Справа № 523/5381/19
Провадження №1-кп/523/535/20
В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и

14.12.2020 року

Суворовський районний суд м. Одеси в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Одесі обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000479 за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Грушка Камянського району, Молдова, громадянин України, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В ході судового розгляду було встановлено, що 07.02.2019 року у невстановлений слідством час та у невстановленому місці, ОСОБА_9 за зговором з особами матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, з метою відкритого викрадення майна, яке належить ОСОБА_10 , розробили злочинний план, відповідно до якого:
07.02.2019 року близько 03:00 години, особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, на автомобілі марки «ВМW» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який фактично перебуває у його користуванні, прибув до ігрового залу «Космолот», який розташований на 1-му поверсі будинку АДРЕСА_2 , з метою спостереження за ОСОБА_10 . Перебуваючи в зазначеному ігровому залі, особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження побачив у потерпілого ОСОБА_10 грошові кошти, які і визначив об`єктом свого злочинного посягання. Після чого, особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, повідомив ОСОБА_9 та іншим особам, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, про наявність у потерпілого майна, яке можливо здобути злочинним шляхом. Останні, в свою чергу прибули до будинку АДРЕСА_2 , де, разом з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, стали чекати на потерпілого в автомобілі марки «ВМW» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
О 04:40 годині, дочекавшись, коли потерпілий ОСОБА_10 вийде з ігрового залу та направиться додому, прослідували за ним до будинку АДРЕСА_3 . Припаркувавши вказаний автомобіль біля будинку № 38 по вул. Академіка Заболотного в м. Одесі, відповідно до раніше оговореному плану, особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, залишився за кермом автомобіля, з метою забезпечення швидкої втечі після вчинення кримінального правопорушення. З метою реалізації свого злочинного плану ОСОБА_9 та особи, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, вийшли з автомобілю, та, відповідно до відведених їм ролей, направились до потерпілого ОСОБА_10 , який саме підходив до під`їзду №8 будинку АДРЕСА_3 . В цей час, ОСОБА_9 та особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження залишились біля автомобіля та стали спостерігати за навколишньою обстановкою та поведінкою потерпілого, з метою попередити про виникнення небезпеки або посприяти в разі вчинення супротиву потерпілим.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, підбіг до потерпілого та застосував відносно нього фізичне насилля, яке не є небезпечним для життя та здоров`я ОСОБА_10 , яке виразилось в нанесенні декількох ударів в область голови. Проте, потерпілий ОСОБА_10 здійснив супротив протиправним діям особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, та став захищатися, в зв`язку з чим між ними виникла сутичка. ОСОБА_9 та особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, помітивши це, та, діючи відповідно до відведених їм ролей, підбігли до особи, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження і потерпілого ОСОБА_10 , та також застосували відносно останнього фізичне насилля, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого яке виразилось в нанесенні численних ударів по різним частинам тіла. Від отриманих ударів потерпілий ОСОБА_10 перестав здійснювати супротив та упав на землю. Скориставшись безпорадним станом потерпілого ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та особи, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, відкрито викрали належне йому майно, а саме: шкіряний джгут з вставкою із золота у вигляді замку з написом «ВАRАКА», вартістю 6400 гривень; грошові Кошти у розмірі 35000 гривень; гаманець (зажим для грошей), шкіряний, вартістю 1500 гривень, в якому знаходились грошові кошти в сумі 2500 гривень; мобільний телефон марки «Iphone-Х», в корпусі чорного кольору, іmеі: НОМЕР_2 , вартістю 26880 гривень, в якому знаходилася сім-карта оператора Київстар з № НОМЕР_3 , яка матеріальної цінності не представляє, на рахунку якої знаходилися грошові кошти в розмірі 2500 гривень.
Після чого, з викраденим майном, ОСОБА_9 та особи, матеріали відносно яких виділено в окреме провадження, побігли до припаркованого автомобіля марки «ВМW», державний реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням особи, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, та місце вчинення кримінального правопорушення покинули, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 свою винуватість у вчинені злочину, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України визнав та пояснив, що вони з потерпілим зустрілися випадково біля кафе, та зачепились у словесному конфлікті. Сварились з ним всі, та наносили тілесні ушкодження. Під час сварки у потерпілого випав гаманець, в якому було 500 гривень, та він його підібрав. Щодо іншого майна пояснив, що воно могло випасти під час бійки, та він його не брав. В скоєному кається. Просив у потерпілого вибачення. Крім того, вони з іншими учасниками відшкодували потерпілому завдану шкоду.
Отримавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, провів судове слідство у справі щодо всіх фактичних обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки учасники судового провадження не заперечують проти цього, визнавши недоцільним дослідження в цій частині інших доказів по справі.

Учасникам розгляду справи роз`яснено, що вони позбавлені права оспорювати обставини, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним згідно положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

У суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених у процесі досудового, так і вході проведення судового провадження, свідчення відповідають і не суперечать обставинам кримінального провадження, відомості про які містяться в інших зібраних у справі доказах.
Аналіз всіх даних, покладених в обґрунтування обвинувального акту, дозволяє суду дійти висновку про винність обвинуваченого ОСОБА_9 у скоєнні інкримінованого злочинного діяння, і зазначені докази суд вважає належними, допустимими, достовірними і достатніми для постановлення вироку.
Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 р. мотивування у вироку висновку, щодо кваліфікації злочину, полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.

Верховний Суд України у постанові від 15 листопада 2012 р. у справі № 5-15кс12 зазначив: правильність застосування норми закону про кримінальну відповідальність (кваліфікація злочину) полягає у точності (адекватності) розуміння (визначення, тлумачення) змісту конкретної кримінально-правової норми, дійсності (об`єктивності) фактичних обставин певного суспільно небезпечного діяння та встановленні й визначенні співвідношення між фактичними ознаками суспільно небезпечного діяння та ознаками складу злочину, передбаченого кримінально-правовою нормою.

Суд зіставивши зміст конкретної норми КК України, а саме передбаченої ст. 186 ч.2 КК України та дійсні, об`єктивно встановлені у судовому засіданні, фактичні обставини суспільно небезпечних діянь, дійшов висновку про їх відповідність.

Забезпечення доведеності вини, підтримання публічного обвинувачення в суді прокурором є основними засадами судочинства - ст. 129 Конституції України.

При оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. Суд при оцінці доказів має керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою - п.п. 161, 150, 100 рішення Європейського суду з прав людини у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України, «Салман проти Туреччини».

Суд, відповідно до ст. 94 КПК України за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний наданий прокурором допустимий доказ з точки зору належності, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття процесуального рішення, установив поза розумним сумнівом співіснування достатньо вагомих, переконливих, чітких і узгоджених між собою ознак та схожих неспростовних презумпцій факту:

- доведеності вчинення суспільно небезпечних діянь, які містять склад злочину, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України,

- обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_9 у вчинені злочину, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України.

Судом в ході судового розгляду забезпечено обвинуваченому ОСОБА_9 , передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), право на захист від обвинувачення і його реалізація шляхом надання розумної можливості представляти свою правову позицію, свої докази, оскаржувати допустимість доказів, заперечувати проти них, їх використання.

З урахуванням чинних редакцій ст.ст. 32, 33 КК України злочини не можуть утворювати сукупність як форму множинності злочинів, оскільки кожен зі злочинів підлягає кваліфікації за відповідною статтею Основної частини КК (ч. 2 ст. 33 КК України). Подібної норми ст. 32 КК України не містить, у зв`язку з чим кожен із тотожних злочинів (злочинів з однаковими складами), які утворюють повторність як форму множинності злочинів, не повинен кваліфікуватися окремо (самостійно) на етапі остаточної кримінально-правової оцінки вчиненого. Іншими словами, відбувається своєрідне поглинання раніше вчинених злочинів останнім кримінально караним діянням і кількість вчинених тотожних злочинів на кваліфікацію не впливає.

У статтях Особливої частини КК повторність у багатьох випадках визначено як кваліфікуючу ознаку. Отже, у цих випадках у законі йдеться про вчинення повторно (що означає вчинення вдруге, втретє і більше разів) такого ж самого, ідентичного за своєю кваліфікацією злочину. Такий вид повторності називають повторністю тотожних злочинів.

Суд не погоджується з кваліфікаційною ознакою «вчинене повторно», оскільки в ході судового розгляду не знайшла підтвердження кваліфікаційна ознака «повторність» обвинуваченого ОСОБА_9 за ст. 186 ч. 2 КК та не має місця повторності тотожних злочинів.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК України за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст. 65-67 КК України та роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» з послідуючими змінами та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України) (2341-14), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_9 , передбачені ст. 66 КК України судом є повне визнання вини, добровільне відшкодування завданого збитку.
Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_9 , передбачені ст. 67 КК України судом не встановлено.
Враховуючи всі встановлені в судовому засіданні обставини цього кримінального провадження, беручи до уваги особу обвинуваченого, те що ОСОБА_9 раніше не судимий, має позитивну характеристику за місцем роботи, крім того потерпілий ОСОБА_10 не має до нього претензій матеріального та морального характеру, керуючись вимогами кримінального закону і передбачених цим законом санкцій, з метою виправлення обвинуваченого, а також попередження вчинення ним нових злочинів, суд вважає, що цілі покарання обвинуваченого, будуть досягнуті з такою мірою покарання, як позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили обрати засудженому ОСОБА_9 міру запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Долю речових доказів вирішити в порядку передбаченому ст. 100 КПК України.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги роз`яснення постанову Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», та керуючись ст.ст. 100, 368-370, 373-374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_9 , визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України призначити йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили обрати засудженому ОСОБА_9 міру запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Після набрання вироком законної сили обрати відносно засудженого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Виконання вироку в частині взяття засудженого ОСОБА_9 , після набрання вироком законної сили, доручити Піщанському ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькіцй області

На підставі ст. 72 ч. 5 КК України зарахувати засудженому ОСОБА_9 в строк відбутого основного покарання, час його попереднього ув`язнення в період з 08.02.2019 року по 12.02.2019 року включно, у співвідношенні відповідності одного дня попереднього ув`язнення одному дню позбавлення волі за цим вироком.

Долю речові доказів буде вирішено у виділеному кримінальному провадженні (справа №523/19397/20; провадження 1-кп/523/1488/20).

На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Одеської області протягом тридцяти днів з моменту проголошення вироку.

Суддя Суворовського

районного суду м. Одеси ОСОБА_1