Ухвала
Іменем України
02 листопада 2020 року

м. Київ
справа № 661/533/15-к

провадження № 51-5190 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на вирок Новокаховського міського суду Херсонської області від 26 лютого 2016 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 20 липня 2020 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
Вироком Новокаховського міського суду Херсонської області від 26 лютого 2016 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Раковець Богородчанського району Івано-Франківської області та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 100 грн., без позбавлення права керування транспортним засобом.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави в особі Херсонської обласної клінічної лікарні за лікування ОСОБА_7 1189 грн.80 коп.
Цивільний позов ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 залишено без розгляду.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави судові витрати за проведення автотехнічних експертиз на загальну суму 786,24 грн.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 20 липня 2020 року апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 з доповненнями залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.
На підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22грудня 2016 року ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100 гривень.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку.

У касаційній скарзі потерпіла порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду у зв`язку неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, через м`якість. При цьому посилається на ту обставину, що ОСОБА_9 не відшкодував завдану злочином шкоду в повному обсязі та не розкаявся у вчиненому. Також вказує, що апеляційним судом безпідставно звільнено засудженого від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки згідно вимог вищевказаного закону, амністія не може бути застосована до осіб, які не відшкодували завдані ними збитки або не усунули заподіяну шкоду.Потерпіла також зазначає, що апеляційний суд вказаних порушень не усунув, а тому вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є незаконними.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому злочину в касаційній скарзі не оспорюються.
Так, зі змісту касаційної скарги вбачається, що потерпілою фактично порушується питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані з суддівським розсудом.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Відповідно до ст. 50, ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як убачається з копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду та розміру покарання ОСОБА_10 , врахувавступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відносяться до злочину невеликої тяжкості, є необережним злочином, його наслідки, кількість потерпілих, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину 2004 року народження, за місцем проживання характеризується позитивно, його ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, визнання вини та готовність нести кримінальну відповідальність за скоєне.
Обставиною, яка пом`якшує покарання засудженому судом визнано щире каяття обвинуваченого та часткове відшкодування ним завданої шкоди. Обставин, які обтяжують покарання засудженому, в ході судового розгляду не встановлено.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовано прийшов до висновку про можливість призначення винному покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, у виді штрафу, та враховуючи сферу діяльності обвинуваченого, який є настоятелем церковної громади в населених пунктах Каховського району: с. Коробки, с. Семеновка, с. Костогризово, в яких на нього покладено обов`язки проведення богослужіння, що передбачає необхідність пересування між зазначеними населеними пунктами, прийшов до висновку про можливість не застосовування до нього додаткової міри покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

Доводи касаційної скарги потерпілої про невідшкодування завданої шкоди злочином в повному обсязі та відсутності у нього щирого каяття не заслуговують на увагу, оскільки, як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_11 було відшкодовано шкоду, завдану злочином, всім потерпілим під час досудового розслідування, що підтверджено наявними в матеріалах провадження розписками, відсутні будь-які підстави вважати, що обвинувачений не має достатнього матеріального забезпечення, що унеможливить виконання ним покарання у виді штрафу. Крім того, під час досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_9 повністю визнав себе винним та не оспорював фактичні обставини кримінального провадження. Також у своїх розписках ОСОБА_12 вказала, що ОСОБА_11 їй була відшкодована матеріальна та моральна шкода, претензій до нього не має та просить суворо не карати. Тому суд апеляційної інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про те, що обвинуваченим було відшкодовано завдану злочином шкодута підстав вважати про відсутність у нього розкаяння у вчиненому не має.

На переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження нових злочинів, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Таким чином, не вбачається підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_10 покарання явно несправедливим через м?якість, про що потерпіла зазначає у своїй касаційній скарзі.
Крім того, не переконливими на думку колегії суддів є доводи потерпілої про безпідставне звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році».
Як правильно встановлено судом апеляційної інстанції, згідно із п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22грудня 2016 року, винний ОСОБА_9 є суб`єктом амністії, оскільки на день набрання чинності цим Законом 08 вересня 2017 року його визнано винним у вчиненні необережного злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України не є особливо тяжким злочином, та не входить до переліку осіб, передбачених ст. 9 цього Закону, до яких амністія не застосовується. Крім того, обвинувачений ОСОБА_9 має на утриманні неповнолітнього сина, щодо якого він не позбавлений батьківських прав.
Тому посилання потерпілої на те, що відповідно до Закону України «Про застосування амністії в Україні» та Закону України «Про амністію у 2016 році», амністія не може бути застосована до ОСОБА_5 з тих підстав,що він не відшкодував завдані ним збитки та не усунув заподіяну шкоду, вказаними нормамизаконів, на які посилається потерпіла, це не передбачено.
Жодних обмежень щодо застосування амністії відносно засудженого ОСОБА_5 , передбачених ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», в ході судового розгляду встановлено не було, а тому, в суду були всі підстави для звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання.
За таких обставин, доводи потерпілої про те, що Закон України «Про амністію у 2016 році» до ОСОБА_5 у даному випадку до останнього не мав би застосуватись, не знайшли свого підтвердження.
При розгляді апеляційної скарги потерпілої, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу з доповненнями потерпілої залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни. Та на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22грудня 2016 року звільнив ОСОБА_5 від відбування основного покарання у виді штрафу.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на вирок Новокаховського міського суду Херсонської області від 26 лютого 2016 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 20 липня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3