Номер провадження: 11-кп/813/1375/20
Номер справи місцевого суду: 521/6678/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуюча суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2020 у кримінальному провадженні №0002848, внесеному до ЄРДР 12.07.2017, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в м. Одесі, громадянку України, з вищою освітою, пенсіонерку, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та їй призначено покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 5100 гривень, без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

Цивільний позов про стгянення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 суму заподіяної матеріальної шкоди у розмірі 145 485 грн. та суму заподіяної моральної шкоди у розмірі 20 000 гривень.

Вироком також вирішено питання щодо речових доказів у справі, арешту майна, процесуальних витрат,-
встановив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Згідно з оскарженим вироком, 11.07.2017 о 20 годині 20 хвилин ОСОБА_7 допустила порушення вимог п. 2.3 б), п. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, а саме:

- п. 2.3. «б» Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 10.1. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

- п. 10.4 Перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку... Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам. Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним транспортним засобам, які рухаються попереду нього і виконують розворот.

Порушення виразились в тому, що у вказаний день та час водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним легковим автомобілем марки «Dacia Logan» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 здійснюючи рух по сухому дорожньому покриттю проїжджої частини вулиці 25-ї Чапаєвської Дивізії в м. Одесі, з боку вул. Гайдара в напрямку вул. І. Рабіна, за кермом транспортного засобу уважною не була, за дорожньою обстановкою та її зміною не слідкувала та при виконання маневру - поворот наліво на АЗС «SanOil», діючи необережно, проявивши злочинну самовпевненість, перед початком маневру не переконалась, що цей маневр не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, маючи об`єктивну можливість виявити велосипед під керуванням велосипедиста ОСОБА_9 , який на той час рухався у зустрічному напрямку по вул. 25-ї Чапаєвської Дивізії у прямому напрямку, заходів для своєчасного виявлення велосипедиста не вжила в результаті чого допустила зіткнення із велосипедистом.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді вивиху акроміального кінця лівої ключиці з розривом ключично- акроміальної та ключично-дзьобуватої зв`язок. Вказане ушкодження спричинене дією тупих твердих предметів, якими могли бути частини кузова легкового автомобіля, велосипеда та дорожнє покриття в умовах ДТП (зіткнення автомобіля та велосипеда) та відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погоджуючись з вказаним вироком, захисник обвинуваченої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить вирок районного суду скасувати, постановити нове рішення, яким визнати ОСОБА_7 не винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та закрити кримінальне провадження в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину. В задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, захисник зазначає, що висновки районного суду ґрунтуються на доказах, які є недопустимими, а саме: CD-диску з відеозаписом з місця події; протоколу огляду відеозапису від 18.07.2017; висновку комісійної судової автотехнічної експертизи №17-5597 від 12.03.2018. Також, на думку апелянта, не можуть бути визнані доказами: протокол огляду місця події, протокол огляду транспортного засобу, протокол огляду відеозапису, так як вони є формою фіксування кримінального провадження, а не процесуальними джерелами доказів. Крім цього, суд першої інстанції надав перевагу показанням потерпілого ОСОБА_9 над показаннями обвинуваченої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_10 . На підставі вищевикладеного, на думку апелянта, районний суд помилково прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та безпідставного задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 .

Позиції учасників судового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача; виступ обвинуваченої та її захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, просили вирок районного суду скасувати, постановити нове рішення, яким виправдати ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України та відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 ; думку прокурора та потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченої; дослідивши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 2 КК України передбачено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких одне з завдань це забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У відповідності до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскарженого вироку вбачається, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального та кримінального процесуального Закону та Конвенції при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_7 .

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченої про те, що вирок районного суду ґрунтується на недопустимих доказах, а також про те, що районним судом не прийнято до уваги показання обвинуваченої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 , апеляційний суд визнає безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення ґрунтуються на доказах, які були досліджені в ході судового розгляду.

При цьому суд першої інстанції дав оцінку всім доказам у справі та зазначив, чому взяв до уваги одні докази та відкинув інші, навів обґрунтування, чому дійшов висновку про недостовірність показань ОСОБА_7 стосовно непричетності до вчинення інкримінованого їй злочину, вірно розцінивши таку позицію сторони захисту як засіб уникнення обвинуваченою кримінальної відповідальності.

Оцінивши докази у їх сукупності, суд встановив фактичні обставини кримінального правопорушення та дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за кваліфікуючими ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Висновки районного суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, ґрунтується на досліджених безпосередньо районним судом доказах, а саме: показаннях потерпілого ОСОБА_9 ; проколу огляду місця події від 11.07.2017; протоколу огляду транспортного засобу автомобіля «Dacia Logan» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 від 11.07.2017; протоколу огляду відеозапису від 18.07.2017 щодо обставин ДТП, яка сталася 11.07.2017 біля 20 год. 20 хв. на вул. 25-ї Чапаївської дивізії; CD-диском з відеозаписом з місця події, оглянутим в ході судового розгляду; висновком комісійної судової автотехнічної експертизи №17-5597 від 12.03.2018; висновком судової автотехнічної експертизи №379-А від 17.08.2017; висновком судової автотехнічної експертизи №380-А від 29.08.2017; висновком судово-медичної експертизи №1943 від 13.10.2017.

Відповідно до оскарженого вироку, районним судом проаналізовано показання обвинуваченої ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_10 , надані ними в судовому засіданні, та вірно визнано позицію обвинуваченої про невизнання своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, обраним нею способом захисту. Районний суд обґрунтовано прийшов до висновку, що така позиція обвинуваченої не знайшла свого підтвердження у ході судового розгляду, оскільки спростовується сукупністю досліджених у суді доказів сторони обвинувачення.

Також апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що показання свідка ОСОБА_10 не лише не спростовують обставин вчинення кримінального правопорушення, а навпаки підтверджують їх.

Районний суд наявним у провадженні доказам вірно надав оцінку з урахуванням часу та процесуального порядку їх отримання, за результатами повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Також апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що, перелічені стороною обвинувачення докази, є належними, оскільки вони як прямо, так і опосередковано підтверджують існування обставин, які підлягали доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Враховуючи матеріали кримінального провадження, висновк районного суду про те, що докази сторони обвинувачення отримані у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, без його порушення та порушення прав і свобод людини, в зв`язку з чим, докази сторони обвинувачення визнанні районним судом допустимими, є вірним.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченої про те, що протоколи слідчих дій не можуть бути визнані доказами у кримінальному провадженні, апеляційний суд визнає необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Частиною 1 статті 99 КПК України передбачено, що документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Пунктом 3 частини 2 статті 99 КПК України передбачено, що до документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що протоколи огляду: місця події від 11.07.2017, транспортного засобу автомобіля «Dacia Logan» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 від 11.07.2017, відеозапису від 18.07.2017 щодо обставин ДТП, яка сталася 11.07.2017 біля 20 год. 20 хв. на вул. 25-ї Чапаївської дивізії, вірно визнані районним судом в якості доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Таким чином, районний суд, розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови сторонам провадження для надання доказів, їх дослідження та доведення їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив надані сторонами докази та перевірив обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

За результатами судового розгляду судом було з`ясовано питання щодо закінчення з`ясування фактичних обставин та перевірки їх доказами, в ході обговорення якого жодних клопотань від учасників судового розгляду не надійшло.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що передбачені законом підстави для скасування вироку суду та ухвалення виправдувального вироку, відсутні.

У своїх рішеннях Верховний суд неодноразово зазначав, що апеляційний суд не вправі дати іншу оцінку доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, якщо ці докази не було досліджено під час апеляційного розгляду справи.

Клопотання про дослідження яких-небудь доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, або були досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, учасниками кримінального провадження в апеляційному суді не заявлялися.

Виходячи із принципу змагальності сторін, закріпленому у статті 22 КПК України, та порядку дослідження доказів апеляційним судом, встановленому ч. 3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі досліджувати докази лише за клопотанням учасників кримінального провадження.

Дослідження апеляційним судом доказів з власної ініціативи за відсутності відповідних клопотань учасників кримінального провадження може розцінюватись як прояв необ`єктивності і упередженості, порушення судом принципу змагальності через здійснення ним процесуальних повноважень, які є прерогативою учасників кримінального провадження.

Отже в апеляційного суду не виникло правових підстав для безпосереднього дослідження доказів в судовому засіданні, а відтак він позбавлений можливості надати іншу оцінку доказам, ніж ту, яку дав у своєму вироку суд першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене апеляційний суд приходить до висновку, що підстави для скасування вироку районного суду відсутні, а тому апеляційна скарга в цій частині не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що районним судом неправильно задоволено цивільний позов потерпілого, є необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 4, 5, 7 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Районний суд, розглянувши позовні вимоги, заявлені цивільним позивачем ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 145485 грн. та моральної шкоди в розмірі 100000 грн., вірно прийшов до висновку про часткове задоволення вимог, мотивуючи своє рішення тим, що в суді першої інстанції доведено підстави позову, наявність причинного зв`язку між неправомірними діями обвинуваченої ОСОБА_7 та понесеною потерпілим ОСОБА_9 матеріальною та моральною шкодою.

Розглядаючи цивільний позов в частині стягнення з обвинуваченої ОСОБА_7 сум, затрачених потерпілим ОСОБА_9 на лікування, районний суд врахував наявні в матеріалах провадження докази (платіжні документи), які підтверджують факт сплати позивачем суми, пов`язаної з лікуванням тілесних ушкоджень, наявних у ОСОБА_9 у розмірі 8350 гривень.

Вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_7 розміру доходу фізичної особи-підприємця, втраченого внаслідок іншого ушкодження здоров`я, районний суд врахував те, що потерпілий ОСОБА_9 є фізичною особою-підприємцем, що підтверджується довідкою Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області № 197/15-51-13 від 01.03.2018. Перебування позивача на стаціонарному лікуванні в період з 11.07.2017по 07.08.2017, а в подальшому на амбулаторному лікуванні до 09.10.2017, підтверджується копією виписки № 8730 із МКЛ №11 та копіями листків непрацездатності. Районним судом вірно встановлено, що позивач був непрацездатним внаслідок ушкодження здоров`я в період з 11.07.2017 по 09.10.2017, тобто 3 місяці, а тому, відповідно до положень ст. 1198 ЦК України, районним судом вірно визначено дохід, який підлягає відшкодуванню в розмірі 137 135 грн.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, районний суд вірно врахував вимоги розумності і справедливості, прийняв до уваги характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, майновий стан відповідача, ступінь вини обвинуваченої в заподіянні моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 127 КПК України, районний суд вірно прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 в частині стягнення з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь потерпілого суми в розмірі 20 000 гривень у якості компенсації за заподіяну моральну шкоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Частина друга вказаної статті визначає конкретний перелік істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, за наявності яких судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню.

У апеляційній скарзі не зазначається про допущення судом першої інстанції будь-якого порушення, вказаного в ч. 2 ст. 412 КПК України.

За результатами апеляційного розгляду апеляційним судом не встановлено передбачених ч. 2 ст. 412 КПК України істотних порушень кримінального процесуального закону під час судового розгляду провадження, як і інших істотних порушень кримінального процесуального закону, які хоч і не зазначені в ч. 2 ст. 412 КПК України, однак перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування вироку суду першої інстанції за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу захисника обвинуваченої необхідно залишити без задоволення, а оскаржений вирок районного суду без змін.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.

Виходячи з положень п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України, під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом суд має невідкладно розглянути питання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності у випадку встановлення передбачених у ст. 49 КПК України підстав та відсутності заперечень з боку обвинуваченого, в зв`язку з чим закрити кримінальне провадження, звільнивши особу від кримінальної відповідальності.

Якщо ж обвинувачений, щодо якого передбачено звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку. В цьому разі, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок, призначає покарання і на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України може звільнити від нього засудженого.

Звільнення від покарання на наведеній підставі застосовується у випадках, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

У випадку, якщо особа заперечує проти закриття справи за нереабілітуючою обставиною та вимагає закриття справи у зв`язку з відсутністю в діях особи складу злочину або виправдання, суд, за наявності підстав визнає особу винною у вчиненні злочину, виносить обвинувальний вирок і звільняє її від покарання, керуючись зазначеною нормою матеріального права та ч. 5 ст. 74 КК України (постанова Верховного Суду від 09.04.2019 справа № 760/18016/15-к, провадження 51- 846 км 18).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за яке передбачено максимальне покарання у виді обмеження волі на строк до трьох років.

Відповідно до вимог ст. 12 КК України, кримінальне провадження, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, відноситься до злочинів невеликої тяжкості, та строк давності становить три роки, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Відповідно до оскарженого вироку ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину 11.07.2017, а тому на час розгляду апеляційним судом апеляційної скарги захисника обвинуваченої закінчилися строки давності, відповідно до ст. 49 КК України.

Приймаючи до уваги те, що ОСОБА_7 не визнає своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, в апеляційній скарзі захисник обвинуваченої просив скасувати вирок районного суду та виправдати ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, апеляційний суд приходить до висновку, що обвинувачена ОСОБА_7 заперечує проти закриття кримінального провадження відносно неї за нереабілітуючими підставами, а саме за ст. 49 КК України.

При цьому, за результатами апеляційного розгляду, апеляційним судом не встановлено підстав для скасування оскарженого вироку, а тому відповідно до вимог ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, враховуючи те, що на час розгляду апеляційної скарги закінчилися строки давності, апеляційний суд приходить до висновку, що обвинувачену ОСОБА_7 необхідно звільнити від відбування призначеного покарання за вироком Малиновського районного суду від 11.03.2020 в зв`язку із закінченням строків давності.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2020 у кримінальному провадженні №0002848, внесеному до ЄРДР 12.07.2017, відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, - залишити без змін.

На підставі положень ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання за вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2020 у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4