Комінтернівський районий суд м.Харкова
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 січня 2020 року Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю прокурора ОСОБА_2
захисників обвинуваченої адвокатів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
обвинуваченої ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6
представника потерпілої адвоката ОСОБА_7
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі Комінтернівського районного суду м. Харкова обвинувальний акт в кримінальному провадженні, відомості про кримінальне правопорушення у якому внесені до ЄРДР за № 0001580 від 05.11.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 275 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

В провадження суду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про кримінальне правопорушення у якому внесені до ЄРДР за № 0001580 від 05.11.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 275 КК України.
У підготовче судове засідання з`явились прокурор, захисники обвинуваченої адвокати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , обвинувачена ОСОБА_5 , потерпіла ОСОБА_6 , представник потерпілої адвокат ОСОБА_7 .
Захисник обвинуваченої - адвокат ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні заявив клопотання про повернення обвинувального акту з підстав неясного та неконкретного обвинувачення, яке унеможливлює здійснення ефективного захисту. Обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України. Як визначив Верховний суд України в постанові 24.11.2016 року: закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації; формулювання обвинувачення. Зазначені складники обвинувальній акт не містить.
Прокурор заперечував проти заявленого клопотання та просив справу призначити до судового розгляду, вказавши, що підстав для прийняття рішень, які передбачені п. 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України, не вбачається.
Потерпіла та її захисник заперечували проти клопотання.
Обвинувачена та адвокат ОСОБА_4 клопотання адвоката ОСОБА_3 підтримали в повному обсязі.
Суд, вислухавши думку учасників процесу, дійшов наступного висновку.
П. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України передбачає, що обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України. Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.
Відповідно до частини 3 статті 42 КПК України, підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.
Частиною 4 ст. 110 КПК України встановлено, що обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.
Вимоги, яким має відповідати обвинувальний акт передбачені ст. 291 КПК України, де п. 5 ч.2 зазначено, що в обвинувальному акті повинні бути викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Згідно положення п. а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 р., кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Обвинувачення повинно бути конкретним, обвинувачена особа реалізує своє право на захист від пред`явленого їй конкретного обвинувачення (відомості про час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). При цьому можливість зміни обвинувачення прокурором під час судового розгляду справи, коли суд звертає увагу на неконкретність обвинувачення на підготовчому судовому засіданні, а прокурор має можливість у стислі терміни усунути вказані порушення, фактично призводить до порушення як права обвинуваченого на захист, так і до порушення розумних строків судового розгляду кримінального провадження та в кінцевому результаті призводить по порушень вимог ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вивчивши обвинувальний акт, суд прийшов до висновку, що обвинувальний акут не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а саме:
В порушення вимог п.5 ч.2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт не містить викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, які орган досудового розслідування та прокурор вважають встановленими, а містить посилання на висновки судової інженерно-технічної експертизи з охорони праці та безпеки життєдіяльності № 3495 від 17.01.2019 року та висновок судово-медичної експертизи № 610-Дм/17 від 10.04.2017. Зазначення висновків експертиз, які є в розпорядженні органу досудового розслідування, та які ще до початку судового розгляду кримінального провадження по суті розкривають сутність означених доказів обвинувачення, суперечить положенням ч.ч.2, 4 ст.291 КПК України, відповідно, та у свою чергу свідчить про порушення принципів неупередженості суду і безпосередності дослідження ним доказів, що за переконанням суду, є неприпустимим.
Органом досудового розслідування та прокурором при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення та формулюванні обвинувачення допущено протиріччя, які полягають в тому, що 07.12.2015 року на час здачі виконаних робіт, з боку директора ТОВ «Контрактстрой» ОСОБА_5 встановлено, що футбольні ворота, діючи в порушення правил, що стосуються безпечної експлуатації споруд, та в порушення вимог п. 5.14.98 Правил будови та безпечної експлуатації атракціонної техніки (якщо конструкцією обладнання передбачається його встановлення без фундаменту, має бути унеможливлене пересування обладнання в будь-якому напрямку) та п.12 Правил безпеки під час проведення занять з фізичної культури і спорту в загальноосвітніх навчальних закладах (Металеві конструкції, які прикріплюють обладнання на спортивних майданчиках (волейбольні сітки, баскетбольні щити, гандбольні, футбольні ворота тощо), мають бути жорстко закріплені і не повинні мати пристроїв, небезпечних для гравців), не були закріплені до ґрунту, хоча згідно технічної документації воріт ( креслення «Ворота футбольні розбірні») передбачено закріплення задньої та бокових стійок воріт знизу, для закріплення на ґрунті передбачені чотри металеві костилі довжиною 500 м, діаметром 10 мм, про що зроблена відповідна відмітка в укладеному акті про виконані роботи. А саме, по завершенню вказаних робіт, компанією GIZ та ТОВ «Контрактстрой» складено та підписано акт про виконані роботи від 07.12.2015. В п. 2 розділу «Перелік дефектів та/або невиконаних робіт» даного документу зазначено: «під час спільної перевірки у день прийомки, зазначений на першій сторінці, було виявлено наступні невиконані роботи/невстановлені конструктивні елементи: футбольні ворота у Харкові не були встановлені на прохання оператора модульного містечка, ворота будуть встановлені оператором самостійно весною 2016 року».
Директор ТОВ «Контактстрой» ОСОБА_5 не здійснила належний контроль за якістю виконаних робіт та не організувала виконання робіт по правильному монтажу футбольних воріт, які не були закріплені до ґрунту, що передбачено технічною документацією воріт, технічним завданням та угодою про виконання будівельних робіт, та не надала вказівку щодо виправлення вказаних недоліків при прийомці робіт, про що вказано в акті про виконані роботи від 07.12.2015 року, поставивши свій підпис, що призвело до неконтрольованого використання місцевими мешканцями металевих воріт з подальшим настанням тяжких наслідків.
В обвинувальному актів зазначено, що вказівка на встановлення футбольних воріт була висловлена представниками КП «Харківспецбуд», які не є стороною укладеної угоди про виконання будівельних робіт. А тому їх вказівка не могла бути взята до уваги та виконана з боку Виконавця даної угоди в особі директора ОСОБА_5 .
Так з обвинувального акту неможливо встановити в чому обвинувачується ОСОБА_5 , оскільки згідно акту прийому-передачі виконаних робіт від 07.12.2015 року ворота не були встановлені, їх встановлення планувалось на весну 2016 року та в той же час ОСОБА_5 звинувачується у тому, що не надала вказівку щодо виправлення вказаних недоліків, а саме їх закріплення при прийомці робіт, про що вказано в акті про виконані роботи від 07.12.2015 року.
Також в акті-прийому передачі від 07.12.2015 року заначено, що ворота будуть встановлені оператором самостійно весною 2016 року. В обвинувальному акті не розкрито хто такий «оператор модульного містечка», який мав би встановити ворота весною 2016 року та в зв`язку з протиріччями викладеними в обвинувальному акті, неможливо встановити коли та ким були встановлені ворота, чи вони не були встановлені.
Суд звертає увагу, що акт від 07.12.2015 року був складений і підписаний представниками компанії GIZ і ТОВ «Контракстрой», де зазначається, що на 07.12.2015 року ворота не встановлені.
Зазначені обставини вказують на неконкретність обвинувачення.
Досудовим розслідуванням не встановлено час та місце скоєння кримінального правопорушення.
Так в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_5 будучі директором ТОВ «Контрактстрой», який є виконавцем будівельно-монтажних робіт на виконання угоди № 83212098 від 28.10.2015 року по зведенню спортивного майданчику, розташованого за адресою: м. Харків пр. Льва Ландау 29Д в період з 04.11.2015 року по 07.12.2015 року не здійснила контроль за якістю виконаних робіт. А в акті виконаних робіт зазначається адреса: 50 річчя СРСР 27-Г в м. Харкові.
Таким чином в обвинувальному акті не зазначено місце скоєння злочину.
В обвинувальному акті зазначено, що угоду на проведення робіт укладено 28.10.2015 року, а 04.11.2015 року ОСОБА_5 організувала виконання будівельних робіт, слідчим не заначено в чому саме полягала організація робіт і чому вона почала організацію саме з 04.11.2015 року.
Згідно обвинувального акту зазначено, що в ході досудового розслідування встановлено, що роботи щодо спорудження спортивного майданчика виконували ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . В ході виконання робіт було виконано: підготовка котлованів під основу майданчика, записка піску для основи майданчика, укладання шару щебню, записка основи відсівом, встановлення бордюрів по периметру майданчика, монтаж синтетичного покриття, монтаж капронової сітки по периметру майданчика, нанесення розмітки на майданчик фарбою, монтаж волейбольних стоїк та монтаж футбольних воріт.
Слідчим не зазначено коли були встановлені зазначені ворота, оскільки як вбачається з акту прийому-передачі від 07.12.2015 року (з обвинувального акту) ворота не були встановлені.
Стаття 275 КК України передбачає кримінальну відповідальність за порушення під час розроблення, конструювання, виготовлення чи зберігання промислової продукції правил, що стосуються безпечного її використання, а також порушення під час проектування чи будівництва правил, що стосуються безпечної експлуатації будівель і споруд, особою, яка зобов`язана дотримувати таких правил.
ОСОБА_5 звинувачується в тому, що її дії призвели до неконтрольованого використання місцевими мешканцями металевих воріт з подальшим настанням тяжких наслідків.
В обвинувальному акті зазначено, що форма воріт не відповідає вимогам ДБН В. 2.2.-13-2003 «Спортивні та фізкультурно-оздоровчі споруди», а саме пункту Ц.2.2.5 Ворота, запасні ворота», однак надалі за обвинувальним актом відсутні посилання, що форма воріт має причинний зв`язок із наслідками події.
Зазначені порушення призвели до пред`явлення неконкретного обвинувачення, що тягне за собою порушення права ОСОБА_5 на захист, та з огляду на рішення Європейського суду з прав людини (у справі «Абрамян проти Росії», «Камінські проти Австрії») може відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного (обвинуваченого) він вважається офіційно письмово повідомлений про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення.
Окрім цього, відповідно до висновків, які містяться у Постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року, суду належить проаналізувати точний зміст положень пункту 5 частини другої статті 291 КПК, а також норм, що формують інститут обвинувачення у чинному кримінальному процесуальному законодавстві.
Згідно з зазначеною нормою цього закону обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Аналіз юридичної складової цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:
1) фактичних обставин кримінального правопорушення;
2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення");
3) формулювання обвинувачення.
При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Наведений вище аналіз містить чітке визначення трьох складових частин обвинувального акту з урахуванням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, який згідно висновків Верховного Суду України вказує на обов`язковість формулювання обвинувачення, як складової частини у змісті обвинувального акту.
Відсутність у змісті обвинувального акту фактично визначеної частини «формулювання обвинувачення» є процесуальною перешкодою для суду та певних учасників процесу щодо належного виконання процесуальних дій та обов`язків, а саме: роз`яснення обвинуваченому суті обвинувачення (ст.348 КПК України); визначення меж судового розгляду (ст.337 КПК України); зміна обвинувачення в суді (ст.338 КПК України); Погодження зміни обвинувачення (ст.341 КПК України); неможливості чітко визначення у мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі і визнане судом недоведеним (п.1 ч.3 ст.374 КПК України).
Порушення зазначених процесуальних норм є процесуально неприпустимим, оскільки вони впливають на реалізацію під час судового розгляду таких загальних засад кримінального провадження, як презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, які гарантуються сторонам нормами глави 2 КПК України.
При цьому належить врахувати те, що згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Суд приходить до висновку, що з урахуванням наявності за версією органу досудового розслідування складу злочину, встановленому при досудовому розслідуванні, а також за умови відсутності у змісті обвинувального акту окремого розділу з визначенням «формулювання обвинувачення», не має можливості визначити чітко межі судового розгляду, що об`єктивно може порушити права обвинуваченої, зокрема її право на захист.
Окрім цього, належить враховувати, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.
Зокрема відповідно до підпункту «а» пункту 3 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи ("Девеер проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року).
Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі "Маттоціа проти Італії" від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття "обвинувачення" національними судами.
Таким чином, на підставі встановлених прокурором фактичних обставин кримінального правопорушення з урахуванням п.13 ч.1 ст.3 КПК України, зміст формулювання обвинувачення, як складової частини обвинувального акта, має містити формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого КК України, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення, тобто обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, що передбачені нормами ст. 91 КПК України.
За таких обставин, вимога законодавця щодо наявності в обвинувальному акті окремої складової частини, передбаченої п.5 ч.2 ст.291 КПК України - формулювання обвинувачення, є імперативною.
Вищенаведене свідчить про необхідність конкретизації формулювання обвинувачення у змісті обвинувального акту № 0001580 від 05.11.2019 за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч.2 ст. 275 КК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, зокрема, про повернення обвинувального акту, прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Враховуючи, що вказані факти є підставою для повернення обвинувального акта прокурору, як такого, що не відповідає вимогам КПК України, в порядку п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд дійшов висновку, що клопотання захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.
Керуючись ст. 177, 314, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_3 про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про кримінальне правопорушення у якому внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001580 від 05.11.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 275 КК України повернути прокурору відділу прокуратури Харківської області, для усунення недоліків та виконання вимог КПК України.
Ухвала суду може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом семи днів з дня її проголошення та набирає законної сили по закінченню строку на її оскарження.

Суддя- ОСОБА_1