Дата документу 16.01.2020 Справа № 336/232/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/386/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/232/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16 жовтня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.15, ч.2 ст.185, ч.2 ст.190, ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочинів за наступних обставин.

06.12.2018 року приблизно о 16-00 годині ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, повторно, з метою власного збагачення, будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом розбиття скла вікна будинку АДРЕСА_2 , проник до приміщення вказаного будинку, звідки таємно викрав майно, яке належить ОСОБА_9 , чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 10605 грн. 35 коп.

13 квітня 2019 року у період часу з 10 години 01 хвилини по 10 годину 04 хвилини ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись у приміщенні торгового залу магазину «ТЦ» ТОВ «Сейл - К», розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул.Спартака Маковського, 9, шляхом вільного доступу, переконавшись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, з метою особистого збагачення, намагався таємно викрасти майно, що належить ТОВ «Сейл - К», загальною вартістю 417 грн. 93 коп. Для реалізації свого злочинного наміру, направленого на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 взяв з торгової полиці вказане майно та сховав під куртку, в яку він був одягнутий, після чого пройшов повз касову зону та направився до виходу з магазину, проте не довів свій злочинний намір до кінця з причин, що не залежали від його волі, так як був зупинений працівником магазину.

27 квітня 2019 року приблизно о 13 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись біля зупинки громадського транспорту «Гортоп» по пр.Моторобудівників в м.Запоріжжя, під приводом скористатись мобільним телефоном, заздалегідь не маючи наміру повертати майно, попрохав у ОСОБА_10 надати належний останньому мобільний телефон марки «Huawei» моделі «Y6 Prime 2018» вартістю 3400 грн., на що потерпілий ОСОБА_10 добровільно передав вищевказаний мобільний телефон ОСОБА_7 .

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_7 зник з місця скоєння злочину та розпорядився незаконно здобутим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 3400 грн.

03 травня 2019 року приблизно о 14 годині 45 хвилин ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, повторно, з метою власного збагачення, будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає, переліз через паркан домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , де підійшовши до вхідних металопластикових дверей будинку розташованого на вищевказаній території та шляхом розбиття скла дверей проник до приміщення вказаного житла, звідки намагався таємно викрасти майно, яке належить ОСОБА_11 , загальною вартістю 5133 грн. 33 коп.

Однак, коли ОСОБА_7 намагався винести вищевказане майно за територію домоволодіння, побачив сторонніх осіб, кинув викрадене та намагався втекти, але був затриманий сторонніми особами. Таким чином, ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав за необхідне для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК, як умисне таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням до житла; за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно, не доведену до кінця з причин, що не залежали від волі обвинуваченого; за ч.2 ст.190 КК, як умисне заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно; за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно, поєднану з проникненням до житла, не доведену до кінця з причин, що не залежали від волі обвинуваченого.

Йому призначено покарання

- за ч.2 ст.190 КК у виді 1 року позбавлення волі;

- за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК у виді 2 років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК у виді 3 років позбавлення волі;

- за ч.3 ст.185 КК у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 26.09.2017 року остаточно призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, запобіжний захід.

В апеляційній скарзі захисник просила вирок суду змінити в частині призначеного покарання. Призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст.190 КК у виді 1 року позбавлення волі; за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК у виді 1 року позбавлення волі; за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК у виді 3 років позбавлення волі; за ч.3 ст.185 КК у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі та на підставі ст.71 КК остаточно призначити покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі. Свої вимоги захисник мотивувала тим, що суд при призначенні покарання в повній мірі не врахував, що обвинувачений повністю визнав свою вину та щиро розкаявся у скоєному, цивільний позов у справі не заявлено, злочини обвинуваченим було вчинено внаслідок збігу тяжких особистих обставин, а в результаті його дій тяжких наслідків не настало. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було. А тому з урахуванням зазначених обставин призначене обвинуваченому покарання за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок суворості.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія злочинів, доведеність винуватості ОСОБА_7 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочинів обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

В апеляційній скарзі захисник вважала, що призначене обвинуваченому покарання за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок суворості, а тому просила вирок суду змінити.

Проте колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, не може погодитись із такими доводами та вимогами захисника виходячи з наступного.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які віднесено до злочинів середньої тяжкості та тяжких, обставину, яка пом`якшує покарання визнання вини обвинуваченим у скоєнні злочинів. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Разом з тим, суд обґрунтовано прийняв до уваги дані про особу обвинуваченого, який раніше тричі притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі і за вчинення аналогічних корисливих тяжких злочинів, ніде не працює. Нові чотири епізоди злочинної діяльності у даній справі обвинуваченим вчинено в період іспитового строку, встановленого йому попереднім вироком суду.

Така стала поведінка обвинуваченого красномовно свідчить про його схильність до вчинення злочинів та вказує на очевидне його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Відтак, з урахуванням усіх обставин кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання. Адже призначене судом покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, справедливим і таким, що не суперечить ст.65 КК, та з огляду на вимоги ст.50 КК відповідає основній його меті як заходу примусу.

Посилання захисника на щире каяття обвинуваченого не знайшло свого підтвердження під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. Адже щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, котра вчинила злочин. Каяття передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, усвідомлення вини, почуття сорому, докорів сумління. Тобто щире каяття це передусім морально-психологічне явище, яке виявляється у самозасудженні особою вчиненого нею злочину, його наслідків, прагненні усунути заподіяну шкоду та рішенні особи більше не вчиняти злочинів. При цьому, щире каяття не є тотожним поняттям до визнання вини (визнання особою факту вчинення нею злочину).

Проте даних про таку оцінку обвинуваченим ОСОБА_7 своїх дій в матеріалах кримінального провадження не має, про що свідчить відсутність навіть часткового відшкодування обвинуваченим завданої ним матеріальної шкоди.

Інші обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, були враховані судом першої інстанції і дали суду право призначити обвинуваченому покарання у розмірі, наближеному до мінімально можливого за санкціями відповідних статей кримінального закону.

Відтак, правових підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає. Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів наведені висновки районного суду і доводили необхідність пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4