УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 липня 2020 року

м. Київ
справа № 464/6186/18
провадження № 51-3477ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 13 листопада 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 19 червня 2020 року у кримінальному провадженні № 0003185 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова та жителя цього АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК).

Суть питання
За вироком Сихівського районного суду м. Львова від 13 листопада 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді арешту на строк 4 місяці.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 13 жовтня 2018 року приблизно о 13:30, перебуваючи у магазині «Близенько» у м. Львові (вул. Дністерська, 1 «а»), діючи умисно, з корисливим мотивом, повторно, таємно, за попередньою змовою із невстановленою слідством особою, викрали з торгового прилавку вказаного магазину банку ікри лососевої зернистої (вагою 130 г), завдавши ПП «Мережа Сервіс Львів № 41» майнової шкоди на суму 195 грн.
Львівський апеляційний суд ухвалою від 19 червня 2020 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_4 судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо останнього на підставі, передбаченій п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Суть доводів у касаційній скарзі захисника зводиться до тверджень про безпідставне, на його думку, незакриття кримінального провадження щодо його підзахисного, через відсутність доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який його засуджено. Так, ОСОБА_5 стверджує, що докази, які були покладені в основу обвинувального вироку є неналежними та недопустимими. Також зазначає, що сума завданих крадіжкою збитків не є достатньою для притягнення до кримінальної відповідальності. Вважає, що для визначення розміру майнових збитків за відсутності первинних документів бухгалтерського обліку, документів, що підтверджують походження ікри, необхідно було на підставі п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК призначити товарознавчу експертизу, однак досудовим розслідуванням її проведено не було. Вказує, що апеляційний суд необґрунтовано відмовив стороні захисту в повторному дослідженні доказів у порядку ст. 404 КПК. На думку ОСОБА_5 , апеляційний суд не усунув порушень, допущених місцевим судом, належним чином не мотивував своїх висновків і не навів доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги сторони захисту.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим судом.
За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Доводи захисника щодо неповноти судового розгляду, незгоди з наданою судом оцінкою доказів, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії подій стосуються, по суті, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що, виходячи з вимог статей 433, 438 КПК, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим, при перевірці судового рішення не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновку суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК.

Доводи сторони захисту щодо заперечення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та знайшли належну оцінку у вироку.
Так, поряд з іншими доказами суд обґрунтовано послався на показання:
свідків: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які вказали, що під час перегляду запису з камер відеоспостереження, було встановлено, що ОСОБА_4 , взявши баночку ікри, поклав її до кишені і, не оплативши на касі, вийшов з магазину.
Також обґрунтовано суд послався на:

довідку про вартість викраденого товару від 19 жовтня 2018 року, згідно з якою закупівельна вартість без ПДВ ікри лососевої зернистої (вагою 130 г) становить 195 грн, а роздрібна вартість з ПДВ 210 грн;
акт інвентаризації, відповідно до якого станом на 19 жовтня 2018 року нестача в магазині ікри лососевої зернистої (вагою 130 г)становила 2 штуки;

протокол слідчого експерименту від 01 листопада 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_8 у присутності понятих із застосуванням фотозйомки розповів, як він вчинив крадіжку;
дані на диску марки «DVD» 4.7 СВ, на якому наявний відеозапис, як ОСОБА_4 бере банку ікри, ховає її у кишеню спортивних штанів і виходить з магазину.

Зазначені у вироку докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликали у районного суду сумнівів у їх достовірності.
Оцінивши усі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності й допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд, провівши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжці) повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Неспроможними є твердження захисника, про те, що вартість викраденого майна без врахування ПДВ не становить розміру, необхідного для притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності.
Так, злочин, передбачений ст. 185 КК, є злочином із матеріальним складом, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони якого є вартість викраденого майна. Саме вартість чужого майна, як предмета злочинів проти власності, є критерієм розмежування кримінально караного і дрібного викрадення чужого майна.

Статтею 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна. Викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно з законодавством, чинним на момент вчинення ОСОБА_4 злочину, кримінальна відповідальність наставала у разі викрадення чужого майна, вартість якого перевищує 176,20 грн.
Відповідно до довідки від 19 жовтня 2018 року, вартість викраденої ОСОБА_4 банки ікри без ПДВ становить 195 грн.
Таким чином, місцевий суд, визначивши вартість викраденого майна за закупівельною ціною, дійшов правильного висновку про наявність у діянні ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ст. 185 КК.
За встановлених фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 185 КК кваліфіковано правильно.
Також Верховний Суд відхиляє доводи захисника щодо порушення судом вимог кримінального процесуального закону, яке полягало в непризначенні на підставі п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК товарознавчої експертизи для визначення розміру майнових збитків завданих злочином.
Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК підставою для проведення експертизи у кримінальному провадженні є, зокрема, необхідність визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Відповідно до висновку про застосування норми права, який міститься в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 25 листопада 2019 року в справі № 420/1667/18, імперативність ст. 242 ч. 2 п. 6 КПК України у редакції Закону від 13 травня 2014 року № 1261-VII щодо призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків, завданих кримінальним правопорушенням, має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли предметом злочину є гроші або інші цінні папери, що мають грошовий еквівалент, а також коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань, а достатньо загальновідомих та загальнодоступних знань, проведення простих арифметичних розрахунків для оцінки даних, отриманих за допомогою інших, крім експертизи, джерел доказування.

Як убачається з рішення місцевого суду, в його основу на підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, була покладена довідка від 19 жовтня 2018 року, з якої вбачається, що вартість викраденого ОСОБА_4 товару, а саме банки ікри лососевої зернистої становить 195 грн.
Таким чином судом не було порушено вимог кримінального процесуального закону в частині непризначення товарознавчої експертизи.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник засудженого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам,істотного порушення кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив скасувати вирок місцевого суду та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_4 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаного злочину та виправдати останнього. Ці доводи аналогічні доводам, викладеним захисником у касаційній скарзі.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, ретельно перевірив усі посилання й доводи, викладені захисником у згаданій апеляційній скарзі, й умотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
У касаційній скарзі захисника не наведено доводів, які би ставили під сумнів законність і вмотивованість указаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Не є прийнятними і доводи захисника про те, що апеляційний суд, всупереч ст. 404 КПК, належним чином не розглянув апеляційну скаргу сторони захисту.
Положеннями ст. 404 КПК чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У ч. 2 ст. 23 КПК зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (див., наприклад, постанови Верховного Суду у справах № 402/740/15, № 639/2618/17, № 750/7474/15-к).

Як убачається з ухвали апеляційного суду, підстав, передбачених ст. 404 КПК, для повторного дослідження доказів стороною захисту наведено не було й апеляційним судом не встановлено. Тому суд апеляційної інстанції обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції. За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, а тому застосована ним процедура не суперечила встановленій у ст. 23 КПК засаді безпосередності дослідження доказів.
Сам собою факт незгоди сторони кримінального провадження з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість наведених висновків суду першої інстанції касаційна скарга захисника не містить. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 13 листопада 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 19 червня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3