УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2020 року

м. Київ
справа № 331/4453/19
провадження № 51-3467ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 29 квітня 2020 року, постановлені у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000402 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
За вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, за встановлених судом першої інстанції обставин та детально наведених у вироку,23 серпня 2019 року приблизно о 21:30, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «SMA 7180MAPLE» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), в салоні якого перебувала пасажир ОСОБА_6 , рухався по проспекту Соборному у м. Запоріжжі, зі сторони вул. Космічної в напрямку вул. Базарної, де на перехресті вказаного проспекту та вул. Академіка Амосова, порушив вимоги, зокрема, пунктів 10.1, 16.13 Правил дорожнього руху (далі ПДР), а саме з метою виконання маневру лівого повороту, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, не надавши дорогу автомобілю «BMW 335CI» (державний номерний знак НОМЕР_2 ), під керуванням ОСОБА_7 , змінив напрямок свого руху, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення із вказаним автомобілем «BMW 335CI».

У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) пасажир ОСОБА_6 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала її смерть.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 29 квітня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити постановлені у кримінальному провадженні судові рішення і призначити його підзахисному покарання із застосуванням ст. 75 КК, або пом`якшити призначене покарання.

Суть доводів захисника зводиться до його вказівок на те, що суди першої і апеляційної інстанції з урахуванням характеристик засудженого та встановлених обставин, безпідставно не призначили його підзахисному менш суворе покарання в межах санкції статті, за якою засуджено ОСОБА_4 , із застосуванням ст. 75 КК, що, на думку захисника, призвело до порушення вимог статей 50, 65 цього Кодексу та призначення засудженому занадто суворого покарання. Також захисник зазначає, що місцевий суд всупереч п. 2 ч. 3 ст. 374 Кримінального процесуального кодексу України у мотивувальній частині вироку не сформулював обвинувачення, яке визнав доведеним, а лише виклав обвинувачення, яке висунуто його підзахисному органом досудового розслідування, на що не звернув належної уваги апеляційний суд.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 ККВерховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині захисник не оскаржує.
Доводи захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання внаслідок суворості Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправленнята попередження вчинення нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Положеннями ст. 75 КК передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Статті 6575 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення ОСОБА_4 покарання згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, котрий на підставі ст. 89 КК судимості не має, має постійне місце проживання, характеризується позитивно, перебуває в цивільному шлюбі. Разом з тим зважив суд на наслідки, які настали в результаті вчинення ОСОБА_4 злочину, а саме смерті пасажира ОСОБА_6 , а також те, що засуджений раніше притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення і тепер вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння. Крім того, суд відніс визнання ОСОБА_4 своєї вини та його щире каяття, до обставин, що пом`якшують покарання, а вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння до обставини, що його обтяжує.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено, з реальним його відбуванням.
Також місцевий з наведенням відповідних мотивів не знайшов підстав для застосування до засудженого положень статей 69, 75 КК.
Не погоджуючись із вироком місцевого суду захисник подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного судом ОСОБА_4 покарання через суворість, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які аналогічні доводам, викладеним ним у касаційній скарзі.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив доводи, викладені стороною обвинувачення в апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для її задоволення, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність висновків судів попередніх інстанцій з питання правильності призначеного засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, сторона захисту у касаційній скарзі не навела.
Таким чином, Верховний Суд вважає, що за обставин цього кримінального провадження, покарання, призначене ОСОБА_4 , є законним, справедливим та співмірним характеру вчинених дій, а тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Крім того, оскільки Суд не знаходить підстав для пом`якшення засудженому покарання, тому і вирішення питання про його звільнення від відбування покарання з випробуванням, як про це просить захисник у касаційній скарзі, суперечить положенням ст. 75 КК.
Відхиляє Верховний Суд й доводи захисника про те, що у вироку не вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, місце, час, спосіб вчинення та наслідки кримінального правопорушення, форма вини й мотиви кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів тощо.
Суд, постановляючи вирок, при формулюванні обвинувачення чітко зазначив місце, час, спосіб вчинення інкримінованого засудженому кримінального правопорушення, наслідки та форму вини, а також послався на відповідну частину статті Основної частини КК, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винуватим у вчиненні якого визнаний ОСОБА_4 , що, з урахуванням особливостей судового розгляду в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, відповідає вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при постановленні рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 29 квітня 2020 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3