Дата документу 23.12.2019 Справа № 333/2368/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/2002/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/2368/17 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2019 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,
задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою до 28 січня 2020 року, з визначенням застави в розмірі 128 000 грн., з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 та 3 ч. 5 ст. 194 КПК України,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2019 року, відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та змінити його на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту або зменшити розмір застави.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини та норми КПК України, вважає, що ризики, передбачені п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість його переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, є лише припущеннями, оскільки він не має наміру вчиняти такі дії, так як не визнає вину у вчиненні інкримінованого злочину та навпаки зацікавлений у найшвидшому розгляді справи, а наявність лише обґрунтованого обвинувачення не може бути підставою тримання його під вартою.

Також просить врахувати, що він має постійне місце проживання, родину хвору дитину та дружину, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, тобто, має стійкі соціальні зв`язки, проте, перебуваючи під вартою, він не змозі утримувати свою родину, яка, у свою чергу, не може внести заставу, оскільки її розмір є непомірним.

Крім того, вважає, що ч. 3 ст. 315 КПК України не передбачено продовження строку дії запобіжного заходу на стадії підготовчого судового засідання.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

З наданих апеляційному суду матеріалів вбачається, що на розгляді Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Під час підготовчого судового засідання у даному кримінальному провадженні прокурором було заявлено клопотання про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою.

Суд, задовольняючи зазначене клопотання прокурора, послався на тяжкість та обставини вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 та наявність ризиків, передбачених п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які наразі не зникли.

З таким рішенням суду погоджується й колегія суддів, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, колегія суддів бере до уваги те, що кримінальне провадження перебуває на стадії підготовчого судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Отже, основною метою продовження застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії підготовчого (судового) розгляду фактично є забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 раніше судимий, перебував у державному розшуку, наразі обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, не одружений, не працевлаштований, не має на утриманні неповнолітніх дітей чи осіб похилого віку.

Суд першої інстанції, перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, правильно встановив, що заявлені ризики, такі як можливість обвинуваченого переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з`ясувавши і дослідивши всі обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, врахувавши характер і ступінь суспільної небезпечності кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , дані про особу обвинуваченого, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, обґрунтовано продовжив строк тримання обвинуваченого під вартою, навівши в ухвалі мотиви прийнятого ним рішення.

Підстави, на які послався суд першої інстанції, виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Що стосується даних про його особу, на які посилається ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, які, до того ж, не мають належного офіційного підтвердження, а саме, що він має постійне місце проживання, родину хвору дитину та дружину, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, тобто, має стійкі соціальні зв`язки, проте, перебуваючи під вартою, він не змозі утримувати свою родину, то вони, як вважає колегія суддів, не можуть бути підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки жодним чином не вплинули і не стали стримуючим фактором у його поведінці, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для застосування та продовження щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку обвинуваченого.

Також колегія суддів не погоджується з доводами обвинуваченого щодо неможливості продовження строку запобіжного заходу під час підготовчого судового засідання.

ОСОБА_7 обґрунтовує свою позицію, посилаючись на обмеження повноважень суду у підготовчому судовому засіданні лише можливістю обрати, змінити або скасувати запобіжний захід, а не продовжувати строк його дії (ч. 3 ст. 315 КПК України).

Відповідно до третього речення ч. 3 ст. 315 КПК України допускалося під час судового провадження у суді першої інстанції при підготовчому судовому засіданні продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без перевірки обґрунтованості підстав їх застосування. Однак продовження дії цього запобіжного заходу, обраного під час досудового розслідування, без перевірки судом обґрунтованості підстав для їх застосування, суперечить вимогам обов`язкового періодичного судового контролю за застосуванням запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у ч. 2 ст. 29 Конституції України. У підготовчому провадженні суд має перевірити обґрунтованість застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого, пов`язаного з обмеженням його права на свободу та особисту недоторканність, та прийняти вмотивоване рішення, незважаючи на те, чи закінчився строк дії ухвали слідчого судді, постановленої на стадії досудового розслідування про обрання такого запобіжного заходу. Продовження судом під час підготовчого судового засідання застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою за відсутності клопотань прокурора порушує принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду, оскільки суд стає на сторону обвинувачення у визначенні наявності ризиків за ст. 177 КПК України, які впливають на необхідність продовження тримання під вартою на стадії судового провадження у суді першої інстанції (абзаци 3, 4 та 8 пункту 4 і абзац 9 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 23.11.2017 у справі № 1-28/2017).

Таким чином, відповідно до зазначеного вище рішення Конституційного Суду України під час судового провадження у суді першої інстанції при підготовчому судовому засіданні продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою дозволяється, але лише за рішенням суду, ухваленим за результатами розгляду клопотання прокурора.

Суд також звертає увагу, що підготовче судове засідання відбувається згідно з правилами, передбаченими для судового розгляду (ч. 2 ст. 314 КПК України). Статтею 331 КПК України передбачені повноваження суду під час судового розгляду вирішувати питання про продовження запобіжного заходу. Отже, дія ст. 331 КПК України поширюється й на стадію підготовчого провадження, тобто, продовження запобіжного заходу під час підготовчого судового засідання є можливим.

Щодо визначеного судом першої інстанції розміру застави, який обвинувачений вважає непомірним, колегія суддів зазначає таке.

Суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом (абзац 1 ч. 3 ст. 183 КПК України).

Розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього (ч. 4 ст. 182 КПК України).

Отже, розмір застави відповідно до ст. 183 КПК України встановлюється за результатами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Водночас це питання не вирішується при розгляді клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Розмір застави у такому випадку залишається незмінним (підпункт 7 пункту 3.5 Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження від 07.02.2014).

У даному кримінальному провадженні розмір застави був визначений ОСОБА_7 ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 14 квітня 2017 року у сумі 128 000 гривень.

Суд звертає увагу, що із структури ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в цілому, та її третього пункту, зокрема, випливає, що застава може вимагатись лише до тих пір, поки існують причини, що виправдовують затримання (п. 42 рішення ЄСПЛ у справі «Musuc v. Moldova» від 06.11.2007, заява №. 42440/06, та п. 139 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Макаров проти Росії» від 12.04.2009, заява № 15217/07). Влада повинна бути уважною у встановленні відповідної застави, як і у вирішенні питання про необхідність продовження ув`язнення обвинуваченого. Більше того, сума застави повинна бути належним чином обґрунтована в рішенні суду, а також повинно бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Mangouras v. Spain»).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Punzelt v. Czech Republic» від 25.04.2000 (заява № 31315/96, п. 86) констатовано, що ані неодноразова відмова у звільненні під заставу заявника, ані в подальшому встановлена застава у розмірі 30 000 000 чеських крон, не були порушенням прав заявника, враховуючи масштаб його фінансових операцій.

Отже, положення КПК та практика ЄСПЛ орієнтують Суд на такі критерії, які слід врахувати при визначені розміру застави: (1) обставини кримінального правопорушення; (2) особливий характер справи; (3) майновий стан обвинуваченого; (4) його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; (5) масштаб його фінансових операцій; (6) даних про особу обвинуваченого; (7) встановлені ризики, передбачених статтею 177 КПК; (8) «професійне середовище» обвинуваченого; (9) помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин; (10) шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Як вважає колегія суддів, суд першої інстанції дотримався цих критеріїв при встановленні розміру застави.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду по доводам апеляційної скарги обвинуваченого.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з вимогами ст. 197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, продовжуючи строк тримання ОСОБА_7 під вартою до 28 січня 2020 року включно, суд першої інстанції перевищив шестидесятиденний строк, передбачений ст. 197 КПК України, тримання обвинуваченого під вартою.

З огляду на наведене вище, колегія суддів вважає, що ухвалу суду першої інстанції слід змінити та продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою до 24 січня 2020 року (тобто до 24 години 00 хвили 23 січня 2020 року включно).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2019 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою до 28 січня 2020 року, з визначенням застави в розмірі 128 000 грн., з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 та 3 ч. 5 ст. 194 КПК України, змінити.

Продовжити строк тримання ОСОБА_7 під вартою до 24 січня 2020 року.

У решті ухвалу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: