Справа № 453/1087/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1704/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження №0000402 від 30.04.2019 року про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Корчин Сколівського району Львівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.2 ст.286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_9

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10

за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_11 на вирок Сколівського районного суду Львівської області від 18 листопада 2019 року відносно ОСОБА_6 , -

встановила:

вироком Сколівського районного суду Львівської області від 18 листопада 2019 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК України засудженого ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі строком 4 року з випробуванням, якщо він протягом двох років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно ст. 76 КК України зобов`язано засудженого ОСОБА_6 періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, а також повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу залишити попередньо обраний.

Після набрання вироком законної сили заставу в сумі 153 680 грн. (сто п`ятдесят три тисячі шістсот вісімдесят) грн. 00 коп., яка 07 травня 2019 року була внесена ОСОБА_12 на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області №0757 згідно квитанції №16 від 07.05.2019 року в якості застави за ОСОБА_6 повернути ОСОБА_12 , ІПН НОМЕР_1 .

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишено без розгляду.

Заходи забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна автомобіля марки «OPEL VIVARO», реєстраційний номер НОМЕР_2 , накладений ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 03.05.2019 року та автомобіля марки «KIA SORENTO», реєстраційний номер НОМЕР_3 , накладений ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 03.05.2019 року скасувати.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Згідно вироку, ОСОБА_6 , 29.04.2019 близько 22 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «КІА SORENTO», реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухаючись ним вулицею Шевченка у с. Корчин Сколівського району Львівської області в напрямку до с. Верхнє Синьовидне Сколівського району Львівської області, неподалік будинку № 8, порушивши вимоги ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» та грубо порушив вимоги п. п. 1.2, 1.3, 1.5, 1.10 розділу 1 (в частині визначення терміну «безпечна швидкість»; «небезпека для руху»), підпункти б), д) п. 2.3 розділу 2, п. п. 12.1, 12.4 та підпункту «б» п.12.9 розділу 12 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух керованого ним автомобіля, чим створив небезпеку для життя громадян, не впорався з керуванням і виїхав на узбіччя, де здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , після чого зіткнувся із припаркованим на узбіччі дороги автомобілем марки «OPEL VIVARO», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В результаті порушення Правил дорожнього руху України, водій ОСОБА_6 заподіяв тілесні ушкодження ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді: садна в лобно-скронево-тім`яній ділянці волосистої частини голови зліва, садна в ділянці гребеня лівої клубової кістки, множинних саден майже на всьому протязі задньої поверхні правої кисті, рани на передньо - внутрішній поверхні верхньої третини лівого стегна, рани на внутрішній поверхні верхньої третини лівої гомілки, рани на передній поверхні нижньої третини лівої гомілки, велико-вогнищевого крововиливу в м`які тканини лобно - тім`яно - скроневої ділянки голови зліва, лінійного перелому кісток склепіння черепа в лобно - скроневій ділянці зліва, який поширювався на кістки основи черепа, велико - вогнищевих крововиливів під м`які оболонки випуклих поверхонь переважно лівої гемісфери головного мозку, дрібно - вогнищевих крововиливів в ділянці коренів обох легень, в зв`язки печінки та в жирову клітковину лівої нирки, поперечно розміщених переломів обох кісток лівої гомілки у нижній третині зі зміщенням кісткових уламків, чим спричинив її смерть, та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вигляді: забою головного мозку легкого ступеня, невеликої субдуральної гематоми лобної ділянки зліва, закритого перелому ліктьового відростка верхньої третини лівої ліктьової кістки, садна передньої поверхні обох колінних суглобів, лінійних подряпин зовнішньої поверхні лівої гомілки, які відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості.

Таким чином, ОСОБА_6 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_13 та середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_14 , тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України.

На вирок суду прокурор ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, не врахував у повній мірі ступінь тяжкості, обставини вчинення злочину і дані про особу обвинуваченого, прийшов до необгрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання.

Зазначає, що посилання у вироку на те, що, при звільненні ОСОБА_15 від відбування основного покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, є формальним і фактично не враховує характеру скоєного злочину.
Звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання, суд, надавши перевагу даним про його особу, достатньою мірою не врахував, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до ст. 12 КК України є тяжким. Поза увагою суду залишилось також те, що обвинувачений скоїв хоч і необережний злочин, але виключно внаслідок особистої злочинної самовпевненості та за умови відсутності достатнього досвіду керування транспортним засобом. Внаслідок вчинення ним злочину потерпіло двоє молодих людей, одна з яких загинула.

Наголошує, що, суд, врахувавши щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, не мотивував належним чином, у яких саме діях виражалось відповідне ставлення ОСОБА_6 до скоєного. Щире каяття повинно ґрунтуватись на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, бажанні виправити ситуацію, що склалася. Натомість таких обставин у вироку суду не наведено.
Судом не враховано і те, що злочин ОСОБА_6 вчинив будучи студентом Львівського державного університету внутрішніх справ у спеціальному званні - рядовий поліції, тобто являючись правоохоронцем, який як ніхто інший повинен бути взірцем дотримання законності і правопорядку. Свідоме керування ОСОБА_6 транспортним засобом з перевищенням допустимих меж граничної швидкості в населених пунктах свідчить про схильність його до вчинення правопорушень, а відтак суспільну небезпечність.

Звертає увагу, що судом не надано належної оцінки судовій доповіді, виконаній 08.11.2019 Стрийським міськрайонним сектором філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області на обвинуваченого ОСОБА_6 , відповідно до якої результати його оцінки показали середню ймовірність повторного вчинення правопорушення.
Підкреслює, що посилання суду на одну з обставин, яка пом`якшує покарання засудженому - добровільне відшкодування потерпілій завданих збитків, слід оцінювати критично, оскільки ОСОБА_6 здійснив такі дії лише з огляду на невідворотність понести покарання за скоєне.
На думку апелянта, суд не дав належної оцінки даним про особу ОСОБА_6 , а ті обставини, що засуджений в силу ст. 89 КК України не судимий, повністю визнав себе винуватим, щиро покаявся, не дають підстав для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання.

На апеляційну скаргу прокурора адвокат ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_6 подали заперечення.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які заперечили апеляційну скаргу, потерпілу, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, представника потерпілої, який апеляційну скаргу прокурора заперечив та наголосив, що в суді першої інстанції потерпіла висловлювалась про відсутність претензій до обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними доказами, в апеляційній скарзі фактично не оспорюється, в зв`язку з чим не досліджується при апеляційному розгляді справи.

На переконання колегії суддів, доводи викладені прокурором в апеляційній скарзі про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через м`якість є неприйнятними.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

При цьому, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Так, системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому з огляду на положення ст. 75 КК України законодавець підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні ряду покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має урахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Призначене ОСОБА_6 покарання за вчинені ним злочини зазначеним вище вимогам відповідає, воно є пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Так, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Звільняючи ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, суд першої інстанції, разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, на чому акцентує увагу апелянт, врахував також дані про особу засудженого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Зокрема, суд врахував, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання та навчання, на «Д» обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, щиро розкаявся у вчиненому, повністю відшкодував моральну та матеріальну шкоду потерпілим, відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Аналізуючи наведені обставини, на думку апеляційного суду, поведінка ОСОБА_6 свідчить про його дійсне розкаяння, оскільки він критично оцінює свої протиправні дії, засуджує свою поведінку, добровільно відшкодував заподіяну злочином шкоду, висловив жаль з приводу вчиненого.

Стосовно посилань прокурора на тяжкість, ступінь суспільної небезпеки злочину та його наслідки, то врахування як підстави для посилення кримінальної відповідальності лише тих загальних обставин вчинення злочину, які охоплюються його об`єктивною стороною, поза зв`язком з іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

На переконання колегії суддів, зазначені вище обставини справи та дані про особу ОСОБА_6 у своїй сукупності, давали суду достатні підстави для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою та застосування протягом іспитового строку соціально-виховних заходів, необхідних для виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень у майбутньому.

Стосовно висловленої позиції потерпілої в суді апеляційної інстанції, яка змінила свою думку щодо покарання, оскільки в суді першої інстанції просила призначити покарання не пов`язане з позбавленням волі, то слід зазначити, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення належить до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, а тому позиція потерпілих у справі щодо покарання, яке він повинен понести за вчинене, при вирішенні цього питання судом не є вирішальною.

Вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання мотивований та відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає, переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_6 , прокурор в апеляційній скарзі скарзі не навів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування вироку суду першої інстанції, у справі не встановлено, а відтак підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Сколівського районного суду Львівської області від 18 листопада 2019 року відносно ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4