У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2021 року сел. Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області

у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши заяву про відвід судді Підволочиського районного суду Тернопільської області ОСОБА_5 у розгляді кримінального провадження №0000052 щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 373 КК України, -

встановив:

На розгляді судді ОСОБА_1 перебуває заява про відвід судді ОСОБА_5 у розгляді кримінального провадження №0000052 щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 373 КК України.

13 січня 2021 року в судовому засіданні суддею ОСОБА_1 оголошено заяву про самовідвід у розгляді заяви про відвід судді ОСОБА_5 у розгляді кримінального провадження №0000052 щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 373 КК України.

Відповідно до п. 4) ч. 1 ст. 75 КПК України суддя не може брати участь у кримінальному провадженні, зокрема, за наявності обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Частиною першою статті 80 цього Кодексу встановлено, що за наявності підстав, передбачених статтею 75 КПК України, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.

Так, 08 грудня 2020 року суддя ОСОБА_5 постановив ухвалу про задоволення відводу судді ОСОБА_1 як головуючій судді у кримінальному провадженні №0000052 стосовно ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 373 КК України на підставі п. 4) ч. 1 ст. 75 КПК України.

У п.2.5 Бангалорських принципів поведінки судді (схвалені резолюцією 2006/23 Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року), зокрема, зазначається, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви у неупередженості судді.

Виходячи із положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, які є частиною національного законодавства і джерелом права, що підлягають застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України, ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини, кожен має право на справедливий розгляд його справи… незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить питання щодо винуватості.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, безсторонність (неупередженість) суду в сенсі пункту 1 статті 6 Конвенції має визначатися згідно з (i) суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (ii) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (рішення у справах: «Фей проти Австрії», «Ветштайн проти Швейцарії»).

Проте, між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а також може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (див. рішення у справі «Кіпріану проти Кіпру»).

У деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності (рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства»). У цьому відношенні навіть вигляд має певну важливість - іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини зазначає у рішеннях «Делкурт проти Бельгії», «Пєрсак проти Бельгії» і «Де Куббер проти Бельгії», що будь-який суддя, стосовно неупередженості якого є обґрунтований сумнів, повинен заявити самовідвід.

Відповідно до ст. 21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону. Вимога законності у кримінальному провадженні України поширюється не лише на законність суду, який уповноважений здійснювати судовий розгляд у кримінальних справах, а включає в себе й законність складу суду в конкретному судовому провадженні.

Законність складу суду спрямована на забезпечення права на справедливий суд, проголошеного в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У практиці Європейського суду з прав людини недодержання вимог щодо складу суду визнається порушенням положень п. 1 ст. 6 Конвенції, про необхідність розгляду справи незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Згідно з правовою позицією, зазначеною у постанові Верховного Суду 17 вересня 2019 року в справі №277/599/15-к (провадження №51-9889км18), будь-який суддя, стосовно неупередженості якого є обґрунтований сумнів, повинен заявити самовідвід, у тому числі, коли питання відводу судді не повинно вирішуватися суддею, якого відведено від участі у кримінальному провадженні з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України.

Таким чином, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, положення пункту 1 ст. 6 Конвенції, ч. 1 ст. 21 КПК, з метою забезпечення достатніх гарантій для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у безсторонності судді, оскільки питання про відвід головуючої судді ОСОБА_1 вирішувалося суддею ОСОБА_5 , суддею заявлено самовідвід щодо розгляду заяви про відвід судді ОСОБА_5 у розгляді кримінального провадження №0000052 стосовно ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 373 КК України.

Отже, вказані обставини викликають сумнів в неупередженості судді.

Текст статей 80, 81, 82 КПК України свідчить про неоднаковий підхід законодавця щодо зазначення у вказаних нормах порядку подачі заяви про самовідвід судді.

Згідно з ч. 1 ст. 80 КПК України суддя за наявності підстав передбачених статтями 75-79 зобов`язані заявляти самовідвід.

Відповідно до ст. 82 КПК України законодавцем вказано наслідки заявленого самовідводу судді.

Як свідчить текст ч. 1 ст. 81 КПК України законодавець після слова «відводу» не зазначив слово «самовідводу».

Положеннями КПК України механізм правового регулювання самовідводу суддів чітко не встановлює порядок його вирішення, зокрема при розгляді заяви про самовідвід, що викликає труднощі у правовідносинах та призводить до конфліктів між суддями.

Суд виходить із вимог ст. 369 КПК України, практики національних судів, міжнародної практики з принципу верховенства права, вважає, що будь-яке процесуальне рішення в кримінальному провадженні повинно бути оформлено процесуальним документом, а в даному випадку, саме ухвалою.

Керуючись ст. ст. 75, 80, 369, 371, 372 КПК України, суд,-

постановив:

Задовольнити самовідвід судді ОСОБА_1 щодо розгляду заяви про відвід судді ОСОБА_5 у розгляді кримінального провадження №0000052 щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 373 КК України.

Заяву про відвід судді ОСОБА_5 передати для подальшого перерозподілу відповідно до ст. 35 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення і окремому оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя ОСОБА_1