Номер провадження: 11-кп/813/446/20
Номер справи місцевого суду: 522/6201/18 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши в закритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2018 року, -
встановив:

оскаржуваним вироком районного суду,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одеса, громадянин України, з середньою освітою, не працюючий, не одружений, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- 12.06.2001 року Приморським районним судом м. Одеси за ч. 1 ст. 229-6 КК України, до позбавлення волі строком на 1 рік;
- 18.04.2002 року Приморським районним судом м. Одеси за ч. 3 ст. 185 КК України на підставі ст. 71 КК України, до 3 років 6 місяців позбавлення волі;
- 14.11.2007 року Приморським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75-76 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік;
- 30.06.2009 року Приморським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 186 КК України, на підставі ст. 71 КК України, до 4-х років та 1-го місяця позбавлення волі;
- 26.06.2012 року звільнений у зв`язку із відбуттям покарання,-
визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки та 6 (шість) місяців.
Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахується з 22.03.2018 року. У відповідності до ч.5 ст.72 КК України обвинуваченому зараховано в строк відбування покарання строк його перебування під вартою з 22.03.2018 року до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_8 у виді тримання під вартою, залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів в кримінальному провадженні відповідно до положень ст.100 КПК України.
Згідно з оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним за те, що 22 березня 2018 року, приблизно о 15 год., будучи раніше судимим за вчинення злочину проти власності, судимість за який не знята та і не погашена у встановленому законом порядку, тобто діючи повторно, знаходячись у магазині «Кодак-Флеш» по вул. Черняховського, 12, що в Приморському районі в м. Одесі, умисно, з корисливих мотивів, відкрито із прилавку магазину викрав мобільний телефон марки «IPhone 7» ІМЕІ: НОМЕР_1 , загальною вартістю 17000 грн., з місця злочину зник, чим спричинив матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_9 на вказану суму.
Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просила вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 невинуватим в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та виправдати. В доводах уточненої апеляційної скарги (а.с.154-157), захисник посилається на невірну оцінку районним судом досліджених доказів, неповноту судового розгляду, на відсутність в матеріалах кримінального провадження доказів винуватості ОСОБА_8 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого, ч.2 ст.186 КК України. Крім того, захисник вказує на невірну оцінку районним судом особи обвинуваченого, який щиро покаявся у вчиненому, у зв`язку з чим до останнього мали бути застосовані положення ст.ст.75, 76 КК України, однак районний суд призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, що є для обвинуваченого занадто суворим покаранням.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

У відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зміст оскаржуваного вироку та матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, повно та всебічно перевірив надані сторонами кримінального провадження докази, дав їм належну оцінку у сукупності, та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.
Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту та матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дав повну і належну оцінку дослідженим доказам в їх сукупності та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 .

Апеляційний суд вважає вирок суду законним, обґрунтованим та мотивований, з огляду на таке.
Так, в обґрунтування висновку про доведеність вини ОСОБА_8 районний суд у вироку послався на показання обвинуваченого, який визнав свою провину та надав показання щодо обвинувачення, а також на показання потерпілого та письмові докази, які були досліджені судом в повному обсязі.
При цьому, апеляційний суд враховує, що визнавши себе винним, обвинувачений не подавав апеляційну скаргу, скарга була подана його захисником. Разом з цим, мотивами подання такої скарги, як це убачається із самої скарги, був той факт, що обвинувачений визнав себе винним в суді першої інстанції та не заперечував щодо обставин справи, тільки із розрахунку на більш м`яке покарання.
Разом з цим, доводи захисника про невірну оцінку районним судом наданих стороною обвинувачення доказів, та невірну кваліфікацію дій ОСОБА_8 , спростовуються матеріалами кримінального провадження та змістом вироку, в якому містяться посилання на всі досліджені докази, які вказують на доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Так, згідно змісту оскаржуваного вироку та журналу судового засідання від 25.09.2018 року, потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що він знаходився у магазині «Кодак-Флеш», де на прилавку забув свій мобільний телефон. Після того, як повернувся за телефоном, він побачив, як обвинувачений втікає. Він просив обвинуваченого зупинитися, але той обернувшись, продовжив втікати. В подальшому, ОСОБА_9 разом із іншою особою затримали ОСОБА_8 , та викликали поліцію.
Обвинувачений ОСОБА_8 підтвердив обставини справи, викладені в обвинувальному акті, та зазначив, що визнає себе винним у повному обсязі, у вчиненні кримінального правопорушення та підтвердив, що за вказаними обставинами він відкрито заволодів мобільним телефоном потерпілого.
Посилання сторони захисту про неврахування районним судом показань свідка ОСОБА_10 , які за твердженням захисника впливають на кваліфікацію дій обвинуваченого, є необґрунтованими з огляду на те, що частина 4 ст.95 КПК України чітко встановлює, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу і, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження свідок ОСОБА_10 не допитувалась судом. При цьому, на допиті цього свідка не наполягала як сторона обвинувачення, так і сторона захисту.
За таких обставин, районний суд не вправі був надавати оцінку показанням цього свідка з огляду на положення ст.22 КПК України щодо змагальності та диспозитивності кримінального провадження, та у відповідності до положень ч.4 ст.95 КПК України.
Таким чином, слід дійти висновку суд першої інстанції дав повну і належну оцінку дослідженим доказам в їх сукупності та обґрунтовано послався на них у вироку та прийшов вірного висновку про наявність в діях обвинуваченого ознак та складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та правильно кваліфікував дії ОСОБА_8 як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.
Таким чином, апеляційний суд констатує, що всі доводи апеляційної скарги захисника фактично зводяться до її незгоди з висновками районного суду щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку. Разом з цим, захисник не наводить переконливих доводів, які б зобов`язували апеляційний суд або давали можливість повторно дослідити докази по справі, з огляду на таке.
Так, за змістом ч.3 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції, за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Разом з цим, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та вимоги щодо скасування вироку, ініціюючи клопотання про повторне дослідження доказів з посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи, захисник та обвинувачений, всупереч положенням ч.3 ст.404 КПК України, не навели суду переконливих доказів відносно того в чому полягала неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, які були встановлені під час судового розгляду.

Зокрема, клопотання захисника про повторне дослідження доказів по справі зводиться до формальних та загальних посилань на невірну оцінку доказів, зокрема показань допитаних судом свідків. Разом з цим, захисник та обвинувачений не заперечували в судовому засіданні, що викладені у вироку показання свідків, відповідають їх показанням, які були надані свідками в суді першої інстанції.

Крім того, захисник, посилаючись на неврахування районним судом показань свідка ОСОБА_10 , не врахувала, що цей свідок судом не допитувалась взагалі, а на її допиті не наполягали ні сторона обвинуваченням, ні сторона захисту, у зв`язку з чим суд при ухваленні вироку не міг давати будь-яку оцінку показанням цього свідка.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що захисник звертаючись з клопотанням про дослідження такого доказу як протоколу допиту свідка ОСОБА_10 , не врахувала положень ч.4 ст.95 КПК України та ч.3 ст.404 КПК України, зокрема того, що протокол допиту свідка на досудовому слідстві не є безпосереднім доказом у суді, та цей свідок не допитувався районним судом, про дослідження цього доказу сторона захисту не заявляла клопотання під час розгляду в суді першої інстанції, та не зазначила, що про такий доказ стороні захисту стало відомо після ухвалення оскаржуваного судового рішення, що виключає можливість її повторного допиту апеляційним судом.

З урахуванням наведених обставин апеляційний суд залишив без задоволення клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів, які були предметом дослідження під час судового розгляду в районному суді, оскільки стадія апеляційного перегляду не може зводитись до проведення повторного судового розгляду кримінального провадження лише з підстав того, що сторона захисту не згодна з висновками районного суду та оцінкою судом доказів.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на які в своїй апеляційній скарзі посилається захисник, навів їх детальний аналіз та з достатньою повнотою надав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.
За таких умов, враховуючи відсутність належного обґрунтування стороною захисту клопотання щодо повторного дослідження доказів по справі та відповідного доведення своїх доводів, колегія суддів констатує, що апеляційний суд вичерпав всі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема перевірки доводів апеляційної скарги, а з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК України, у відповідності до яких на суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального процесу щодо повторного дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, у апеляційного суду відсутні законні підстави повторно досліджувати докази в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд вважає, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК України. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.
Тобто, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.
Також апеляційний суд наголошує, що положення ч. 1 ст. 404 КПК України ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги стільки рішення»).
Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги, з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.
Так, згідно з положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, лише у визначених законом випадках, якими є: 1) наявність відповідного клопотання учасників кримінального провадження; 2) у разі існування обставини, встановлені під час кримінального провадження, судом першої інстанції досліджено не повністю або з порушеннями. Також ч. 3 ст. 404 КПК України передбачає право апеляційного суду дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, за двох умов: 1) наявність відповідного клопотання учасників кримінального провадження; 2) про дослідження цих доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або такі докази стали відомі після ухвалення оскаржуваного судового рішення.
Отже, слід констатувати, що відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскаржуваному вироку судом дана оцінка всім доказам, на невірну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч.3 ст.404 КПК України.
Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі».

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК України, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положенням зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

За наведених вище обставин, доводи сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та доказам у кримінальному провадженні, яким на думку захисту судом першої інстанції дана невірна оцінка, з урахуванням відсутності обґрунтованого належним чином клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів, апеляційний суд визнає декларативними та безпідставними та такими, що не підтверджуються доказами.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо суворості призначеного ОСОБА_8 покарання, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги захисника вбачається, що вона порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На думку апеляційного суду, вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_8 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 КК України, і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; конкретні обставини вчинення злочину; особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, відсутність претензій з боку потерпілого. Одночасно суд врахував відсутність пом`якшуючих покарання обставин та наявність обставини, яка обтяжує покарання винного, та прийшов до висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке він повинен відбувати реально.

При цьому, районний суд призначив обвинуваченому покарання, яке в свою чергу майже дорівнює мінімальному покаранню санкції статті кримінального закону, за якою обвинувачений визнаний винним, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги захисника щодо суворості покарання.

Апеляційний суд вважає, що призначене районним судом покарання, розмір якого достатньо мотивований районним судом, не можна вважати таким, що є занадто суворим, про що стверджує захисник.

На думку апеляційного суду, той факт, що обвинувачений позитивно характеризується, є в даній справі вирішальним в питанні призначення покарання в мінімальних межах санкції статті за якою обвинувачений визнаний винним, що в свою чергу свідчить про непереконливість доводів апеляційної скарги захисника про суворість призначеного покарання.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому апеляційний суд не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.

Оскільки апеляційна скарга захисника не містить у собі доказів про існування підстав для скасування оскаржуваного вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК України, відсутні підстави для скасування або зміни вироку суду, а тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Приморського районного суду м. Одеси від 19.11.2018 року відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засудженого за ч.2 ст.186 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той же строк, з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4