Справа № 525/863/20
Номер провадження 1-кс/525/159/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2020 року Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в селищі Велика Багачка, клопотання прокурора по кримінальному провадженню № 0000229 від 08.07.2020 року про арешт майна,
встановив:
Прокурор Великобагачанського відділу Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_3 звернулася до суду з клопотанням про накладення арешту на майно.
В поданому клопотанні прокурор посилається на те, 08 липня 2020 року о 15 годині 20 хвилин, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , будучи позбавленим права керування транспортним засобом відповідно до постанови Великобагачанського районного суду Полтавської області від 25.02.2020 року, керував транспортним засобом марки ВАЗ-2103, державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , видане 09.04.2015 року Центр ДАІ № 1208, є ОСОБА_5 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , по АДРЕСА_3 , таким чином умисно не виконав постанову суду.
Відомості за вказаним фактом внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000229 від 08.07.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.
В ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні проведено огляд місця події по вулиці Лісовій в селищі Велика Багачка Полтавської області, в ході якого оглянуто та вилучено автомобіль марки ВАЗ-2103, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 , який було вилучено та для подальшого зберігання поміщено на територію Великобагачанського ВП Миргородського ВП ГУ НП в Полтавській області, адреса: вулиця Шевченка, 103, селище Велика Багачка Полтавської області. Разом із тим, під час проведення огляду вилучено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , видане 09.04.2015 року Центр ДАІ №1208, яке поміщено до сейф-пакету експертної служби № 133714 та опечатано, зберігається при матеріалах кримінального провадження.
08.07.2020 року постановою заступника начальника СВ Великобагачанського ВП Миргородського ВП ГУ НП в Полтавській області капітаном поліції ОСОБА_6 вилучене при огляді майно визнано речовим доказом по даному кримінальному провадженню, а саме: 1) транспортний засіб марки ВАЗ-2103, державний номерний знак НОМЕР_1 ; 2) свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 .
У змісті клопотання прокурор зазначає, що під час проведення досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на вилучене в ході огляду місця події майно, а саме автомобіль марки ВАЗ-2103, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 , який вилучений під час вчинення кримінального правопорушення та є знаряддям злочину та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 . Даний автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу має суттєве значення для встановлення важливих обставин у даному кримінальному провадженні. Арешт вказаного майна є необхідним для забезпечення його зберігання до закінчення проведення відповідних слідчих дій, а його повернення може перешкоджати всебічному, повному та об`єктивному дослідженню обставин кримінального провадження.
В судовому засіданні особа, у якої вилучили зазначене вище майно то особа, якій зазначене вище майно належить на праві власності були відсутні, повідомлені про час та місце судового засідання поштовим повідомленням за адресами, які зазначені в матеріалах поданого до суду клопотання.
Прокурор в судовому засіданні вважав, що подане клопотання про накладення арешту підлягає до задоволення, посилався на зміст поданого клопотання.
Вислухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку, що клопотання задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Слідчий суддя приходить до висновку, що у задоволенні клопотання слід відмовити з огляду на положення статей 131, 132 КПК України.
Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт є заходом забезпечення кримінального провадження.
Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.
Всупереч п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, прокурором в судовому засіданні не доведено існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення особою.
Письмове повідомлення про підозру по даному кримінальному провадженню на день розгляду даного клопотання в суді не складалося та не вручалося жодній особі.
Кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 382 КК України настає за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню. З об`єктивної сторони злочин, передбачений ч. 1 ст. 382 КК України, може бути вчинений як у формі невиконання судового рішення, так і шляхом перешкоджання його виконанню. Використання законодавцем у диспозиції ч. 1 ст. 382 КК України словосполучень «невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду» та «перешкоджання їх виконанню» вказує на необхідність у кожному конкретному випадку звертатися як до тексту самого судового рішення, так і до норм законодавства, які визначають порядок виконання вироків, рішень, ухвал та постанов суду.
Відповідно до постанови Великобагачанського суду Полтавської області від 25 лютого 2020 року до ОСОБА_4 застосовано стягнення на підставі ч. 3 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення у виді штрафу у розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 40800,00 (сорок тисяч вісімсот) гривень 00 копійок, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 (десять) років (а.с. 7, 8, 9).
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КУпАП, постанова про позбавлення права керування транспортними засобами виконується посадовими особами органів Національної поліції, зазначеними у пунктах 2 - 4 частини другої статті 222 цього Кодексу.
Позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства та відповідно до Постанови КАБІНЕТУ МІНІСТРІВ УКРАЇНИ від 8 травня 1993 р. № 340 "Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами" передбачає вчинення дій, які регламентовані пунктом 20 даного Положення та зводяться до вилучення посвідчення водія у особи та передачі його на зберігання до територіального сервісного центру МВС за місцем проживання особи, зазначеній у рішенні про позбавлення права на керування транспортними засобами.
В той же час, обов`язковою умовою настання кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення є встановлення у ньому вимоги зобов`язального чи забороняючого характеру, адресованої для виконання певним особам. Причому така вимога повинна стосуватися конкретного зобов`язаного суб`єкта, до відома якого своєчасно було доведено відповідний обов`язок про виконання рішення суду.
Залежно від характеру такої вимоги невиконання судового рішення може проявлятися у бездіяльності зобов`язаної особи щодо здійснення передбачених законом або визначених судом заходів, спрямованих на виконання цього рішення, або ж у вчиненні дій, які прямо заборонені у самому судовому рішенні. За умови, що невиконання судового рішення виявляється в формі бездіяльності, для притягнення особи до кримінальної відповідальності обов`язковим є з`ясування питання про наявність реальної можливості його виконати.
Між тим, додані до клопотання матеріали не містять доказів на підтвердження того, що особа вчинила дії прямо заборонені в судовому рішенні чи можливо ухилилася від здачі посвідчення водія, зважаючи на порядок виконання постанови суду про позбавлення права керування транспортними засобами.
Зважаючи, що обов`язок виконання постанови Великобагачанського районного суду Полтавської області від 25 лютого 2020 року в частині позбавлення права керування транспортними засобами на строк 10 років ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до способу виконання, визначеному Кодексом України про адміністративні правопорушення покладено на органів Національної поліції. Притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за умисне невиконання цього рішення за ч. 1 ст. 382 КК України і, відповідно, за невиконання обов`язку, покладеного на інших спеціально уповноважених осіб, слідчий суддя вважає безпідставним.
Умовами кримінальної відповідальності за будь-яку суспільно-небезпечну поведінку, зокрема і за невиконання судового рішення за ч. 1 ст. 382 КК України, є встановлена і доведена наявність у особи обов`язку вчинити певні дії (виконати судове рішення), а також реальна можливість виконати покладений на неї обов`язок. Встановлення підстави кримінальної відповідальності за умисне невиконання судового рішення обов`язково передбачає з`ясування питання про наявність реальної можливості його виконати. Проте, у разі встановлення відсутності самого обов`язку вчиняти певні дії (утримуватись від їх вчинення) питання про наявність реальної можливості їх вчинити вирішувати немає сенсу, оскільки дослідження такої можливості в цьому разі перебуває поза межами доказування в кримінальному провадженні.
Зміст клопотання та долучені до нього матеріали (а.с. 3-16) свідчать про встановлення під час досудового розслідування факту керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, що підпадає під диспозицію ч. 2 ст. 126 КУпАП.
Всупереч п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, прокурором в судовому засіданні не доведено, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні прокурора.
Фактично прокурором ставиться питання про позбавлення права користування і володіння транспортним засобом, а самого власника і права розпорядження транспортним засобом, яке захищається Конституціє та законодавством.
Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Між тим, зміст клопотання про накладення арешту містить тільки вказівку на те, що зазначений у клопотанні транспортний засіб, які і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу є знаряддям злочину, а тому мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у даному кримінальному провадженні.
Зважаючи на положення ст. 98 КПК України, слідчий суддя не погоджується із твердженням прокурора про те, що зазначені в клопотанні матеріальні об`єкти, на які слід накласти арешт відносяться до знаряддя вчинення кримінального правопорушення, з огляду не те, що прокурором не вказано, які сліди зберегли на собі дані об`єкти чи які інші відомості містять дані речі, які можуть бути використані як доказ в даному кримінальному провадженні.
Крім того, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу це реєстраційний документ на транспортний засіб, який в тому числі має відмітки про власника транспортного засобу та повинен мати при собі водій транспортного засобу при його використанні, а тому не підпадає в даному випадку під категорію речових доказів у справі з огляду на те, що не несе на собі жодних слідів злочину, а тому підпадає під категорію документів, і не розглядається судом як майно на яке може бути накладено арешт.
Всупереч п. 3 ч. 3 ст. 132 КПК України, прокурором в судовому засіданні не доведено, що може бути виконане завдання, для виконання якого прокурор звертається із клопотанням.
Клопотання не містить переліку подальших слідчих дій, які будуть проведені із даними матеріальними об`єктами, дані об`єкти були оглянуті слідчим про що складено відповідний протокол, а подальше перебування майна поза межами володіння особи веде тільки до порушення права власника щодо володіння, користування та розпорядження майном.
З огляду на вище зазначене, суд не знаходить достатніх підстави для задоволення поданого до суду клопотання про арешт майна.
Керуючись ст. ст. 167, 170, 172, 173, 376 КПК України, суд, -
ухвалив:
У задоволенні клопотання прокурора Великобагачанського відділу Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_3 від 09 липня 2020 року про арешт майна, відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1