Провадження №1-кп/127/639/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2020 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.06.2020 р. за № 0001233, за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниці, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

05.06.2020 р. о 16.50 год. ОСОБА_3 , перебуваючи у приміщенні магазину «Я господиня» по вул. Грушевського, 56-а в м. Вінниці, на полиці торгового залу помітив бездротові навушники ТМ Voltex моделі SM-C01 серії bic.

В цей час у ОСОБА_3 виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи таємно та з корисливих спонукань, ОСОБА_3 , маючи вільний доступ до товару магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв з полиці бездротові навушники ТМ Voltex моделі SM-C01 серії bic вартістю 550 грн. В подальшому ОСОБА_3 зазначені навушники непомітно для персоналу торгового залу магазину помістив до лівого рукава своєї спортивної куртки та, оминувши касу і не оплативши товар, намагався залишити приміщення магазину, однак не зміг цього зробити, оскільки був зупинений охоронником зазначеного магазину.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, проте закінчити кримінальне правопорушення не зміг з причин, які не залежали від його волі, оскільки був зупинений працівником охорони магазину «Я господиня», внаслідок чого було попереджено заподіяння ФОП ОСОБА_4 матеріальної шкоди на суму 550 грн.

Відповідно до частини другої статті 381 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акта.

До обвинувального акта при його направленні до суду додано заяву ОСОБА_3 , написану в присутності захисника адвоката ОСОБА_5 про визнання винуватості, згоду із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоду на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні. Також до обвинувального акта додано заяву потерпілого ОСОБА_4 щодо згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.

Згідно з частиною першою статті 382 КПК суд у п`ятиденний строк з дня отримання обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку, а в разі затримання особи у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 298-2 цього Кодексу, невідкладно вивчає його та додані до нього матеріали і ухвалює вирок.

При цьому частиною другою статті 382 КПК регламентовано, що у вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Як вже судом зазначено вище, із заяви ОСОБА_3 випливає, що останній не заперечує фактичних обставин і визнає винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння. Крім того, стороною обвинувачення до обвинувального акта подано і матеріали кримінального провадження, у якому на підтвердження винуватості ОСОБА_3 наявні й інші докази, а саме:

-протокол огляду місця події від 05.06.2020 р., відповідно до якого зафіксовано обстановку в приміщенні магазину «Я господиня» по АДРЕСА_2 , заявником було вказано на ОСОБА_3 , як на особу, яка викрала навушники, а також вказано на місце знаходження викрадених навушників;

-висновок експерта № 4569/20-21 від 11.06.2020 р., згідно з яким ринкова вартість бездротових навушників ТМ Voltex моделі SM-C01 серії bic станом на 05.06.2020 р. за умови робочого стану, наявності індивідуальної пакувальної коробки та відповідних документів становила 550,00 грн.;

-копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, свідоцтва платника єдиного податку, витяг з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, якими підтверджується факт здійснення ОСОБА_4 підприємницької діяльності у зазначеному вище магазині;

-протокол огляду документів від 24.06.2020 р., відповідно до якого оглянуто записи з камер спостереження, розташованих у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 » по АДРЕСА_2 , з яких випливає, що на відео зафіксовано момент і спосіб вчинення крадіжки.

Судом вже вище було зазначено, що до обвинувального акта прокурором надано заяву ОСОБА_3 , зі змісту якої випливає, що останній визнає винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, погоджується із встановленими досудовим розслідуванням обставинами. Окрім такого беззастережного визнання винуватості ОСОБА_3 , його причетність до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується й іншими доказами, зібраними в ході досудового розслідування. Зокрема, з наданого суду протоколу огляду документів від 24.06.2020 р. випливає, що на записі з камер спостереження зафіксовано момент і спосіб викрадення зазначених вище навушників. З наданих суду матеріалів також випливає, що в ході проведення огляду місця події від 05.06.2020 р. заявником було вказано на ОСОБА_3 , як на особу, яка викрала навушники.

Суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що пунктом 2 частини другої статті 207 КПК визначено, що кожен має право затримати без ухвали слідчого судді, суду будь-яку особу, крім осіб, зазначених у статтях 482 і 482-2 цього Кодексу, безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення чи під час безперервного переслідування особи, яка підозрюється у його вчиненні.

Зі змісту частини третьої статті 207 КПК випливає, що кожен, хто не є уповноваженою службовою особою (особою, якій законом надано право здійснювати затримання) і затримав відповідну особу в порядку, передбаченому частиною другою цієї статті, зобов`язаний негайно доставити її до уповноваженої службової особи або негайно повідомити уповноважену службову особу про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення.

Щодо правомірності проведення огляду місця події та вчинення інших процесуальних дій суд вважає за доцільне зауважити, що надана до обвинувального акта заява обвинуваченого, підписана у присутності його захисника, свідчить, що останній зазначені обставини (правомірність проведення процесуальних дій) не оспорює. Також суд вважає за доцільне зауважити, що частиною третьою статті 214 КПК регламентовано, що у невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду). Крім того, надані суду матеріали свідчать про те, що ОСОБА_3 був затриманий відповідно до приписів пункту 2 частини другої статі 207 КПК і в подальшому було дотримано вимоги частини третьої статті 207 КПК. Вимога щодо обов`язкового складання протоколу затримання, передбачена частиною п`ятою статті 208 КПК, на переконання суду стосується лише здійснення затримання саме уповноваженою службовою особою. Натомість аналіз приписів частини третьої статті 207 КПК надає підстави для висновку, що кожен, хто не є уповноваженою службовою особою і затримав відповідну особу зобов`язаний негайно повідомити уповноважену службову особу про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення. Як вже судом зазначено вище, зазначені вимоги кримінально-процесуального закону було дотримано. Тому, суд приходить до переконання, що правові підстави для визнання проведених у кримінальному провадженні процесуальних дій такими, що проведені з грубим порушенням вимог кримінально-процесуального закону, відсутні.

Отже, з наданих суду матеріалів випливає, що ОСОБА_3 був затриманий працівником служби охорони магазину «Я господиня» при спробі пройти повз каси магазину без здійснення розрахунку за бездротові навушники. В подальшому на ОСОБА_3 як на особу, яка вчинила крадіжку, вказав заявник ОСОБА_6 , тобто особа, яка здійснила таке затримання. Тому суд приходить до переконання, що вимоги приписів частини третьої статті 207 КПК в даному випадку було дотримано. Також суд враховує, що на момент складання протоколу огляду місця події викрадені навушники були виявлені не у ОСОБА_3 , а поряд з ним на полиці магазину. Отже, правові підстави для складання протоколу особистого обшуку ОСОБА_3 в даному випадку, на переконання суду, також були відсутні. Крім того, наведені обставинами ні ОСОБА_3 , ні його захисником, як слідує з наданих суду матеріалів, не оспорювались.

При вирішенні питання щодо наявності в діянні ОСОБА_3 ознак кримінально караного діяння суд також вважає за доцільне зауважити, що пунктом 5 Підрозділу 1 Перехідних положень Податкового кодексу України (далі ПК) визначено, що у разі, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV ПК з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Тобто розмір податкової соціальної пільги в розумінні пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень ПК дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на один місяць працездатних осіб з 1 січня 2020 року складає 2102 гривні. Отже, розмір податкової соціальної пільги у 2020 році для кримінально-правової кваліфікації становить 1051 гривню.

Зі змісту частини другої статті 11 Кримінального кодексу України (далі КК) випливає, що не є злочином дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Відповідно до частини третьої статті 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Натомість згідно з приміткою 2 до статті 185 КК у статтях 185, 186, 189 та 190 цього Кодексу значна шкода визнається із врахуванням матеріального становища потерпілого та якщо йому спричинені збитки на суму від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, для вирішення питання щодо наявності в діянні ОСОБА_3 ознак кримінального правопорушення або ж ознак адміністративного правопорушення необхідно визначити, чи перевищує вартість викраденого ним майна 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 210,2 гривень.

В ході досудового розслідування встановлено, що вартість майна, яким намагався заволодіти ОСОБА_3 , складає 550 грн., тобто перевищує зазначену вище суму.

Суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно з якими крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Зі змісту частини другої статті 15 КК випливає, що змах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Суд враховує, що з наданих суду матеріалів випливає, що ОСОБА_3 не мав реальної можливості розпорядитись викраденим майном, оскільки був затриманий працівником служби охорони магазину. Саме тому в його діях наявні ознаки закінченого замаху на кримінально карану крадіжку, тобто спроби ОСОБА_3 здійснити викрадення бездротових навушників. Тому дії ОСОБА_3 охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 15, частиною першою статті 185 КК, за ознаками закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Саме не зазначені критерії призначення кримінального покарання звернуто увагу Верховним Судом (далі ВС) у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к).

У постанові від 14.06.2018 р. (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначено, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 р. (справа № 629/847/15-к).
Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Надані суду матеріали свідчать, що ОСОБА_3 за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, у вчиненому розкаявся. Суд також враховує, що до обвинувального акту також надано копії вироків, згідно з якими ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності. Однак, судимість за вчинення кримінальних правопорушень відповідно до наданих суду вироків погашена і в силу приписів статті 89 КК ОСОБА_3 є особою, раніше не судимою. Тому наявність зазначених копій вироків, на переконання суду, не може бути прийнято до уваги, як обставин, що підлягають врахуванню при призначення обвинуваченому кримінального покарання.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Таким чином, аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018 р., суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді громадських робіт.

Суд при цьому вважає за доцільне зауважити, що 01.07.2020 р. набрав чинності закон № 2617-VIII від 22.11.2018 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі Закон № 2617-VIII). Згідно зі приписами Закону № 2617-VIII внесені зміни як до матеріального закону (закону про кримінальну відповідальність), тобто КК, так і до процесуального закону, тобто КПК.

Зі змісту пункту 119 Закону № 2617-VIII випливає, що до статті 185 КК внесені зміни: в абзаці другому частини першої слова «від п`ятдесяти до ста» замінити словами «від однієї тисячі до трьох тисяч», а слова «або позбавленням волі на строк до трьох років» - словами «або обмеженням волі на строк до п`яти років». Тобто з набранням чинності Законом № 2617-VIII змінено санкцію статті кримінального закону.

Відповідно до частини першої статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Згідно з частиною другою статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

При цьому частиною третьою статті 5 КК регламентовано, що закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Отже, зважаючи на ту обставину, що розмір кримінального покарання у виді громадських робіт змін на підставі Закону № 2617-VIII не зазнав, правові підстави для застосування кримінального закону в редакції Закону № 1449-VI від 04.06.2009 р., на переконання суду, відсутні.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК. При цьому, надані суду матеріали свідчать, що на викрадені навушники ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10.06.2020 р. було накладено арешт, який підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 15, частиною першою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 120 (ста двадцяти) годин громадських робіт.

Строк відбування покарання рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Речові докази:

- навушники ТМ Voltex моделі SM-C01 серії bic, що передані на зберігання ОСОБА_4 , залишити останньому;

- диск із записом з камер спостереження, що знаходиться в матеріалах кримінального провадження, залити у справі.

Арешт, накладений на навушники ТМ Voltex моделі SM-C01 серії bic на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 10.06.2020 р. скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: