Справа № 346/5650/18
Провадження № 1-кп/346/109/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2020 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі

головуючого судді ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження

про обвинувачення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ст.296 ч.4,122 ч.1 КК України ,-

В С Т А Н О В И В :

До Коломийського міськрайонного суду поступило кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ст.296 ч.4,122 ч.1 КК України. Дана справа була розподілена судді ОСОБА_6 , однак в зв`язку з звільненням судді Потятинника у відставку, була розподілена судді ОСОБА_1 30 березня 2020 року в судовому засіданні суддя заявив самовідвід , обгрунтовуючи тим, що він брав участь у досудовому розслідуванні в якості слідчого судді.

Прокурор в судовому засіданні просить задовольнити заяву про самовідвід судді ОСОБА_1 , оскільки він як слідчий суддя приймав участь в досудовому розгляді даної справи, відповідно до вимог КПК України не може здійснювати судовий розгляд даної справи.

Розглянувши матеріали справи та заяву про самовідвід судді ОСОБА_1 , заслухавши думку прокурора, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст.76 ч.1 КПК України суддя, який брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, не має права брати участі у цьому ж провадженні в суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій, при перегляді судових рішень Верховним Судом України або за нововиявленими обставинами.
У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.1996 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У відповідності до ст.1 ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

П.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (яка підлягає застосуванню відповідно до ст.9 Конституції України, ст.3 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), закріплено принцип, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом.

Так у відповідності до п.п. 49-54 рішення Європейського Суду з прав людини, Справа "Білуха проти України" (Заява N 33949/02) від 9.11.2006 року, яке є остаточним відповідно до умов, зазначених у п. 2 статті 44 Конвенції:

«49. Відповідно до усталеної практики Суду наявність безсторонності відповідно до п. 1 ст. 6 повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., серед іншого (inter alia), рішення у справі "Фей проти Австрії" (Fey v. Austria) від 24 лютого 1993 року, пп. 27, 28 and 30; рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), N 33958/96, п. 42, ЄСПЛ 2000-XII). У кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду (див. рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства" (Pullar v. United Kingdom), від 10 червня 1996 року, п. 38).

50. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного (див. вищевказане рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), пункт 43).

53. З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть мати певну важливість або, іншими словами, "правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться" (див. рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" (De Cubber v. Belgium), від 26 жовтня 1984 року, п. 26). Важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві (див. вищевказане рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland) та рішення у справі "Кастілло Альгар проти Іспанії" (Castillo Algar v. Spain), від 28 жовтня 1998 року, п. 45).

Наявність безсторонності, відповідно до п.1 ст.6 Конвенції, має визначатись за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Згідно з об`єктивним критерієм визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад умови, за яких були б неможливі сумніви у його безсторонності (вісник ВСУ № 4/2008 стор. 31).
Крім цього, в п.п.66,67,69,70 Рішення ЄСПЛ «Справа Мироненко та Мартенко проти України» від 10.12.2009 року № N 4785/02, зазначено,що: «…п.66. Згідно з усталеною практикою Суду, наявність безсторонності має визначатися, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції , за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., зокрема, рішення у справах "Фей проти Австрії" (Fey v. Austria), рішення від 24 лютого 1993 року, серія A, N 255, с. 12, п. 27, 28 і 30, та "Веттштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), заява N 33958/96, п. 42, ЄСПЛ 2000-XII). У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (див. рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства" (Pullar v. the United Kingdom), рішення від 10 червня 1996 року, Reports 1996-III, с. 794, п. 38).

67.Особиста безсторонність суду презумується, поки не надано доказів протилежного (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна (Wettstein), п. 43).

69. Застосовуючи об`єктивний критерій, слід з`ясувати, чи існують, окрім самої поведінки судді, певні факти, які можуть служити підставою для сумніву в його безсторонності. Тобто при визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна (Wettstein), п. 44, та рішення у справі "Феррантеллі та

Сантанджело проти Італії" (Ferrantelli and Santangelo v. Italy), рішення від 7 серпня 1996 року, Reports 1996-III, с. 951-952, п. 58).

70. У цьому зв`язку навіть видимі ознаки можуть мати певне значення або, іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється" (див. рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" (De Cubber v. Belgium), рішення від 26 жовтня 1984 року, серія A, N 86, с. 14, п. 26). Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна (Wettstein), там само, та рішення у справі "Кастільо Альгар проти Іспанії" (Castillo Algar v. Spain), рішення від 28 жовтня 1998 року, Reports 1998-VIII, с. 3116, п. 45).

Згідно рішення ЄСПЛ «Михайлова проти України»: справедливість має бути не лише здійснена, це повинно бути помітно (ст. 6 Конвенції, заява № 10644/08, від 06 березня 2018 року). У цьому аспекті ЄСПЛ повторює, що «безсторонність» зазвичай означає відсутність упередженості, і її наявність або відсутність можна перевірити різними способами. Відповідно до сталого прецедентного права ЄСПЛ, існування безсторонності для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції слід визначати відповідно до (I) суб`єктивної перевірки, при якій слід звернути увагу на особисті переконання і поведінку конкретного судді (тобто чи володів суддя якою-небудь особистою упередженістю у справі); і (II) об`єктивною перевіркою (тобто шляхом перевірки того, чи пропонував сам суд (і, серед інших аспектів його склад) достатні гарантії для виключення будь-якого законного сумніву щодо його безсторонності. Об`єктивна перевірка здебільшого стосується ієрархічних або інших зв`язків між суддею та іншими учасниками судового процесу. У зв`язку із цим навіть зовнішній вигляд може мати певне значення, іншими словами, «справедливість має бути не лише здійснена, це повинно бути помітно», оскільки на кону стоїть довіра, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у суспільство.
ЄСПЛ нагадав власну практику, де визнав порушення принципу безсторонності, коли прокурор був відсутній упродовж усього кримінального процесу над заявниками, але суди продовжували розглядати докази, допитували відповідачів і свідків і засудили заявників, а також вказав, що за таких обставин суди сплутали ролі обвинувача і судді, а отже, надали підстави для законних сумнівів у їх безсторонності (рішення у справах «Озеров проти Росії» (заява № 64962/01, від 18 травня 2010 року) та «Крівошапкін проти Росії» (заява № 42224/02, 27 січня 2011 року). У справі «Карелін проти Росії» (заява № 926/08, від 20 вересня 2016 р.) Суд визнав порушення принципу безсторонності під час провадження, пов`язаного з адміністративним правопорушенням, проти заявника, на якому була відсутня сторона обвинувачення.
Таким чином, наявність безсторонності визначається фактором, чи забезпечення судом умов, за яких були б неможливі сумніви у його безсторонності , про що і зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини в справі Білуха проти України від 9 листопада 2006 року та Справа Мироненко та Мартенко проти України» від 10.12.2009 року,та «Михайлова проти України» від 6.03.2018 року.

Так, «10» травня 2018 року старшим слідчим СВ Коломийського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_7 були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000450 та розпочато досудове розслідування за фактом події, що відбулась 10.05.2018 року приблизно о 01.30 год., в дворі будинку АДРЕСА_1 за обставин виникнення конфліктної ситуації між чотирма невідомими особами та ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , під час якої, за версією органів досудового розслідування, останніх штовхали, наносили удари руками з область тулуба, голови, рук та ніг, в результаті чого їм були спричинені тілесні В ході досудового розслідування в кримінальному провадженні № 000450 від 10.05.2018 р. слідством установлено осіб, які ймовірно причетні до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 22с КК України, а саме, ОСОБА_4 , ОСОБА_10 та неповнолітній ОСОБА_5 .

Згідно реєстру матеріалів досудового розслідування, який є додатком до вбвинувального акта у кримінальному провадженні № 0000450 від 2.05.2018 р., затвердженого процесуальним керівником - прокурором Коломийської місцевої прокуратури радником юстиції ОСОБА_3 «26» жовтня 2018 року, ОСОБА_4 та неповнолітньому ОСОБА_5 «19» жовтня 2018 року було повідомлено про підозру.

ОСОБА_10 було повідомлено про підозру «17» жовтня 2018 року.

Процесуальним керівником - прокурором Коломийської місцевої прокуратури радником юстиції ОСОБА_3 в порядку ст. 217 КПК України «26» жовтня 2018 року було прийнято рішення про виділення матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000450 від 10.05.2018 р. відносно ОСОБА_10 в окреме провадження, про що «29» жовтня 2018 року внесені відомості до ЄРДР та присвоєно виділеному кримінальному провадженню № 0001028.

«29» жовтня 2018 року постановою слідчого СВ Коломийського ВП ГУНП в зано-Франківській області ОСОБА_11 підозрюваний ОСОБА_10 був оголошений в розшук, а досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001028 було виділене з матеріалів кримінального провадження № 0000450 від 10.05.2018 р., зупинене.

В подальшому, ухвалою слідчого судді Коломийського міськрайонного суду ОСОБА_1 від «17» грудня 2018 року у справі № 346/5610/18 було відкрито провадження за скаргою адвоката ОСОБА_12 , який діяв в інтересах ОСОБА_10 про скасування повідомлення про підозру та зобов`язано слідчого СВ Коломийського відділу поліції Івано-Франківської області ОСОБА_11 надати суду всі наявні матеріали по кримінальному провадженню № 0001028. Проте, на підставі заяви захисника ОСОБА_10 ухвалою слідчого судді ОСОБА_1 від «15» квітня 2019 року скаргу адвоката ОСОБА_12 про скасування повідомлення про підозру було залишено без розгляду.

Водночас, ухвалою слідчого судді Коломийського міськрайонного суду ОСОБА_6 від «26» лютого 2019 року скасовано постанову слідчого СВ Коломийського ВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_11 від «29» жовтня 2018 року про зупинення досудового розслідування та оголошення підозрюваного ОСОБА_10 в розшук.

Як наслідок, кримінальне провадження № 00001028 щодо ОСОБА_10 було закрито згідно постанови прокурора на підставі пункту 10 частини 1 статті 284 КПК України у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування після повідомлення особі про підозру, визначеного ст. 219 цього Кодексу.

З вищенаведеного слід дійти висновку, що виділення матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000450 від 10.05.2018 р. відносно ОСОБА_10 в окреме провадження № 0001028 не спростовує той факт, що обидва кримінальні провадження стосуються того самого інциденту, що відбувся 10.05.2018 року та відповідних дій, кваліфікованих за ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 296 КК України, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , та означають дослідження і оцінку судом тих самих доказів, на підставі яких останнім було пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, у кримінальній справі № 346/5650/18 головуючий суддя ОСОБА_1 ще на стадії досудового розслідування як слідчий суддя у справі № 346/ 5610/18 мав повний доступ до матеріалів досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, був ознайомлений із зібраними досудовим слідством доказами, та сформував свою думку щодо причетності та винуватості обвинувачених ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

Як вбачається з заяви про самовідвід судді ОСОБА_1 ,суддя був слідчим суддею при розгляді досудового розслідування даного кримінального провадження, розглядав справу за скаргою адвоката ОСОБА_13 про скасування підозри щодо третього обвинуваченого по даній справі гр.Мондрика, виносив ухвали про відкриття провадження, закриття провадження, витребовував всі матеріали досудового слідства, з якими знайомився.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлений суддею ОСОБА_1 самовідвід є обгрунтованим і законним.

У відповідності до ст.6 ч.1 Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», яким внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» , суди здійснюють правосуддя самостійно. Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Згідно ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддів у будь який спосіб забороняється.
Вищенаведені дані дають суду підстави, керуючись ст.ст.75,76 КПК України задовольнити заяву про самовідвід судді ОСОБА_1 .

У відповідності до ст.80,81 КПК України заява про відвід повинна бути вмотивованою і заявленим до початку з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами.
Будь-який суддя, стосовно неупередженості якого є обґрунтований сумнів, повинен заявити самовідвід. Такий висновок зробив ВС в постанові №277/599/15-к від 17.09.2019 року.
Враховуючи наведене, приходжу до висновку, що для забезпечення умов, за яких у сторін не виникало б будь-яких сумнівів щодо розгляду справи безстороннім та неупередженим судом, слід заяву про самовідвід судді ОСОБА_1 задовольнити.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.126 Конституціії України, ст.6 ч.1 Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», яким внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.ст.75,76,80,81 КПК України, суд ,-

ухвалив:

Заяву про самовідвід судді ОСОБА_1 , по кримінальному провадженню про обвинувачення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ст.296 ч.4,122 ч.1 КК України - задовольнити.

Матеріали справи передати до канцелярії суду для подальшого розподілу відповідно до ч.3 ст.35 КПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1