст. ст. 23, 1167 ЦК України.
При цьому суд узяв до уваги те, що у зв?язку із умисним заподіянням ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_5 , який є особою похилого віку, легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я останнього, та у зв`язку з ушкодженням здоров`я останній переніс фізичний біль і душевні страждання, певний час відчував дискомфорт і незручності, що також змінило звичний спосіб його життя та потребувало додаткових зусиль для його влаштування.
Так, врахувавши ступінь вини ОСОБА_4 , характер його діянь, наслідки, що настали, понесені потерпілим моральні страждання, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 15 000 гривень.
Крім того, доводи засудженого ОСОБА_4 про неправильне визначення розміру відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином їх розглянув, проаналізуючи конкретні обставини справи та зазначивши відповідні правові підстави, умотивовано залишив без задоволення апеляційну скаргу засудженого.
При цьому, як убачається з мотивувальної частини рішення суду апеляційної інстанції, щодо визначення та обґрунтування розміру відшкодування моральної шкоди потерпілому ОСОБА_5 , її розмір було встановлено судом з достатнім урахуванням характеру вчиненого злочину, його наслідків, глибини та тривалості моральних та фізичних страждань потерпілого, пов`язаних з вчиненням щодо нього протиправних дій ОСОБА_4 , зокрема те, що внаслідок отриманих травм потерпілий, який є особою похилого віку, переніс фізичний біль, незручності і душевні страждання, певний час відчував дискомфорт, що також змінило звичний спосіб його життя та потребувало додаткових зусиль для його влаштування.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій і вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди було визначено із засад розумності, виваженості та справедливості з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілого, конкретних обставин справи, наслідків вчиненого злочину і вважати його необґрунтовано завищеним підстав не має.
Стосовно доводів касаційної скарги засудженого щодо необґрунтованості прийнятого рішення у вирішенні цивільного позову в частині стягнення витрат потерпілого на правову допомогу, то колегія суддів вважає, що вони є безпідставними з огляду на таке.
За змістом статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до правового висновку щодо правозастосування, який міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Як вбачається із копій наданих судових рішень, 02 грудня 2019 року між потерпілим ОСОБА_5 та адвокатом ОСОБА_6 укладено договір про надання останнім правової допомоги, 05 лютого 2020 року додаток до договору та акт прийняття - передачі наданих послуг. Упродовж досудового розслідування та судового розгляду цей адвокат здійснював представництво інтересів потерпілого. До ухвалення обвинувального вироку представник ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 звернувся до суду із позовною заявою про відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, в тому числі і про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 11 250 гривень. На підтвердження сплати потерпілим адвокату ОСОБА_6 вказаної суми, останній надав дві квитанції про оплату відповідно до акту приймання-передачі наданих послуг від 05 лютого 2020 року. На підтвердження вказаних сум представник ОСОБА_6 надав розрахунок витрат на правову допомогу, згідно яких вартість наданих адвокатом консультацій щодо розгляду справи та роз`яснення правових питань становить 1 350 гривень, вартість ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та участь у слідчих діях 2 700 гривень, вартість систематизації доказів по справі та підготовка позовної заяви 3 600 гривень, участь у судових засіданнях 3 600 гривень.
При цьому у касаційній скарзі засуджений не наводить будь-яких аргументів про неспівмірність витрат, понесених потерпілим на правову допомогу, а також щодо розумності їх розміру, з урахуванням складності справи, обов`язок доведення яких покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.
Тому твердження засудженого про те, що розмір відшкодування витрат, понесених потерпілим на правову допомогу є безпідставним, колегія судів вважає необґрунтованими.
Таким чином, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу в частині вирішення цивільних позовів не допущено.
Суд апеляційної інстанції, розглядаючи доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_4 , які є аналогічні доводам його касаційної скарги, ретельно перевірив доводи скарги, навів докладні мотиви на спростування цих доводів із зазначенням підстав, з яких їх визнано необґрунтованими,належним чином вмотивував прийняте рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 лютого 2020 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3