Єдиний унікальний номер 201/2765/16-к
Єд.унік. №201/2765/16-к
Провадження № 1-кп/205/857/20
У Х В А Л А

23 грудня 2020 року Ленінський районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

законних представників ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м.Дніпро, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0004883 від 26 листопада 2015 року за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ст.ст.115 ч.2 п.12, 186 ч.2 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Ленінського районного суду м.Дніпропетровська перебуває кримінальнеу провадження, за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ст.ст.115 ч.2 п.12, 186 ч.2 КК України.

В судовому засіданні прокурорами заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, через тяжкість обвинувачення та наявність ризиків, передбачених ст.178 КПК України, а також про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту щодо обвинуваченого ОСОБА_11 .

Обвинувачений ОСОБА_9 , його захисник та законний представник заперечували проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою. При цьому, адвокатом ОСОБА_8 заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу його підзахисному з тримання під вартою на домашній арешт. Обґрунтовуючи своє клопотання, захисник ОСОБА_8 посилається на те, що протягом тривалого часу прокурором фактично лише перераховуються ризики, які нібито існують, однак не наводяться будь-які докази на їх обґрунтування. Крім того, захисник посилається на тривалість тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою та практику ЄСПЛ з цього приводу.

Вислухавши думку учасників судового розгляду суд приходить до наступних висновків.

Так, судом встановлено, що відповідно до ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 грудня 2015 року, до обвинуваченого ОСОБА_9 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. В подальшому строк тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою неодноразово продовжувався ухвалами суду.

Наразі, у зазначеному кримінальному провадженні наявні обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання особі одного із запобіжних заходів, передбачених ст.176 КПК України.

Статтею 177 КПК України визначені мета застосування запобіжного заходу та підстави застосування такого. Окрім того, статтею 178 КПК України визначені обставини, які враховуються при обранні запобіжного заходу.

Всі ці обставини, в сукупності, протягом тривалого часу, враховувалися судом при вирішенні питання про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку тримання під вартою.
Запобіжний захід, який застосований до обвинуваченого ОСОБА_9 , а саме тримання під вартою, в розумінні ст.173 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Статтею 29 Конституції України передбачено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність і, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Вказані гарантії права на свободу та особисту недоторканність, які передбачені ст. 29 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована 17.07.1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

В п.1 ст.1 цього Закону зазначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ, суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини, традиційно, у своїй практиці особливу увагу акцентує на необхідності ретельного підходу при розгляді питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання чи продовженні його дії, а наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні, з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи, є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому визначається, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя, може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Як зазначає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з п.3 ст.5 Конвенції, зі спливом певного часу, саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21.12.2000 року у справі «Яблонський проти Польщі», від 23.09.1998 року у справі «І.А. проти Франції», від 04.10.2001 року у справі «Іловецький проти Польщі», від 06.11.2008 року у справі «Єлоєв проти України»). Аналогічно у справі «Ошурко проти України» (рішення від 08.09.2011 року), Європейський Суд з прав людини чітко вказав, що обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого.

На даний час, з огляду на стадію судового процессу, на думку суду, обґрунтованість самої підозри втратила вирішальне значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 .

Крім того, суд звертає увагу на те, що невизнання, або часткове визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів, не може бути тою обставиною, яка б вказувала на необхідність тримання обвинуваченого під вартою. На вказані обставини також звертає увагу і Європейський Суд з прав людини у справі «Клішин проти України» (рішення від 23.02.2012 року) зазначаючи, що підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами. Небажання особи зізнатися чи дати «потрібні показання» не можуть бути підставами для взяття під варту.

Більше того, суд звертає увагу на існування презумпції на користь звільнення з-під варти, про те, що також вказує і Європейський Суд з прав людини. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення у справі «Смирнова проти Росії»). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення від 23.09.2008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).

Як постановив Європейський Суд з прав людини у справі «W. vs. Switzerland» питання, «чи був строк тримання під вартою розумним, не може оцінюватися абстрактно. Питання розумності знаходження обвинуваченого під вартою повинно оцінюватися у кожній справі відповідно до її специфічних рис. Тривале тримання під вартою може бути виправданим у конкретній справі лише тоді, коли є специфічні ознаки суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію винуватості, переважає правило поваги до свободи особи».

У зв`язку з викладеним вище суд зауважує, що обвинувачений ОСОБА_9 тримається під вартою понад 5 років поспіль, що з огляду на практику Європейського Суду не може бути визнано розумним строком.
При цьому, Європейський Суд з прав людини свій підхід до розгляду питання доцільності продовження строків тримання особи під вартою протягом судового розгляду ґрунтує на презумпції, що з перебігом ефективного розгляду справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави подальшого втручання у право на свободу особи.

З огляду на вказане, суд звертає увагу на те, що стороною обвинувачення не доведено в достатній мірі ризик можливого знищення, спотворення доказів чи можливого незаконного впливу на потерпілих, свідків, експертів у цьому кримінальному провадженні. При цьому, у рішенні у справі «Лабіта проти Італії» Європейський Суд з прав людини зазначив, що небезпека чинення тиску на свідків та ризик фальсифікації доказів могли виступати юридичними підставами обрання до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Проте правоохоронні органи не вказали жодного факту, який міг би довести, що зазначені підстави справді існували, не навели жодного доказу можливої неправомірної поведінки підозрюваного.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що відповідно до вимог ч.3 ст.23 КПК України, саме на сторону обвинувачення покладено обов`язок забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом. Однак, на думку колегії суддів, сторона обвинувачення фактично самоусунулася від виконання своїх обов`язків, оскільки потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також свідки у зазначеному кримінальному провадженні в судові засідання не з`являються, судові виклики ігнорують, про прийняття будь-яких заходів щодо забезпечення явки таких потерпілих та свідків в судові засідання з боку сторони обвинувачення, суду не відомо. За таких обставин, на думку колегії суддів, унеможливлюють будь-який незаконний впливу на них, з боку обвинуваченого ОСОБА_9 .

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик переховуватися від суду не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, повязаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними звязками та усіма видами звязку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа «Бекчиєв проти Молдови»).

Разом з тим, інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 в цьому кримінальному провадження стороною обвинувачення не наведено. Аналогічно жодним чином новими доводами чи аргументами стороною обвинувачення не підтверджено також існування інших ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

В той же час, на виконання вимог ст.178 КПК України, суд враховує те, що обвинувачений ОСОБА_9 раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання та позитивні характеристики. Крім того, суд також враховує і ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_9 на момент вчинення інкримінованих йому злочинів, був неповнолітнім та навчався у середній загальноосвітній школі.

Таким чином, суд погоджується із стороною захисту, що такі дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 спростовують позицію сторони обвинувачення щодо необхідності, через саму лише тяжкість покарання за злочини, в яких він обвинувачується, подальшого утримування його під вартою.

Підсумовуючи наведене вище, за переконанням суду, стороною обвинувачення не доведено, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом тривалого строку викликано об`єктивною необхідністю і виправдовує такий ступінь втручання у його права і свободи, а інший запобіжний захід не зможе забезпечити належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим слід прийти до висновку про відсутність підстав для подальшого застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 виняткового запобіжного заходу.

Відповідно до ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному та обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний час доби.

Таким чином, виключно у сукупності з усіма наведеними вище обставинами, для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_9 покладених на нього процесуальних обов`язків, враховуючи мету застосування запобіжного заходу, а також за відсутності безумовних підстав для продовження застосування до нього виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів приходить до висновку про можливість зміни обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту у певний час доби, звільнивши його з-під варти в залі суду, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

Керуючись ст. ст.177, 178, 194, 331, 350, 369-372 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

У задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.

Клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт строком до 18 лютого 2021 року, включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_9 наступні обов`язки:

1) прибувати до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська за першою вимогою;

2) не залишати житло, за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 22 до 07 години;
3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

4) не відлучатися з м.Дніпро без дозволу суду;

5) здати на зберігання до суду свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, які дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну;

Обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з-під варти в залі суду, негайно.

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжити дію запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту строком до 18 лютого 2021 року, включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_11 наступні обов`язки:

1) прибувати до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська за першою вимогою;

2) не залишати житло, за адресою: АДРЕСА_2 , в період часу з 22 до 07 години;
3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

4) не відлучатися з м.Дніпро без дозволу суду;

5) здати на зберігання до суду свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, які дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну;

Роз`яснити обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , що працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Ухвалу передати для виконання органу Національної поліції за місцем застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та зобов`язати негайно поставити на облік останнього і повідомити про це суд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3