Категорія: арешт майна Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
представників власника майна адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2020 року про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно,

В С Т А Н О В И В:

Старший слідчий СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_10 звернулася до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на майно (перелік якого вказаний в клопотанні), вилучене під час проведення обшуку 16.11.2020 за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_11 .
Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.11.2020 у задоволенні зазначеного клопотання відмовлено.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що ОСОБА_11 ні на момент проведення обшуку, ні на момент подання клопотання, ні на даний час не набув статусу підозрюваного у межах даного провадження. Флеш-носії, ноутбук, мобільні телефони, печатки, планшет, гроші, договори, чорнові записи, анкета, пояснення, що вказані у клопотанні, не є предметом неправомірної вигоди. Матеріалами клопотання не наведено достатніх підстав вважати, що дані предмети мають значення речового доказу у даному провадженні, а накладення арешту на вказані у клопотанні речі буде порушувати права власника на мирне володіння майном, законність походження якого доведена в ході судового розгляду.
Не погоджуючись із рішенням слідчого судді, прокурор оскаржує його з мотивів незаконності і необґрунтованості. Вказує, що вказане у клопотанні майно визнане речовими доказами. Стверджує, що у зв`язку із необхідністю встановлення можливої причетності ОСОБА_11 до вчинення кримінального правопорушення, виникла необхідність накладення арешту на вищезазначене майно, а відсутність статусу підозрюваного у ОСОБА_11 не є для цього перешкодою. З огляду на наведене, просить ухвалу слідчого судді скасувати та ухвалити нову, якою задовольнити клопотання слідчого про накладення арешту на усе вилучене під час проведення обшуку майно з позбавленням права його відчуження, розпорядження та користування.

Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав апеляцію у повному обсязі та просив накласти арешт на майно, представників власника майна, які апеляцію заперечили і просили ухвалу слідчого судді залишити без змін, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Апеляційний суд доходить висновку, що слідчим суддею при винесенні рішення вказані вимоги закону дотримані.

Матеріалами провадження стверджується, що 09.04.2020 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості № 0000057 за попередньою правовою кваліфікацією ч.3 ст.368 КК України.
Положення ч.1 ст.167 КПК України регламентують, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Відповідно до ч.2 ст.131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а, отже, за правилами ст.132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Згідно із ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. В цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У апеляційних доводах прокурор стверджує, що вказане у клопотанні майно відповідає критеріям ч.2 ст.167 КПК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком слідчого судді про те, що стороною обвинувачення не доведена наявність підстав для накладення арешту на вказане майно.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти Росії» була висловлена правова позиція про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_11 не набув статусу підозрюваного у даному кримінальному провадженні.
Дана обставина вбачається і з матеріалів провадження.
Тому доводи прокурора про накладення арешту на майно для забезпечення конфіскації майна, як виду покарання, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, не заслуговують на увагу, так як суперечать положенням ч.5 ст.170 КПК України, згідно яких у випадках, передбачених п.3 ч.2 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного.
А оскільки ОСОБА_11 , на момент звернення слідчого із клопотанням про арешт майна, не набув статусу підозрюваного, то слідчий суддя обґрунтовано не задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на майно.
При цьому, матеріали провадження не містять жодних доказів, які вказували б на те, що вказане у клопотанні майно може бути предметом вчинення кримінального правопорушення чи зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час розгляду кримінального провадження.

Крім цього, під час апеляційного розгляду стороною обвинувачення не наведені та не обґрунтовані ризики, передбачені ч.1 ст.170 КПК України, та відповідність вказаного у клопотанні майна критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування рішення суду, суд апеляційної інстанції не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 422 КПК України, Волинський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу прокурора кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2020 року про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно без змін.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді