Справа № 520/7150/19
Провадження № 1-кп/947/491/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2020 року Київський районний суд м. Одеси, в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовом у засіданні у залі суду в м. Одесі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000852 від 18.12.2018 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 149 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні колегії суддів Київського районного суду м. Одеси знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 149 КК України.

Відповідно до ст. 331 ч. 3 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою.

Прокурор просив суд продовжити відносно обвинуваченої ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на два місяці, посилаючись на те, що обвинувачена обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжких та за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років, вона є громадянкою Королівства Бельгії, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на території України відсутнє постійне місце мешкання, тобто може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих, вчинити інше кримінальне правопорушення, на момент затримання не працювала, відсутнє джерело доходів, не має міцних соціальних зв`язків, що вказує на те що, вона знаходячись на волі може переховуватись від суду. Застосування до обвинуваченої більш м`яких запобіжних заходів, на думку прокурора, не може усунути існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України і не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченої ОСОБА_7 . Також відповідно до ухвали Одеського апелляційного суду, скарга захисника на ухвалу суду про продовження запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_7 залишена без задоволення, а ухвала першої інстанції без змін.

Захисник ОСОБА_6 заперечував проти продовження відносно обвинуваченої ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та звернувся до суду з клопотання про зміну обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 21:00 до 06:00 години за місцем її постійного мешкання та реєстрації, а саме:

АДРЕСА_2 . Захисник ОСОБА_6 обґрунтовує своє клопотання тим, що ризики прокурором не доведені, оскільки обвинувачена не має наміру переховуватися від суду, ризики впливу на свідків відсутній, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином ОСОБА_7

не має можливості, та не збирається скоювати нові злочини. Крім того, відповідно до рішення ЄСПЛ тяжкість інкримінованого злочину не може бути підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та арешт буде прийнятним в світлі положень Конвенції тільки, якщо «обов`язок, передбачений законом» не може бути виконано більш м`якими засобами.

Обвинувачена ОСОБА_7 підтримала думку свого захисника.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання захисника про зміну відносно обвинуваченої ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, оскільки зазначене клопотання безпідставне та не обґрунтоване. Обвинувачена не мешкала в місті Києві, а постійно проживала в країні Бельгія, та надав довідку, з якої вбачається, що ОСОБА_7 лише один раз на рік, а саме в 2015 році, 2017 році, 2018,2019 році приїджала на Україну, що свідчить що обвинувачена постійно не перебуває в Україні.

Вислухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши обвинувальний акт, та клопотання сторін, колегія суддів вважає, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_7 , є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а клопотання захисника ОСОБА_6 щодо зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченої ОСОБА_7 з тримання під вартою на домашній арешт задоволенню не підлягає з наступних підстав.

При вирішені питання щодо продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони суспільних прав та інтересів, та потребує від суду більшої суворості в оцінці порушених цінностей суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Відповідно до положень ст.ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення. Обмеження, дозволені згідно з цією Конвенцією щодо зазначених прав і свобод, не застосовуються для інших цілей ніж ті, для яких вони встановлені.
Відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст.177,178,183,199 КПК України.
Відповідно до п. 4,5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад п`ять років або ж до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При цьому, розглядаючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_7 , суд враховує обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання ОСОБА_7 виною. Того факту, що існують ризики того, що ОСОБА_7 , яка є громадянкою Королівства Бельгії, перебуваючи на волі, зможе продовжити злочинну діяльність, ухилятися від суду та чинити тиск на потерпілих та свідків, знищити, сховати речі та документи, підтверджуючі її злочину діяльність, грошові кошти які здобути злочинним шляхом, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, колегія суддів приходить до висновку, що прокурором доведені ризики, передбачені ст.177 КПК України та вважає, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів може не забезпечити належної поведінки обвинуваченої ОСОБА_7 та запобігти, передбаченим ст. 177 КПК України ризикам, а тому суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора щодо продовження відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 183 КПК України, а також обставини кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , наявності вищезазначених ризиків передбачених ст. 177 КПК України, суд вважає за можливе визначити розмір застави в розмірі трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме: в розмірі 576 300 (п`ятсот сімдесят шість тисяч триста) гривень, оскільки застава у менших розмірах не здатна забезпечити виконання обвинуваченою обов`язків, передбачених КПК України.

Клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, суд вважає безпідставним та не обґрунтованим. Так наявність реєстрації місця мешкання громадянки ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 , не є підтвердженням реєстрації та місце проживання ОСОБА_7 оскільки до клопотання не додано належних документів про зміну прізвища обвинуваченою. Крім того, довідка про перетинання кордону України обвинуваченою ОСОБА_7 підтверджує, що вона постійно не мешкає на території України.

Обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжному заході у вигляді тримання під вартою відпала, не встановлено. Колегія суддів вважає, що зміна запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою на запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченій під час розгляду кримінального провадження в суді. Колегія суддів вважає, що по справі наявні реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченої ОСОБА_7 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.31,177,178,183,184,194,196,197,331,369-372 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, відмовити на підставах викладених у мотивувальній частині ухвали.

Задовольнити клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_7 дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Продовжити відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ОСІ УДДВП в Одеській області строком на 60 днів, тобто до 26.03.2020 року.

Визначити розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченої ОСОБА_7 обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України в розмірі 576 300 (п`ятсот сімдесят шість тисяч триста) гривень.

У разі внесення застави, покласти на обвинувачену ОСОБА_7 обов`язки строком на 60 днів, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:

1) прибувати до суду за кожною вимогою;

2) не відлучатися за межі Одеської області без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Роз`яснити обвинуваченій ОСОБА_7 , що відповідно до ч. ч. 8, 10, 11 ст. 182 КПК України, у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо обвинувачена, будучи належним чином повідомлена не з`явилася за викликом до суду без поважних причин чи не повідомила про причини своєї неявки, або якщо порушила інші покладені на неї при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

У разі звернення застави в дохід держави суд вирішує питання про застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень ч. 7 ст. 194 КПК України. Застава внесена обвинуваченою, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копія ухвали вручається обвинуваченій, прокурору та направляється уповноваженій особі місця ув`язнення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3