ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2821/20 Справа № 337/3528/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в м. Дніпрі апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має середньо-технічну освіту, не одруженого не працевлаштованого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 21.08.1985 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 118, ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 206 КК України (в ред. 1960 року) до 4 років позбавлення волі;
- 25.12.1985 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. З ст. 121 КК України (в ред. 1960 року) до 4 років позбавлення волі. 12.12.1986 звільнений умовно-достроково з невідбутим покарання 2 роки 6 місяців 18 днів;
- 18.02.1988 року Василівським районним судом Запорізької обл. за ч. 2 ст. 118, ч. 2 ст. 206 КК України (в ред. 1960 року) до 10 років позбавлення волі. 23.10.1995 звільнений по відбуттю строку покарання;
- 22.09.1997 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 141, ч. 2 ст. 206 КК України (в ред. 1960 року) до 2 років позбавлення волі з конфіскацією майна. 19.03.1999 звільнений по відбуттю строку покарання;
- 25.06.1999 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 141, ч. 2 ст. 206 КК України (в ред. 1960 року) до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна. 20.03.2002 звільнений по відбуттю строку покарання;
- 03.06.2003 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 4 ст. 152, ч. З ст. 153 КК України до 9 років позбавлення волі. 03.11.2010 звільнений умовно-достроково з невідбутим строком 6 місяців 28 днів;
- 26.09.2011 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. З ст. 15 ч. 2 ст. 152 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі. 24.11.2014 звільнений умовно-достроково з невідбутим строком 10 місяців 18 днів,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України,-
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .
Продовжено стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 строк тримання під вартою на 60 днів, до 08 вересня 2020 року включно.
Рішення суду обґрунтовано наявністю обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України. На момент обрання та продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на даний час не зменшились і мають місце до цього часу, а саме: усвідомлюючи тяжкість покарання за вчинені кримінальні правопорушення може переховуватися від суду; може незаконно впливати на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Суд першої інстанції врахував, що обвинувачений притягується до кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого кримінального правопорушення, за що передбачено позбавлення волі від 10 до 15 років.
В апеляційній скарзі:
- адвокат ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 просить ухвалу скасувати та змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.
На думку адвоката, висновки суду першої інстанції в обґрунтування запобіжного заходу є неправдивими та помилковими, що стосується потерпілої та свідків кримінального провадження. Жодних підстав, на її думку, передбачати незаконний вплив на потерпілу не має, так як потерпіла повсякчасно знаходиться під доглядом свого представника, та вже допитана у судовому засіданні 09.07.2020 року за участю представника та психолога. Також, усі свідки по кримінальному провадженню допитані в судовому засіданні 13.05.2020 року і ніяким чином ОСОБА_7 впливати на них не може.
Вважає, що судом не було враховано постійне місце проживання ОСОБА_7 , що він офіційно працевлаштований, має міцні соціальні зв`язки, відсутні будь-які дисциплінарні порушення за весь час його перебування в слідчому ізоляторі.
Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого, який підтримав апеляційні вимоги, та просив їх задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги апеляційної скарги адвоката обвинуваченого не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
За вимогами ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є винятковим, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Згідно з вимогами ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до ч. 3 ст. 197 КПК України, строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно із ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , належним чином дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора.
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.
Колегія суддів вважає, що ризики, які враховувались судом при обранні обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, доведені і продовжують існувати, оскільки ОСОБА_7 який обвинувачується у вчинені тяжкого злочину, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років. Усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за їх вчинення, усвідомлюючи невідворотність покарання, існують ризики того, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду, без поважних причин не з`являтись, затягувати розгляд провадження у суді, чим у тому числі перешкодить встановленню істини у справі. Тому, більш м`який запобіжний захід, крім тримання під вартою, буде недостатнім.
Судом також обґрунтовано враховано, що перебуваючи у необмежених умовах, ОСОБА_7 матиме можливість негативно впливати на хід судового розгляду, він може незаконно впливати на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні, в тому числі й шляхом погроз, умовлянь схилити їх до дачі неправдивих показів щодо обставин кримінальних правопорушень, що вплине на встановлення обставин, які згідно ст.91 КПК України підлягають доказуванню, чим у тому числі перешкодить кримінальному провадженню. Може перешкоджати кримінальному провадженню шляхом умисної неявки за викликами суду.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що ризики зазначені прокурором у клопотанні, доведені ним у судовому засіданні не зменшились і підтверджуються матеріалами провадження. Вказані ризики є реальними, і їм не можливо запобігти в умовах застосування до ОСОБА_7 будь-якого іншого запобіжного заходу. Інші запобіжні заходи не пов`язані з виключними запобіжниками у комунікації та переміщенням обвинуваченого, не можуть їм запобігти.
Продовження існування зазначених вище обставин у їх сукупності, виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою, що відповідає, і є співрозмірним тяжкості і характеру скоєного, що інкримінується обвинуваченому, та більш м`який запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а тому продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.
Апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, акцентуючи увагу на тому, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Європейський Суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.
Ухвала за своїм змістом є належно вмотивованою, обґрунтованою та законною.
Істотних порушень вимог КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, при апеляційному розгляді не встановлено.
З огляду на викладене, колегія суддів, вважає необхідним зазначену апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції, - без змін.
Керуючись ст. ст. 303, 304, 376, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:
_____________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4