УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 609/791/20

1-кп/609/71/2020

01 жовтня 2020 року Шумський районний суд Тернопільської області
у складі: головуючого: судді ОСОБА_1 ,
за участю
секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,
прокурора: ОСОБА_3 ,
захисника: адвоката ОСОБА_4
обвинуваченого: ОСОБА_5
розглянув в підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні суду в м. Шумськ кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000617 від 02.11.2018 р. за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 191 КК України

В С Т А Н О В И В :

28 липня 2020 року до Шумського районного суду Тернопільської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000617 від 02.11.2018 р. за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 191 КК України.
В підготовчому судовому засіданні прокурор просив призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту, оскільки, на його думку, обвинувальний акт відповідає повністю вимогам КПК України. Крім того, прокурор пред`явив цивільний позов в інтересах держави в особі Великодедеркальської сільської ради Шумського району Тернопільської області на суму 251952 грн. та просив стягнути дані кошти із обвинуваченого ОСОБА_5 .
Крім того, прокурор заявив клопотання про об`єднання в одне провадження даного кримінального провадження та кримінального провадження, яке надійшло на розгляд Шумського районного суду Тернопільської області та перебуває у провадженні судді ОСОБА_6 стосовно обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 366 та ч.4 ст. 191 КК України.
Обвинувачений та його захисник не заперечували щодо призначення справи до судового розгляду по суті.
Вислухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, ознайомившись з обвинувальним актом, з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000617, з позовною заявою прокурора у кримінальному провадженні, суд дійшов наступного висновку.
Згідно зі ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Так, у ч. 1 ст. 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), що виходячи з суті цієї статті має відображатися в обвинувальному акті, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

Згідно ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Згідно обвинувальному акту потерпілі у кримінальному провадженні відсутні, цивільний позов в інтересах держави в особі Великодедеркальської сільської ради Шумського району Тернопільської області на суму 251952 грн. (в порядку ч. 3 ст. 128 КПК України) був пред`явлений 01.10.2020 р. прокурором у кримінальному провадженні до відповідача ОСОБА_5 , обвинувальний акт не містить анкетні відомості кожного потерпілого або представника потерпілого (прізвище, імя, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство). Зазначене, на думку суду, свідчить про недотримання органом досудового розслідування імперативних вимог ст. ст. 55, 58, 61 63, п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України, що в подальшому може призвести до порушення прав потерпілих та порушення права на захист обвинуваченого, тобто в цій частині обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України.
Із змісту ч. 3 ст. 128 КПК України вбачається, що цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Прокурор, який пред`являє цивільний позов у кримінальному провадженні, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення інтересів держави в суді, передбачених ст. 23 Закону України Про прокуратуру .
Цивільний позов прокурора у кримінальному провадженні не містить обґрунтування наявності підстав для здійснення інтересів держави в суді, передбачених ч. 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру . Зазначене, на думку суду, свідчить про недотримання органом досудового розслідування імперативних вимог ст. 128 КПК України, тобто в цій частині обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України.
Крім того, суд, вважає за можливе взяти до уваги наступне.
Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі Ф. В. проти Франції (F. W. v. France) від 31.03.2005 року, заява № 61517/00, п. 27) .
Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі Менчинська проти Російської Федерації (рішення від 15.01.2009 року, заява № 42454/02, п. 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі) : Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій) , які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави .
Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
В Рекомендаціях Парламентської асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 року № 1604 (2003) Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України) .
Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України Про прокуратуру .
Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття інтерес держави .
В Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття інтереси держави висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави , особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.09.2018 року у справі № 822/238/15, адміністративне провадження № К/9901/53795/18 (ЄДРСРУ № 76701362) та від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17) .
Водночас п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках.
Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: - якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; - у разі відсутності такого органу.
Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
Не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Не належність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Так, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити, причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Отже, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Підстави представництва прокурором інтересів держави з`ясовуються насамперед судом першої інстанції, який має досить широкий розсуд (дискрецію) в оцінці підстав звернення прокурора.
У разі вирішення спору по суті безпідставність звернення прокурора до суду на захист інтересів держави може бути підставою для скасування судового акта у випадку, коли законних підстав для такого представництва явно не було, що свідчить про порушення п.3 ч.1 ст. 131 1 Конституції України.
Суд вважає, що зазначені обставини стали наслідком того, що органами досудового розслідування не встановлено та не зазначено в обвинувальному акті хто є потерпілим у даному кримінальному провадженні.
Таким чином, суд дійшов висновку про повернення обвинувального акта прокурору.
Суд також вважає за доцільне клопотання прокурора про об`єднання кримінальних проваджень залишити без розгляду.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 55, 58, 61, 63, 110, 122, 128, 283, 291, 314, 369 372, 375, 376 КПК України, -

У Х В А Л И В :

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000617 від 02.11.2018 р. за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 191 КК України, повернути прокурору Тернопільської області для приведення його у відповідність до вимог КПК України.
Клопотання прокурора про об`єднання кримінальних проваджень залишити без розгляду.
На ухвалу суду першої інстанції про повернення обвинувального акту прокурору може бути подана апеляційна скарга до Тернопільського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1