Справа № 382/1368/18
Провадження № 1-кп/382/15/20
У Х В А Л А

Іменем України

14 вересня 2020 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

представника потерпілої ОСОБА_6

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, які надійшли від Яготинського відділу Бориспільської місцевої прокуратури у відношенні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, уродженки с. Старий Яр Яворівського району Львівської області, зареєстрованої та фактично проживаючої за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої в злочині, передбаченому ч. 1 ст. 122 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Яготинського районного суду перебуває кримінальне провадження, яке надійшло від Яготинського відділу Бориспільської місцевої прокуратури у відношенні ОСОБА_4 в злочині, передбаченому, ч.1 ст.122 КК України.

Захисником під час попереднього судового засідання було заявлено клопотання про визнання доказу недопустимим, в котрому зазначено, що під час проведення підготовчого судового провадження у судовому засіданні, яке відбувалося 05.02.2020 року, в рамках розгляду заявленого ним відводу прокурорам у кримінальному провадженні ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , вказаним прокурором ОСОБА_7 було подано в якості доказу як у справі в загальному так і у рамках розгляду заявленого їй та іншому прокурору відводу сумнівний документ, зі змісту якого вбачається, що ніби то підозрювана у рамках кримінального провадження №0000579 від 09.10.2017 року не володіє доказами та документами, які необхідно надати стороні обвинувачення для ознайомлення. Цей «папірець» не відповідає вимогам документа, оскільки обвинувачена ніколи не складала, не підписувала і нікого на це не уповноважувала, він не відповідає дійсності, не відображує реальні обставини, ще й до того не містить дати, а отже не можливо встановити в який проміжок часу і взв`язку з якими обставинами він був складений, - що в свою чергу чітко вказує, шо такий «псевдодокумент» є недопустимим доказом, оскільки складений всупереч нормам чинного законодавства та КПК України.

Враховуючи вимоги ст. 99 КПК України, примітку до ст.358 КК України, пп. 11 п. 4.1., п. 5.11 уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації, вимог до оформлення документів ДСТУ 4163-2003 затвердженого Наказом Держспоживстандарту України від 07.04.2003 N 55, документ повинен містити обов`язкові для певного його виду реквізити, що розміщуються в установленому порядку, а саме: найменування установи - автора документа, назву виду документа (крім листів), дату, реєстраційний індекс документа, заголовок до тексту, текст, підпис.

Так, зокрема не відповідає вимогам щодо написання документу «документ» адресований слідчому СВ Яготинського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київські області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_8 , написаний ніби - то від імені ОСОБА_4 , який носить сумнівний характер, оскільки на даному документі відсутній будь - який напис, що характеризував би такий документ, чи то це заява, чи то повідомлення, чи лист, залишається незрозумілим. Також на даному документі відсутня дата написання такого документу, що в свою чергу позбавляє можливості впевнитись у своєчасності його написання, оскільки стає незрозуміло коли цей документ було написано.

Також сумнівно виглядає зразок підпису поставленого ніби - то ОСОБА_4 , оскільки обвинувачена, як уже наголошувалося вище, з таким документом не ознайомлювалася, та не підписувала його.

Враховуючи вище викладене та керуючись статтями 84, 86, 89, та 99 КПК України, просив визнати недопустимим доказом «псевдодокумент» наданий 05.02.2020 року прокурором Яготинського відділу Бориспільської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , щодо того, що нібито ОСОБА_4 як підозрювана у рамках кримінального провадження №0000579 від 09.10.2017 року не володіє доказами та документами, які необхідно надати стороні обвинувачення для ознайомлення.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні зазаначив, що дане клопотання є необгрунтоване, рішення суду щодо визнання доказу недопустимим не оспорено, що саме з цих підстав воно є необгрунтоване, та порядок визнання недопустимим докази чітко визначено § 1 глави 4 КПК України.

Представник потерпілого підтримав думку прокурора.

Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Частиною 1 статті 87 КПК України закріплено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до ч. 1 ст.89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Згідно із ч. 2 та ч. 3 ст.89 КПК України, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду. Очевидної недопустимості цього доказу на цій стадії судового провадження, без дослідження його у взаємозв`язку з іншими доказами, суд не вбачає та вважає вирішення питання про його недопустимість передчасним.

Суд вважає, що питання правомірності надання вказаного прокурором доказу, недоцільно з`ясовувати та перевіряти на даній стадії судового процесу до завершення повного дослідження доказів у кримінальному провадженні, а дати йому належну оцінку разом з усіма наявними доказами в їх сукупності та взаємозв`язку після завершення судового розгляду у нарадчій кімнаті під час ухвалення остаточного судового рішення.

Крім того, доказ про який зазначає захисник, був долучений до матеріалів кримінального провадження, проте суд при ухваленні ухвали від 05.02.2020 року не посилався на даний доказ, а чітко посилався на вимоги статтей КПК України щодо збирання доказів та порядку визначеного КПК України щодо їх отримання при вирішенні клопотання про визнання доказів недопустимими, що вбачається зі змісту самої ухвали. При цьому, при вирішенні вказаного вище клопотання прокурора про визнання доказів недопустимими, захисником не було заявлено будь-яких клопотань з приводу визнання недопустими доказами, що були надані прокурором та було ухвалено рішення щодо вказаного клопотання.

За таких обставин, суд не вбачає очевидної недопустимості вказаного доказу, оскільки будь-якиго висновку есперта чи то клопотання щодо встановлення кому належить вказаний підпис у даному документі не було заявлено учасниками справи, а питання недопустимості зазначеного доказу в порядку, визначеному ст. 89 КПК України, вирішити під час ухвалення остаточного судового рішення по даному кримінальному провадженню.

Керуючись ст.ст.84, 86, 87, 89, 350, 369, 370, 372, 392 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання доказу недопустимим - відмовити.

Вирішити питання недопустимості вказаного доказу в порядку, визначеному ч.1 ст. 89 КПК України, з врахуванням всіх досліджених судом доказів.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1