У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" грудня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,
провівши відкрите підготовче судове засідання в залі судових засідань Дніпровського районного в суду м. Києва за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009394 від 14 листопада 2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого 16 червня 2017 року вироком Оболонського районного суд м. Києва за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 185 КК України до 100 годин громадських робіт; 27 листопада 2018 року до Дарницького районного суду м. Києва направлено обвинувальний акт за ч. 2 ст. 186 КК України; 30 січня 2019 року до Дарницького районного суду м. Києва направлено обвинувальний акт за ч. 2 ст. 185 КК України, - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

03 грудня 2019 року в провадження Дніпровського районного суду м. Києва з Київської прокуратури № 4 надійшов обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009394 від 14 листопада 2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185 КК України.
Відповідно до здійсненого авторозподілу судових проваджень, зазначений акт отриманий головуючим суддею ОСОБА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 грудня 2019 року вказане кримінальне провадження призначене до підготовчого судового засідання.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні просила призначити кримінальне провадження до судового розгляду, вважаючи, що під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги кримінального процесуального закону та обвинувальний акт складено з дотриманням вимог ст.291 КПК України, в тому числі, послалася на відсутність підстав для закриття кримінального провадження чи повернення обвинувального акту. Крім того, прокурор заявила клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилаючись на наявність обґрунтованої підозри та існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та на те, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Потерпіла ОСОБА_6 повністю підтримала думку прокурора, просила призначити обвинувальний акт до розгляду та наполягала на обранні обвинуваченому запобіжного заходу у виді утримання під вартою.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 не заперечував щодо призначення обвинувального акту до розгляду, крім того, надав клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з утримання під вартою на особисте зобов`язання або домашній арешт, мотивуючи тим, що прокурором не доведені ризики, передбачені ст. 177 КПК України; що на час обрання запобіжного заходу ОСОБА_3 була пред`явлена підозра за більш тяжкою кваліфікацією його дій, а саме ч.3 ст. 185 КК України; він має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, неофіційно працює, будучи обвинуваченим в іншому кримінальному провадженні, він постійно заявляється за викликами у судові засідання.

Вислухавши думку учасників судового провадження, вивчивши обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, суд приходить до наступного.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 цього Кодексу.
Поряд з цим, вимогами п. 5 ч. 2 ст.291 КПК України визначено, що формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення.
Зокрема, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт, поряд з іншими реквізитами, обов`язково має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
При цьому, під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.
Крім того, обставинами, які відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, є подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, що чітко не викладено в даному обвинувальному акті.

Так, при формулюванні обвинувачення зазначено, що ОСОБА_3 та невстановлені особи вчинили крадіжку трьох сумок з речами потерпілої. Після чого, зазначена загальна кількість однорідних речей та їх загальна вартість у доларах США. При цьому, не визначена вартість кожної речі окремо, з якої вираховувалась загальна вартість однорідних речей, не зазначено яка це вартість (закупівельна чи продажу, тощо), кожна сума не перерахована на гривні України. Неконкретно встановлена сума викраденого майна впливає на суть пред`явленого обвинувачення, кваліфікацію дій обвинуваченого та цивільний позов потерпілої. При тому, що потерпіла в судовому засіданні зазначила, що надала слідчому документи щодо викрадених речей виключно на турецькій мові.

Крім того, в обвинувальному акті не в повній мірі та невірно зазначені дані про особу обвинуваченого, зокрема відомості про освіту, сімейний стан, не встановлена адреса проживання ( оскільки, як повідомив обвинувачений, адреса яка зазначена як місце його постійного проживання, є адресою його колишнього місця реєстрації), не зазначено, що обвинувальні акти щодо обвинуваченого об`єднані в одне провадження в суді, тощо , - які є важливими при вирішенні питання про призначення покарання, у випадку доведеності його вини.
Вищенаведені порушення вимог кримінального процесуального законодавства позбавляють можливості сторону захисту, належним чином здійснювати свій захист під час судового розгляду, крім того, може призвести до скасування будь-якого прийнятого судом кінцевого рішення у зв`язку із порушенням права на захист обвинуваченого.
Таким чином, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті відносно ОСОБА_3 є нечітким та незрозумілим, не викладена об`єктивна і суб`єктивна сторона злочину. Тобто, у порушення вимог п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт щодо ОСОБА_3 не містить чіткого формулювання обвинувачення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року проголошено право кожного на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Зазначена норма імплементована у національне законодавство України й міститься у статті 21 КПК України.

Конкретне обвинувачення, фактичні обставини у кримінальному провадженні та визначена правова кваліфікація кримінального правопорушення є важливим елементом кримінального переслідування, оскільки не тільки впливає на право обвинуваченого захищатися від обвинувачення, але й на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.

Крім того, наведені суперечності та неконкретність формулювання обвинувачення позбавляє суд можливості визначити межі судового розгляду щодо обвинуваченого з огляду на положення ч. 1 ст. 337 КПК України.

Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 348 КПК України, після оголошення обвинувачення, головуючий встановлює особу обвинуваченого і повинен роз`яснити йому суть обвинувачення, встановити чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання.

Відповідно до закону, суд не зможе перейти до розгляду справи, якщо прокурор при оголошенні обвинувального акту не зазначить конкретне формулювання обвинувачення.

Крім того, згідно з вимогами ст. 374 КПК України, якщо суд ухвалює вирок, у ньому також зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Відповідно до вимог ст. 22 КПК України, під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 квітня 2008 року також зазначив, що у контексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`яснення «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінські проти Австрії). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Песільє та Сассі проти Франції»).

Крім того, відповідно до вимог ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, визначені п. 1 п. 3 ч. 1 цієї статті та, згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризують особу та визначені у п. 1-п. 11 ч. 1 вказаної статті.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Водночас ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. П.1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

У кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відноситься, відповідно до вимог ст.12 КК України, до злочинів середньої тяжкості, за яке законом передбачене покарання в тому числі до 5 років позбавлення волі.

Також, відповідно до ст. 178 КПК України, оцінивши у сукупності всі обставини, зокрема, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зав`язків та його майновий стан, те, що в провадженні Дарницького районного суду м. Києва знаходиться кримінальне провадження по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання його винними у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, та те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, а тому, враховуючи справжні інтереси суспільства та конкретні обставини кримінального провадження, суд приходить до висновку, що більш м`який запобіжний захід не буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а тому суд не знаходить підстав для обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_3 судом, на даному етапі не встановлено та сторонами не доведено, у зв`язку з чим колегія суд вважає недостатнім застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, аніж тримання під вартою.

Крім того, з урахуванням вимог ст. 183 КК України, суд приходить до висновку про необхідність визначення ОСОБА_3 застави у розмірі, який буде достатнім для забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків, з урахуванням вимог ст. 182 КПК України, в розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним, покладених процесуальних обов`язків.
На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 314, 369-372, 376, 395 КПК України, колегія судів, -

П О С Т А Н О В И В:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесений до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009394 від 14 листопада 2019 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, повернути прокурору для усунення виявлених судом недоліків та виконання вимог Кримінального процесуального Кодексу України.
Клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Обрати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Встановити строк тримання під вартою ОСОБА_3 - 60 днів з моменту обрання запобіжного заходу, тобто до 14 лютого 2020 року (включно).
Одночасно визначити розмір застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 38 420 (тридцять вісім тисяч чотириста двадцять) гривень, яка може бути внесена як самим обвинуваченим так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на наступний депозитний рахунок ТУ ДСАУ в м. Києві: Отримувач: ТУ ДСАУ в м. Києві, , МФО 820172, Банк: Державна казначейська служба України м. Київ, р/р: 2089 та надати документ, що це підтверджує, до Дніпровського районного суду міста Києва та Київської місцевої прокуратури № 4.
Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, протягом дії ухвали.
У разі внесення застави покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ст.194 КПК України, а саме:
- прибувати на першу вимогу до суду;
- не відлучатися за межі м.Києва без дозволу суду;
- утримуватися від спілкування з потерпілою.
Визначити строк дії покладених на обвинуваченого обов`язків до 14 лютого 2020 року включно.
Роз`яснити обвинуваченому, що у разі внесення застави у визначеному у даній ухвалі розмірі, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок ТУ ДСА України в м.Києві коштів має бути наданий уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
Після отримання та перевірки документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа місця ув`язнення має негайно здійснити розпорядження про звільнення з-під варти та повідомити усно і письмово прокурора та головуючого суддю Дніпровського районного суду м. Києва.
У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.
З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у виді застави.
У разі невиконання обвинуваченим покладених на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язків, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.
Відмовити в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання чи домашній арешт.

Ухвала в частині обрання обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскарження до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 7-ми днів з дня її оголошення.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 20 грудня 2019 року о 15 годині 20 хвилин.

Суддя ОСОБА_1