Справа № 447/2988/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/134/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
про відмову у відкритті провадження

05 лютого 2021 року м. Львів

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду ОСОБА_2 , перевіривши апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 5 січня 2021 року про відмову у задоволенні клопотання про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000228 від 20 червня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 296 КК України, ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 296 КК України, ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК України,

в с т а н о в и в :

під час підготовчого судового засідання представник потерпілого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_3 заявив клопотання про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000228 від 20 червня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 296 КК України, ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 296 КК України, ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК України, з тих підстав, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України, зокрема: не містить анкетних даних потерпілої ОСОБА_4 та розміру завданої їй шкоди. Крім того, від адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 надійшло клопотання про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000228 від 20 червня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 296 КК України, ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 296 КК України, ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК України, з підстав, аналогічних за змістом тим, які викладені у клопотанні від 9 листопада 2020 року (вих. 63 від 5 січня 2021 року).

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 5 січня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000228 від 20 червня 2020 року за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 296 КК України (вих. 11153 від 9 листопада 2020 року); відмовлено у задоволенні клопотання представника потерпілого ОСОБА_8 ОСОБА_3 про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000228 від 20 червня 2020 року за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 296 КК України (вих. 63 від 5 січня 2021 року).

Приймаючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що обвинувальний акт у провадженні №0000228 від 20 червня 2020 року відповідає вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, у такому вказані потерпілі у даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Зі змісту оскаржуваної ухвали та матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_4 перебуває у статусі свідка. При цьому місцевий суд дійшов висновку, що клопотання представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до задоволення не підлягає, оскільки ОСОБА_4 не є учасником судового провадження.

Не погодившись з ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 5 січня 2021 року, адвокат ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить оскаржувану ухвалу скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що вказаною вище ухвалою потерпілу ОСОБА_4 позбавлено доступу до правосуддя, чим порушено ст. 55 Конституції України. Крім того, порушено право ОСОБА_4 на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене.

Вивчивши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, приходжу до наступного висновку.

Відповідно до ч. 4 ст. 314 КПК України в апеляційному порядку може бути оскаржена лише ухвала про повернення обвинувального акта.

Таким чином, чинним Кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено можливості апеляційного оскарження ухвали, яка постановлена під час підготовчого судового засідання, про відмову в задоволенні клопотання про повернення обвинувального акта.

У своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_3 посилається на загальні засади кримінального провадження та конституційні положення, що гарантують право особи на захист.

Разом з тим, за змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, й не суперечать вимозі імперативності.

У загальних засадах йдеться про «забезпечення права на оскарження», що є більш широким поняттям, ніж поняття «право» яке використовується під час здійснення кримінального провадження судом апеляційної інстанції, оскільки воно передбачає, крім самого «права» ще й гарантований державою механізм його реалізації.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у ст. 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (п. 25 Рішення у справі «Делкур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та п. 65 Рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви №32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.

За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а, отже, не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 2 ст. 19, п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначені норми Конституції України беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції).

Положеннями ч. 2 ст. 392 КПК визначено, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК, окремому оскарженню не підлягають. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення передбачене ч. 1 ст. 392 КПК.

Виходячи з наведеного, ухвала Миколаївського районного суду Львівської області від 5 січня 2021 року не підлягає окремій самостійній перевірці, але заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги лише на остаточне рішення у кримінальному провадженні №0000228 від 20 червня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 296 КК України, ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 296 КК України, ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК України.

При цьому аргументи апелянта в частині того, що ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 5 січня 2021 року порушено право ОСОБА_4 на доступ до правосуддя не знайшли свого підтвердження, оскільки клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 було прийнято судом до розгляду та вирішено по суті. Відтак заявлені в апеляційній скарзі доводи за своїм змістом зводяться до незгоди з процесуальним рішенням суду першої інстанції, що, однак, не може служити безумовною підставою для перегляду в апеляційному порядку рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

З огляду на викладене, у відкритті провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 належить відмовити.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові у справі №759/2501/18 від 17 грудня 2018 року.

Згідно з частиною 5 статті 399 КПК України копія ухвали про відмову у відкритті провадження невідкладно надсилається особі, яка подала апеляційну скаргу, разом з апеляційною скаргою та усіма доданими до неї матеріалами.

Керуючись ч.1 ст.9, ст.307, ст.309, ч. 4 ст. 399 КПК України,

п о с т а н о в и в :

відмовити у відкритті провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 5 січня 2021 року про відмову у задоволенні клопотання про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000228 про обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 296 КК України, ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 296 КК України, ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 296 КК України.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження невідкладно надіслати особі, яка подала апеляційну скаргу, разом з апеляційною скаргою та усіма доданими до неї матеріалами.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня прийняття судового рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_2