У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4
розглянув матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 22.09.2020 року, якою відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого за п.12 ч.2 ст. 115, ч.2 ст. 289 КК України,

- продовжено строк тримання під вартою до 20.11.2020 р. включно
Учасники судового провадження:

прокурор: ОСОБА_7
захисник: ОСОБА_5 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника.

Апелянт просить скасувати оскаржувану ухвалу. Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 .. Змінити відносно ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Ухвалою задоволено клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 до 20.11.2020 р. включно
_______________________________________________________________________________________
провадження № 11-кп/812/1007/20 головуючий у 1 інстанції : ОСОБА_8
категорія:пр. строків тримання під вартою доповідач у апеляц. інстанції : ОСОБА_1 .

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
Апелянт вважає, що ухвала суду є незаконною, необгрунтованою та підлягає скасуванню.
Зазначає, що відповідно до ст.331 КПК України, вирішувати питання про продовження строку тримання під вартою мав тільки головуючий по справі, а не в тому числі і присяжні.
Не погоджується з висновками суду відносно наявності на час розгляду клопотання ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Зазначає, що у його підзахисного відсутні наміри ухилятись від своїх процесуальних обов`язків, а тому йому можливо обрати більш м`який запобіжний захід.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
В провадженні суду перебувають матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого за п.12 ч.2 ст. 115, ч.2 ст. 289 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Суд першої інстанції, прийшовши до висновку про необхідність продовження ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, мотивував це рішення тим, що дотепер наявні такі ризики, які наведені в клопотанні прокурора, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд прийшов до наступного.

Рішенням Конституційного суду України від 13 червня 2019 року визнано неконституційним закріплене у статті 392 КПК України обмеження права учасників кримінального провадження окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідно до ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені судом першої інстанції на стадії судового розгляду, до ухвалення судового рішення по суті, підлягають перегляду в апеляційному порядку.

Разом з тим, на даний час, нормативне регулювання положень кримінального процесуального закону ще не здійснено і порядку розгляду таких скарг не передбачено.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне при вирішенні питання щодо строків та порядку розгляду цих справ, керуватись загальними засадами кримінального провадження.

Для забезпечення своєчасної та оперативної перевірки законності та обґрунтованості тримання ОСОБА_6 під вартою, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне провести апеляційний розгляд даного провадження у скороченому порядку, передбаченому для оскарження ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою під час досудового розслідування.

Суд першої інстанції, задовольняючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою дійшов висновку, що ризики передбачені п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, які враховувались при обранні ОСОБА_6 такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, на даний час продовжують існувати та не зменшились.

А саме, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_6 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Крім того, судом зазначено, що на даному етапі розгляду кримінального провадження, коли докази у справі не досліджувались, не допитані свідки та потерпілий, слушними є також аргументи сторони обвинувачення про існування ризику незаконного впливу на свідків та потерпілого з боку обвинуваченого.

Як слідує із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна, не має постійного місця роботи, що в сукупності підтверджує ризик повторного вчинення злочинів обвинуваченим.

Наведені обставини дають можливість припускати, що обвинувачений ОСОБА_6 дійсно може переховуватись від суду, та впливати на свідків по справі, та свідчать про наявність певних ризиків, передбачених ч. 1 статті 177 КПК України.
Беручи до уваги доведеність обґрунтованості підозри, наявність певних ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винним у вчиненні злочину, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 з тримання під вартою на інший, більш м`який запобіжний захід.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Зважаючи на наведене, є безпідставними доводи апелянта відносно того, що судом першої інстанції мав бути застосований більш м`який вид запобіжного заходу.

Доводи захисника відносно того, що вирішувати питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 мав тільки головуючий по справі не є слушними.
Клопотання про продовження тримання обвинуваченого під вартою було заявлено прокурором під час чергового судового засідання, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обраний ОСОБА_6 22.06.2019 р. запобіжний захід у виді тримання під вартою, було вже неодноразово продовжено, в тому числі і під час судового провадження (в судових засіданнях від 06.02.2020р., 03.04.2020р, 14.05.2020р., 17.06.2020р., 05.08.2020р.), за таких обставин, вирішення питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, в тому числі і судом присяжним, не суперечить вимогам діючого кримінального процесуального законодавства.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а від так, і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Новобузького районного суду Миколаївської області від 22.09.2020 року, залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:
Судді: