Справа № 442/2429/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/558/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року у м.Львові.
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05.05.2020 року про відмову в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання,

з участю: прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

встановила:

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05.05.2020р. відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення з місць позбавлення волі.

На цю ухвалу засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою звільнити його умовно-достроково від відбування покарання. Свої апеляційні вимоги засуджений мотивує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам. Вважає, що суд першої інстанції недостатньо повно з`ясував обставини, які мають істотне значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення, надав невірну оцінку його характеристиці. Зазначає, що на час розгляду судом першої інстанції клопотання він відбув більше двох третин строку призначеного йому покарання. Вважає, що з урахуванням положень п.2 ч. 3 ст. 81 КК України, покликання на тяжкість злочину не може бути підставою для відмови в умовно-достроковому звільненні. Суд першої інстанції повинен був з`ясувати його ставлення до вчиненого злочину. Не погоджується з висновком суду про те, що наявність стягнень не свідчить про його виправлення. Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив обставин накладення стягнень, не взяв до уваги їх вид та зміст. Звертає увагу, що останнє стягнення на нього було накладено 09.08.2018р., і таке вже погашене. Висновок суду першої інстанції про те, що він не став на шлях виправлення є немотивованим та суперечить обставинам справи та матеріалам особової справи. Суд першої інстанції не взяв до уваги докази його виправлення та сумлінної поведінки, а саме: наявність трьох подяк; переведення його у вересні 2019 року до дільниці соціальної реабілітації, де він відразу був працевлаштований та сумлінно працював, що підтверджується даними характеристики. Крім цього, суд першої інстанції не взяв до уваги позицію представника виправної колонії, який вказав про його виправлення, а також те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, відбуває покарання за вчинення злочину проти власності, вину у вчиненні якого визнав та розкаявся, наявність на утриманні неповнолітньої дитини. Вважає, що заслуховує на умовнодострокове звільнення, з огляду на наявність усіх підстав для цього.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого у підтримку поданої апеляційної скарги, виступ прокурора, який заперечив апеляційні вимоги засудженого, з огляду на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, вивчивши матеріали клопотання та обговоривши доводи апеляційної скарги засудженого, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.2, п.2 ч.3 ст. 81 КК України умовно - дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та після фактичного відбуття ним не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з належною повнотою дослідивши матеріали заяви засудженого, оглянувши особову справу, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений, відбуваючи призначене судом покарання, своєю поведінкою та ставленням до праці ще не довів своє виправлення, та підставно відмовив в його умовно-достроковому звільненні від відбування призначеного покарання.

Згідно матеріалів справи, вироком Бродівського районного суду Львівської області від 10.03.2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України із застосування ст. 70 КК України на 5 років позбавлення волі. Задоволено цивільний позов на суму 6451, 76 грн.

Початок терміну покарання 08 листопада 2016 р., кінець строку покарання 08 листопада 2021 р.

Як вбачається з характеристики адміністрації ДУ «Дрогобицька виправна колонія (№40)» засуджений ОСОБА_6 в місцях позбавлення волі перебуває з 08.11.2016р. Під час перебування в УВП (№ 19) м. Львова характеризувався посередньо: порушень режимних вимог не допускав, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, адміністрацією слідчого ізолятору не заохочувався.

З 23.11.2016р. ОСОБА_6 відбуває покарання в державній установі „Дрогобицька виправна колонія (№ 40) та за час відбування покарання характеризується наступним чином: допускав порушення режимних вимог, за що чотири рази притягувався до дисциплінарної відповідальності. Дані порушення виразились у зберіганні заборонених предметів та отриманні перекиду. Адміністрацією установи три рази заохочувався, на громадських засадах працевлаштований в будівельній бригаді дільниці, до роботи відноситься сумлінно, у взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин із персоналом, В 2019 році закінчив навчання в навчальному центрі при Дрогобицькій виправній колонії № 40 та здобув освіту „слюсар з ремонту автомобілів. Бере участь у роботі самодіяльних організацій засуджених відділення, член виробничої секції, підтримує зв`язки з рідними шляхом листування та побачень, отримує від них посилки (передачі) і бандеролі.

Згідно протоколу № 13 від 11.07.2018р. комісією ДВК-40 засудженому відмовлено у застосуванні ст. ст. 100, 101 КВК України, як такому що не стає на шлях виправлення.

Згідно протоколу № 10 від 22.05.2019р. комісією ДВК-40 засудженому відмовлено у застосуванні ст. 82 КК України, як такому що не став на шлях виправлення.

Згідно протоколу № 18 від 26.09.2019р. комісією ДВК-40 засудженому повторно задоволено у застосуванні ст. ст. 100, 101 КВК України, як такому що стає на шлях виправлення та постановою начальника колонії переведено для подальшого відбування покарання у дільницю соціальної реабілітації.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.

В апеляційній скарзі засуджений покликається на те, що стягнення на нього накладались за незначні порушення.

Однак, колегія суддів враховує наявну у матеріалах справи довідку адміністрації установи, де ОСОБА_6 відбуває покарання (а.с. 8), з якою вбачається, що серед чотирьох стягнень, накладених на засудженого протягом 2017-2018р.р. - дві суворі догани та 10 діб Дізо. Отже, вид даних стягнень не свідчить про те, що допущені засудженим ОСОБА_6 порушення режиму утримання є незначними. Тим більше, що ці порушення були непоодинокими та однотипними (зберігання заборонених предметів).

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції вірно оцінив те, що сумлінна поведінка та ставлення до праці засудженого ОСОБА_6 , яка передбачена в ч.2 ст. 81 КК України, являється основною умовою при застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання. Належне виконання засудженим законних вимог адміністрації виправної колонії під час відбуття покарання та його належна поведінка є для засудженого обов`язком впродовж всього строку відбування покарання.

Колегія суддів вважає, що наявність у засудженого під час відбування покарання заохочень не свідчить про те, що ОСОБА_6 став на шлях виправлення і своєю поведінкою в період відбування покарання засвідчив успішність процесу виправлення.

При цьому, як вірно враховано судом першої інстанції поведінка засудженого ОСОБА_6 , який відбуває покарання з листопада 2016 року, почала змінюватися лише у 2019 році, тобто часу набагато меншому, за який він знаходиться у місцях позбавлення волі.

Ураховуючи дані про особу засудженого ОСОБА_6 , суд першої інстанції вірно прийшов до переконання, що відбуваючи призначене судом покарання, засуджений своєю поведінкою та ставленням до праці ще не довів своє виправлення, а відтак застосування до нього умовно - дострокового звільнення на даному етапі є передчасним.

З урахуванням наведеного та конкретних обставин справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у застосуванні положень ст.81 КК України до засудженого ОСОБА_6 , як такому, що не став на шлях виправлення.

Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність при розгляді клопотання, які б вплинули на правильність прийнятого рішення, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого не містить правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, а отже є необґрунтованою.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Ухвала Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05.05.2020р. відносно ОСОБА_6 у повній мірі відповідає вимогам ст. 370 КПК України, підстав для її скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, ст.81 КК України колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05 травня 2020 року про відмову у задоволенні заяви про звільнення умовно-достроково від відбування покарання засудженого ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий:

Судді: