Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/1029/20 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст.296 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2020 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08 грудня 2020 року, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Якутської республіки, Російської Федерації, громадянин України, українець, з професійно-технічною освітою, не працюючий, одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку ст. 89 КК України вважається такою, що не має судимості,
продовжено строк тримання під вартою на два місяці, тобто до 5 лютого 2021 року включно, з визначенням застави у сумі 84080 грн.
Також цією ухвалою продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк тримання під вартою на два місяці, тобто до 5 лютого 2021 року включно. Однак судове рішення в частині продовження ОСОБА_9 строку тримання під вартою жодними учасниками не оскаржується, колегія суддів переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.
В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000384 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296 ч. 1, ст. 263, ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 185 КК України та за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

В судовому засіданні районного суду прокурор заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .
Клопотання обґрунтовує тим, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив ряд тяжких злочинів у тому числі з використанням вогнепальної зброї у громадському місці, не працює, не одружений, не має міцних соціальних зв`язків, схильний до вчинення нових злочинів, перебуваючи на волі може здійснювати вплив на потерпілих та свідків, а також у хилитись від суду. Слідчим суддею під час досудового розслідування встановлена наявність ризиків, передбачених п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08 грудня 2020 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на два місяці, тобто до 5 лютого 2021 року включно, з визначенням застави у сумі 84080 грн. з покладенням відповідних обовязків.
Своє рішення суддя мотивував тим, що у обвинуваченого ОСОБА_7 наявні ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме що перебуваючи на волі, він має реальну можливість уникнути від відповідальності, переховуватись від суду, а також за відсутності офіційних джерел доходів може вчинити інші кримінальні правопорушення. У зв`язку із цим недоцільно застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою та обирати йому альтернативний запобіжний захід на час розгляду кримінального провадження не пов`язаний з триманням під вартою, у вигляді домашнього арешту.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції вдався до використання шаблонних формулювань не посилаючись на конкретні фактичні обставини справи, які були досліджені в судовому засіданні. На думку апелянта суд першої інстанції обираючи запобіжний захід не навів ніяких конкретних факторів чи доказів які б доводили існування ризиків.
Кримінальне провадження триває з 20.09.2018 і суд систематично обґрунтовує продовження строку тримання під вартою однаковими підставами, що є порушенням п. 3 ст. 5 Конвенції.
Загальна тривалість тримання під вартою становить понад два роки, під час якого здійснюється кримінальне провадження є надмірною та необґрунтованою, з огляду на той факт, що суд умисно не забезпечує дотримання процесуальних вимог національного законодавства в частині розумності строків розгляду справи, та створює умови для виникнення тяганини в судочинстві, посилаючись при цьому на неіснуючі в реальній дійсності обставин складності справи.
Формальне відношення суду свідчить лише про досягнення мети захисту своїх попередніх рішень, суб`єктивність та упередженість, що призводить до винесення судом завідомо неправосудних рішень при вирішенні питання для продовження тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши матеріали клопотання і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Відповідно до частини п`ятої цієї статті слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.
Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, в провадженні Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000384 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296 ч. 1, ст. 263, ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 185 КК України та за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296 ч. 1, ст. 263, ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_7 міг вчинити кримінальні правопорушення, передбачені ч ч. 4 ст. 296 ч. 1, ст. 263, ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 185 КК України.
Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.
При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання або продовження запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.
Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочинів, обвинувачення у яких йому повідомлено, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.
Тобто, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив сторона обвинувачення відносно ОСОБА_7 , встановив наявність ризиків передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Крім того, всупереч положенням ч. 5 ст. 132 КПК України, апелянтом не надано доказів на підтвердження зазначених обставин, з огляду на засади змагальності сторін, проте стороною обвинувачення обґрунтованість підозри доведена доданими до клопотання матеріалами.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).
На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу підозрюваного, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. Таким чином, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_7 на свободу.
Доводи захисника та обвинуваченого про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 колегією суддів не можу бити враховано.
Як вбачається з матеріалів клопотання ОСОБА_7 офіційно не працює, не має жодних заробітків, що в свою чергу свідчить про наявність ризику вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Про наявність вказаного ризику також свідчить те, що ОСОБА_7 раніше а 1999 та 2001 роках притягався до кримінальної відповідальності.
Також необхідно зазначити про те, що не визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення, тяжкість злочинів у яких обвинувачується ОСОБА_7 в сукупності з мірою покарання, яка загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування їх від суду, незаконного впливу на свідків.
Що стосується тверджень обвинуваченого та захисника про те, що до ОСОБА_7 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи захисника на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про продовження щодо

ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Доводи щодо наявності постійного місця проживання, дружини - у даному випадку розцінюються як такі, що, зважаючи на ряд зазначених вище обставин, уособлено не забезпечать належну процесуальну поведінку обвинуваченого у разі обрання стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу.
Відтак, є об`єктивні підстави вважати про можливість ухилення обвинуваченого від суду, вчинення нового кримінального правопорушення, перешкоджання кримінальному провадженню будь-яким іншим чином.

А тому, належна поведінка ОСОБА_7 не може бути забезпечена шляхом застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень.
Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінальних правопорушень а також, те, що ОСОБА_7 не має жодних заробітків, обвинувачується у вчиненні тяжких умисних корисливих злочинів, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи обвинуваченого та його захисників про необхідність обрання запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.
А тому, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Доводи обвинуваченого про незаконність рішення суду першої інстанції містять лише посилання на незгоду з наданими стороною обвинувачення матеріалами, а тому їх слід визнати непереконливими.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції формально вирішив питання про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 , порушив право на ретельний розгляд, судове рішення не мотивоване, в ухвалі суду відсутні обставини, які свідчать про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, - свого підтвердження не знаходять, адже, як убачається безпосередньо із ухвали суду, судом мотивоване постановлене рішення, як і зазначено про ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що їх вважає наявними суд.
Враховуючи вищенаведене, слідчий суддя при розгляді даного клопотання повно та об`єктивно дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним інкримінованих кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, у зв`язку із чим посилання захисника на незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді, порушення вимог Кримінального процесуального Закону при її винесенні, на переконання колегії суддів, є безпідставними.
Отже, колегія суддів вважає, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого не може бути забезпечена застосуванням менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а ухвалуСвітловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08 грудня 2020 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалуСвітловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08 грудня 2020 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на два місяці, тобто до 5 лютого 2021 року включно, з визначенням застави у сумі 84080 грн., - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_10 Ремез