ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/391/17 Номер провадження 11-кп/814/40/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого ОСОБА_2
Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі
судового засідання ОСОБА_5
за участю:
прокурора ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
представника потерпілої ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтава матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника ОСОБА_9 на вирок Зіньківського районного суду Полтавської області від 07.08.2017,-

В С Т А Н О В И Л А :
Цим вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Котельва Полтавської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_12 , пенсіонера, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1 ст.263, ч.1 ст.115 КК України.
Призначено ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.263 КК України у виді 4 років позбавлення волі, за ч.1 ст.115 КК України покарання у виді 9 років позбавлення волі.
Згідно ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне ОСОБА_10 покарання у виді 9 років позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 700000 грн. моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_10 процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 6158 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно вироку суду, 26 червня 2016 року, у вечірній час, ОСОБА_10 , перебуваючи на пасовищі, що розташоване неподалік смт Котельва Полтавської області, на ґрунті тривалих неприязних стосунків з ОСОБА_13 , у ході сварки, з переробленого пістолету, учинив умисне вбивство ОСОБА_13 за наступних обставин.
У 2009 - 2010 роках у смт Котельва Полтавської області, ОСОБА_10 замовив виготовлення вогнепальної зброї шляхом прилаштування саморобної металевої вставки у ствол пістолета Корнет «ПРС» № НОМЕР_1 калібру 26,7 мм, під використання мисливського патрону 16 калібру, у невстановленої досудовим розслідуванням особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження. Після цього ОСОБА_10 переніс вище зазначений пістолет до будинку, у якому проживав за адресою: АДРЕСА_2 та зберігав без передбаченого законом дозволу.
У 2009 - 2010 роках по вул. Європейська (до перейменування Фрунзе) м. Полтава, поблизу магазину «Сапсан», ОСОБА_10 у невстановленої особи придбав 8 мисливських патронів 16 калібру, які перевіз до себе додому та залишив зберігати за адресою: АДРЕСА_2 , без передбаченого законом дозволу. Крім цього, за невстановлених обставин та невстановленої досудовим розслідуванням особи ОСОБА_10 ще придбав 16 патронів калібру 9x18 мм, які також зберігав за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без передбаченого законом дозволу.
26 червня 2016 року, у вечірній час, ОСОБА_10 перебував на пасовищі, що знаходиться неподалік смт Котельва Полтавської області та без передбаченого законом дозволу переносив пістолет Корнет «ПРС» № 00088 калібру 26,7 мм зі вставкою ствола саморобного виготовлення під використання мисливського патрону 16 калібру та 4 мисливських патронів 16 калібру. На пасовищі ОСОБА_10 зустрів свого знайомого ОСОБА_13 з яким у нього були тривалі неприязні стосунки. Між ОСОБА_10 та ОСОБА_13 виникла сварка, у ході якої в ОСОБА_10 виник раптовий умисел на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_13 . Після цього ОСОБА_10 здійснив два постріли із наявного в нього переробленого пістолету Корнет «ПРС» у тулуб та голову ОСОБА_13 , спричинивши останньому смертельні вогнепальні поранення. З метою приховання злочину ОСОБА_10 відтягнув труп ОСОБА_13 до кущів, викинув 2 стріляні гільзи у болото, а перероблений пістолет Корнет «ПРС» та 6 мисливських патронів 16 калібру, перевіз до себе додому за адресою АДРЕСА_1 , де залишив зберігатись без передбаченого законом дозволу.
22.12.2016 під час проведення санкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 , за адресою АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено пістолет Корнет «ПРС» № НОМЕР_1 калібру 26,7 мм зі вставкою ствола саморобного виготовлення під використання мисливського патрону 16 калібру, 6 мисливських патронів 16 калібру та 16 патронів калібру 9x18, які останній зберігав без передбаченого законом дозволу.
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 32 від 17.10.2016 на трупі ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження у вигляді вогнепальних поранень лівого передпліччя, лівої поверхні грудної клітини, спини та тім`яно-потиличної області голови, які утворилися не менше ніж після 2-х разового пострілу з вогнепальної зброї щодо живої особи такі ушкодження кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення. Виявлено осаднення шкіри на спині, які характерні для переміщення тіла шляхом його волочіння. Відповідно до висновку експертизи причиною смерті ОСОБА_13 явилась тампонада серця кров`ю в результаті вогнепального поранення грудної клітки і серця.
Згідно висновку судово-балістичної експертизи № 2462 від 23.12.2016 року наданий на дослідження пристрій, у наданому на дослідженні вигляді, є вогнепальною зброєю: заводським пістолетом Корнет «ПРС» калібру 26,7 мм зі вставкою саморобного виготовлення під використання мисливського патрону 16 калібру. Пристрій, який наданий на дослідження, придатний для проведення пострілів мисливськими патронами 16 калібру. Надані на дослідження 6 патронів є бойовими припасами мисливськими патронами 16 калібру, виготовлені промисловим способом. Ці патрони придатні для стрільби.
Згідно висновку судово-балістичної експертизи № 2463 від 23.12.2016 року надані на дослідження 16 патронів є бойовими припасами пістолетними патронами калібру 9x18 мм, виготовлені промисловим способом. Дані патрони придатні для стрільби.
Прокурор у своїй апеляційній скарзі не оспорюючи фактичні обставини справи та вірність кваліфікації дій ОСОБА_10 , просить вирок суду скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та постановити новий вирок , яким визнати ОСОБА_10 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч.1 ст. 263 КК України та призначити йому покарання:
-за ч.1 ст. 115 КК України 12 років позбавлення волі;
-за ч.1 ст. 263 КК України 5 років позбавлення волі.
Згідно ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне ОСОБА_10 покарання у виді 12 років позбавлення волі.
Потерпіла ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просить вирок суду відносно ОСОБА_10 скасувати, ухваливши новий вирок, яким обвинуваченого засудити за ч.1 ст.115 КК України на 15 років позбавлення волі, за ч.1 ст.263 КК України на 7 років позбавлення волі, на підставі ч.1 ст.70 КК України призначити остаточне покарання у виді 15 років позбавлення волі. Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_14 1000000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.
Необхідність призначення обвинуваченому найсуворішого покарання за вчинене потерпіла мотивує тим, що обвинувачений заздалегідь спланував вбивство, вчинив його з особливою жорстокістю, здійснивши два постріли в потерпілого.
Крім того потерпіла зазначає, що від умисних дій ОСОБА_14 втратила чоловіка, батька своєї дитини та годувальника, у зв`язку у з чим у неї виникли глибокі душевні страждання.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_15 просить вирок суду змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.1 ст. 115 КК України на ст. 118 КК України.
Вказав, що його підзахисний не діяв з прямим умислом вчинити умисне вбивство, а діяв з умислом захистити себе від протиправних дій потерпілого ОСОБА_13 .
Аналогічні апеляційні вимоги містяться і в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_10 .
Інші учасники провадження вирок суду не оскаржили.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_10 та його записника ОСОБА_9 на підтримку своїх апеляційних скарг, прокурора ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги державного обвинувача, потерпілу ОСОБА_7 , яка підтримала свою апеляційну скаргу, представника потерпілої ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу потерпілої, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.263 КК України за обставин викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам провадження, правильність правової кваліфікації його дій в апеляційних скаргах не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, в цій частині вирок апеляційним судом не переглядається.

Доводи сторони захисту щодо умисного вбивства обвинуваченим ОСОБА_10 потерпілого ОСОБА_13 під час перевищення обвинуваченим меж необхідної оборони та, в зв`язку з цим, неправильної кваліфікації дій обвинуваченого є аналогічними тим, що вже перевірялись та не знайшли свого підтвердження під час розгляду кримінального провадження судом. Не знайшли вони свого підтвердження й під час апеляційного перегляду вироку.
Такі доводи апелянтів спростовуються показаннями обвинуваченого, який хоча й не визнає своєї вини в умисному вбивстві, але не заперечує, що саме він здійснив два постріли по потерпілому, від яких останній помер. Показання обвинуваченого об`єктивно узгоджуються з наведеними у вироку письмовими доказами, зокрема: протоколом огляду місця події від 27.06.2016, в ході якого за 350 м. від смт. Котельва Полтавської області був виявлений труп ОСОБА_13 з вогнепальними пораненнями; протоколом обшуку від 22.10.2016, в ході якого у АДРЕСА_1 виявлено та вилучено револьвер «Корнет», який ОСОБА_10 зберігав без відповідного дозволу; протоколом слідчого експерименту від 24.12.2016 та відеозаписом до нього, в ході якого ОСОБА_10 на місці події розповідає як здійснював постріли та куди відтягнув труп потерпілого; висновком додаткової судово-медичної експертизи №32/А від 24.02.2017, відповідно до якої показання ОСОБА_10 , дані під час слідчого експерименту, загалом з об`єктивами даними судово-медичної експертизи трупа в протиріччя не вступають; висновком судово-медичної експертизи №32 від 17.10.2016, згідно якої потерпілий ОСОБА_13 отримав два вогнепальних ушкодження, перше у задню-ліву поверхню тіла а саме у ліве передпліччя, ліву поверхню грудної клітини, спини, другий у тім`яно-потиличну область голови. При цьому під час першого пострілу тіло потерпілого знаходилось у вертикальному положенні відносно нападника, під час другого пострілу (в голову) потерпілий знаходився у положенні лежачі на животі. Після отримання вогнепального поранення в область грудної клітини потерпілий міг жити дуже короткий проміжок часу і самостійно виконувати цілеспрямовані дії не міг.
Крім того, як події, що передували вчиненню злочину, а саме наявність неприязних відносин між потерпілим та обвинуваченим, так і пост кримінальна поведінка обвинуваченого, який не надав медичну допомогу потерпілому, приховав його труп та зник з місця вчинення злочину, підтверджуються показаннями допитаних судом свідків та у взаємозв`язку з іншими покладеними в основу вироку доказами, доводять причетність ОСОБА_10 до умисного вбивства потерпілого ОСОБА_13 .
Так, сам обвинувачений фактично не заперечує, що саме він здійснив два постріли по потерпілому ОСОБА_13 , від яких останній загинув навісці події. При цьому стверджує, що перебував у стані необхідної оборони, захищаючись від агресивної поведінки потерпілого, який хотів вдарити обвинуваченого металевим прутом.
Згідно ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Згідно сталої судової практики та роз`яснень, які містяться в Постанові № 1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про необхідну оборону» від 26.04.2002, суди при з`ясуванні наявності створення реальної загрози заподіяння шкоди особі, мають враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Право на необхідну оборону виникає лише за наявності для цього певної підстави. Така підстава характеризується двома елементами: 1) вчинення особою суспільно небезпечного посягання; 2) необхідністю його негайного відвернення або припинення.
Стан необхідної оборони утворює лише таке посягання, яке заподіює (здатне заподіювати) істотну шкоду фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі. Достатньо, щоб подібні посягання за об`єктивними своїми ознаками відповідали суспільній небезпечності відповідного злочину. Суспільно небезпечне посягання може виражатися лише в активній поведінці людини, тобто в діях особи, яка посягає.
Під час апеляційного розгляду не встановлено об`єктивних доказів, що потерпілий своїми діями намагався заподіяти істотну шкоду обвинуваченому.
Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 30 від 25.01.2017 обвинувачений ОСОБА_10 на даний час будь-яким хронічним психічним захворюванням, тимчасовим розладом психічної діяльності, недоумством і іншим хворобливим станом психіки не страждає і може усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період часу, що відноситься до інкримінованого йому протиправного діяння будь-яким хронічним психічним захворюванням, недоумством, іншим хворобливим станом психіки не страждав і не перебував у стані тимчасового розладу психічної діяльності і міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. При дослідженні особистісних особливостей ОСОБА_10 виявляє середню активність темпу психічних процесів і станів, низьку вразливість, відсутність імпульсивності, емоційну стійкість, які не могли суттєво вплинути на його свідомість та поведінку на час інкримінованого йому діяння. На час інкримінованого йому діяння ОСОБА_10 не знаходився в стані фізіологічного ефекту або в іншому особливому емоційному стані, який міг істотно вплинути на його свідомість та поведінку.
Відповідно до ч. 1 ст.115 КК вбивство - це умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. За змістом ст.24КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
Обов`язковою умовою кваліфікації вбивства за ст.118 КК є перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця.
Невелика різниця у віці між обвинуваченим і потерпілим, а також здійснення двох пострілів обвинуваченого по потерпілому, хоча від першого пострілу потерпілий отримав значне поранення та вже не міг становити ніякої загрози для обвинуваченого, на думку колегії суддів, спростовує доводи обвинуваченого про те, що він поведінку потерпілого вважав реальною загрозою для свого життя та здоров`я.
Натомість, неодноразові конфліктні ситуації, що виникали між обвинуваченим та потерпілим, поведінка потерпілого, який зі слів обвинуваченого погрожував йому розправою та напав на нього з металевим прутом, кількість здійснених обвинуваченим пострілів та їх локалізації у життєво важливих частинах тіла, всі ці обставини у сукупності підтверджують умисел обвинуваченого на протиправне позбавлення життя потерпілого й спростовують твердження про те, що обвинувачений перебував у стані необхідної оборони.
За таких обставин кваліфікація дій обвинуваченого за ч.1 ст. 115 КК України, як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині є правильною.
Згідно статей 50 та 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Пунктом першим Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 наголошено на тому, що судді при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Відповідно до статей 3 і 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Право на життя є невід`ємним правом людини. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.
Як видно із матеріалів провадження, при обранні покарання обвинуваченому, суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України та врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що відноситься до особливо тяжких, а також дані щодо особи винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, стан здоров`я та вік обвинуваченого. Обставинами, що відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого судом правильно визнано похилий вік, стан здоров`я, намагання відшкодувати моральної шкоди завданої злочином та повне відшкодування матеріальної шкоди, вірно вказавши на відсутність обставин, що відповідно до ст.67 КК України, обтяжують покарання.
З урахуванням вище наведеного, суд дійшов висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі в розмірі наближеному до мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.115 КК України буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Колегія суддів вважає, що вирок суду в частині призначеного покарання належним чином обґрунтований та не вбачає підстав для зміни вироку в цій частині.
Натомість доводи прокурора та потерпілої, які в своїх апеляційних скаргах просять призначить ОСОБА_10 більш суворе покарання, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки обвинувачений зізнався у спричиненні смерті потерпілому, добровільно видав знаряддя злочину, намагався усунути негативні наслідки свої діях шляхом відшкодування завданої шкоди.
Щодо апеляційних вимог потерпілої про необхідність ухвалення рішення про збільшення розміру стягнення з обвинуваченого моральної шкоди моральної шкоди завданої злочином, колегія зазначає наступне.
Частиною 1 ст.128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цілком зрозуміло, що точних критеріїв майнового виразу моральної шкоди немає і не може бути. Не містить законодавство й визначення способів обчислення її розміру, а окреслює лише критерії, які впливають на його визначення.
Відповідно до п.п. 1, 2 та 4 ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.9 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року (з подальшими змінами та доповненнями) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні цього питання прийшов до правильного висновку про часткове задоволення цивільного позову потерпілої, виходячи з глибини її страждань, та належно мотивував своє рішення.
Під час апеляційного перегляду вироку місцевого суду, не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
З врахуванням викладеного, апеляційні скарги, як сторони захисту, так і сторони обвинувачення задоволенню не підлягають.
Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 по справі №663/537/17, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.
Злочини, за які засуджений ОСОБА_10 , він вчинив до 20.06.2017. Вироком суду ОСОБА_10 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. У зв`язку з цим, обвинуваченому обвинуваченому слід зарахувати у строк покарання термін перебування під вартою на підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України №838-VIII від 26.11.2015.

Керуючись ст. ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Зіньківського районного суду Полтавської області від 07.08.2017 стосовно ОСОБА_10 залишити без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України №838-VIII від 26.11.2015) зарахувати ОСОБА_10 у строк відбуття покарання термін тримання під вартою з 07.08.2017 по 04.02.2020 з розрахунку один день тримання під вартою відповідає двом дням позбавлення волі.

Касаційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4