ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/234/20 Справа № 202/8635/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2020 року про продовження строку тримання під вартою щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополя Дніпропетровської області, громадянина України, освіта середня, одруженого, маючого двох малолітніх дітей, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого

підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307 КК України, -

ВСТАНОВИЛА :
Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2020 року задоволено клопотання старшого слідчого з ОВС СУ ГУНП в Дніпропетровській області, погоджене прокурором відділу прокуратури Дніпропетровської області про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Слідчий суддя, в обґрунтування свого рішення вказав, що органу досудового розслідування дійсно необхідно провести ряд слідчих та процесуальних дій, ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307 КК України, котрі відносяться до тяжких злочинів, за найтяжчий з яких передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна; враховано дані про особу підозрюваного, який не має офіційного джерела доходу, одружений, має двох малолітніх дітей, притягується до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 15, п. 1, 6, 11 ч. 2 ст. 115 КК України, а також ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України. Також те, що інкриміновані йому кримінальні правопорушення вчинені під час дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Зазначив, що ризики переховування підозрюваного від органів досудового слідства та суду; вчинення іншого кримінального правопорушення, зважаючи на тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі доведення його винуватості, зберігаються, що у своїй сукупності свідчить про неможливість запобігання ним шляхом застосування до підозрюваного іншого запобіжного заходу, менш обтяжливого, ніж тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою.
В обґрунтування своїх доводів захисник вказує, що органом досудового розслідування не доведено обґрунтованість підозри ОСОБА_7 , оскільки наразі відсутні будь-які докази, які б підтверджували те, що останній дійсно мав намір збуту психотропних речовин, інкримінування такої кваліфікуючої ознаки, як повторність є такою, що суперечить вимогам діючого законодавства, скерований до суду обвинувальний акт за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311 КК України не означає того, що ОСОБА_7 буде визнано винним в пред`явленому обвинуваченні.

Зазначає, що підозра за ч. 1 ст. 263 КК України також є необґрунтованою, оскільки фіксація проведення обшуку почалася не з самого початку, скоріш за все, граната була йому підкинута, об`єкт, де проводився обшук, а саме житлове приміщення, не належить підозрюваному і не орендувалась останнім.

Також вказує, що всі заявлені ризики є нічим не обґрунтованими припущеннями та у даному клопотанні не зазначено жодних доказів на їх підтвердження, ОСОБА_7 жодного разу не вчиняв дій, які б свідчили про його намір переховуватися від органів слідства чи суду, до кримінальної відповідальності не притягався.

Також зазначає, що розмір визначеної судом застави є невиправдано завищеною, суд жодним чином не мотивував, чому саме такий розмір альтернативного запобіжного заходу має бути встановлений для ОСОБА_7 , не враховано, що у останнього є на утриманні двоє малолітніх дітей, має дружину, а також те, що ОСОБА_7 щойно повернувся додому і мав намір влаштувати своє життя та своєї родини, маючи, при цьому, можливість законно заробляти гроші.
Заслухавши головуючого суддю, підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою (ч. 3 ст. 199 КПК України).

Частина 5 ст. 199 КПК України зобов`язує суд відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини (надалі ЄСПЛ), яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» разом із Конвенцію про права людини і основоположних свобод застосовується судами як джерело права, стосовно підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою, яке ґрунтується на презумпції, що після спливу певного проміжку часу навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням позбавлення волі, а тому судовим органам потрібно надати інші пояснення продовження тримання особи під вартою. Більше того, підстави подальшого тримання під вартою повинні бути чітко вказані національними судами («Єлоєв проти України», «Харченко проти України», п. 99).

Тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (справа «Боротюк проти України», п. 61).

У п. 62 зазначеного рішення ЄСПЛ вказав, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, суд повинний зазначити конкретні, а не абстрактні підстави для тримання особи під вартою, розглянути можливість застосування альтернативного запобіжного заходу.

На переконання колегії суддів, в даному випадку суд першої інстанції не дотримався вище наведених вимог.

Суд першої інстанції визнав існування зазначених прокурором в клопотанні ризиків, виключно виходячи із тяжкості злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 та тяжкістю покарання, що йому загрожує, що є неприпустимим за наведених вище підстав, а також, не навів жодних переконливих мотивів щодо неможливості застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

За наведеного, рішення суду першої інстанції не можна визнати законним і обґрунтованим, а тому ухвала суду підлягає скасуванню.

Розглядаючи доводи прокурора в обґрунтування продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позиція прокурора зводилася до того, що ризик переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду обґрунтовується тяжкістю можливого покарання.

Згідно зазначеного вище, тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою.

Крім того, в обґрунтування вказаного ризику, прокурор наголошує на існуванні протоколу Житомирського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 30.05.2019 року про порушення ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, однак матеріали провадження такого протоколу не містять, а тому дані доводи є не підтвердженими та апеляційним судом не приймаються.

Що стосується ризиків незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне провадження чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється ОСОБА_7 , то вони продовжують існувати, однак, на думку колегії суддів, запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю та покладенням на підозрюваного обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, істотно зменшать вказані ризики.

Щодо наявності обгрунтованої підозри щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 року у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 року у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

Як вбачається з наданих матеріалів, обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307 КК України, підтверджується документами, долученими до клопотання.

Також, колегія суддів зауважує, що досудове розслідування триває вже більше чотирьох місяців, а тому значна тривалість такого розслідування, за відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, не може перекладатися на підозрюваного шляхом обмеження права на свободу, що відносно ОСОБА_7 носить довготривалий характер, навіть за наявності обґрунтованої підозри, і при цьому очікуване покарання не слід ототожнювати із застосуванням запобіжного заходу.

Апеляційний суд звертає також увагу на положення ч. 1 ст. 318 КПК України, п. 3

ст. 5 Конвенції про права людини і основоположних свобод, які визначають право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Таким чином, враховуючи дані про особу підозрюваного, який не має офіційного джерела доходу, одружений, має двох малолітніх дітей, притягується до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 15, п. 1, 6, 11 ч. 2 ст. 115 КК України, а також ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 311, ч 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України, з метою створення необхідних умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, колегія суддів приходить до висновку, що запобігти встановленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного ОСОБА_7 можливо шляхом застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю та покладенням на нього відповідних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2020 року про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого слідчого з ОВС СУ ГУНП в Дніпропетровській області про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 307 КК України задовольнити частково.

Змінити підозрюваному ОСОБА_7 запобіжний захід, застосувавши до нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю, на строк до 17 березня 2020 року включно.
Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на ОСОБА_7 на строк до 17 березня 2020 року наступні обов,язки:
- прибувати за кожним викликом слідчого, прокурора або суду;
- цілодобово не відлучатися з місця фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_3 , без дозволу слідчого, прокурора або суду цілодобово;
- утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими у даному кримінальному провадженні;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свої паспорти для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України та в,їзд в Україну.
Контроль за поведінкою підозрюваного ОСОБА_7 , який перебуває під цілодобовим домашнім арештом, покласти на процесуального керівника у даному кримінальному провадженні.
Виконання ухвали покласти на орган Національної поліції за місцем проживання підозрюваного.
Звільнити ОСОБА_7 з-під варти негайно в залі суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: