Справа № 591/8116/19
Провадження № 1-кс/592/41/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2020 року м.Суми Слідчий суддя Ковпаківського районного суду м.Суми ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Суми скаргу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого за вироком Апеляційного суду Сумської області від 11.10.2004 року за ст.ст.115 ч.2 п.13, ч.3 ст.296, ст.122 ч.1, ст.70 ч.1 КК України до довічного позбавлення волі, подану згідно з ст.206 КПК України,-
ВСТАНОВИВ:
Засуджений ОСОБА_5 звернувся зі скаргою в порядку ст.206 КПК України, в якій зазначив, що вирок Апеляційного суду Сумської області від 11.10.2004 року грунтується на декриміналізованих повністю або частково судимостях за КК України 1960 року, що унеможливлює звернення вироку до виконання. Цей вирок не набрав законної сили, тому він підлягає негайному звільненню з-під варти.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 скаргу підтримав і подав доповнення до скарги, в якій зазначив, що судимість за вироком Богодухівського народного суду Харківської області від 30.05.1983 року в частині ч.2 ст.206 КК України хуліганство з кваліфікуючою ознакою особлива зухвалість декриміналізована. За вироком Охтирського міського суду Сумської області від 15.12.1988 року його було засуджено за ч.1 ст.196-1 КК України 1960 року, ця судимість декриміналізована, а у вироку зазначено про судимість за ч.1 ст.196 КК України. Вирок Охтирського міського суду Сумської області від 07.02.1990 року також не приведений у відповідність до норм КК України 2001 року. В вироку Апеляційного суду Сумської області від 11.10.2004 року не зазначено про запобіжний захід до набрання вироком законної сили, міра покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає вимогам ст.64 та ст.65 КК України. В матеріалах особової справи міститься лист Верховного Суду України про повернення ухвали суду без виконання, оскільки при друкуванні була допущена технічна помилка. Просить зарахувати строки тримання під вартою з 16.02.2005 року відповідно до ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України від 26.11.2015 року, визначитись з мірою покарання відповідно до вимог ст.ст.49, 64 КК України, скасувати запобіжний захід у виді тримання під вартою, звільнивши його з-під варти, скасувати вирок Апеляційного суду Сумської області від 11.10.2004 року, повернути обвинувальний висновок прокурору, направити матеріали цієї справи до Сумського апеляційного суду для вирішення питання підсудності щодо виконання вироку Апеляційного суду Сумської області від 11.10.2004 року.
В судовому засіданні захисник скаргу підтримав з зазначених підстав, просив звільнити ОСОБА_5 негайно з-під варти в залі суду.
Прокурор вважає, що скарга засудженого ОСОБА_5 є безпідставною та задоволенню не підлягає.
Заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_5 , його захисника ОСОБА_4 , думку прокурора, перевіривши матеріали особової справи, слідчий суддя дійшов наступних висновків.
ОСОБА_5 засуджений за вироком Апеляційного суду Сумської області від 11.10.2004 року за ст.ст.115 ч.2 п.13, ч.3 ст.296, ст.122 ч.1, ст.70 ч.1 КК України до довічного позбавлення волі (а.с.13-18 т.1 особової справи). Згідно з ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 15.02.2005 року вирок Апеляційного суду Сумської області від 11.10.2004 року залишений без змін.
Згідно з ч.1 ст.206 КПК України кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.206 КПК України якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи. Слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.
З матеріалів особової справи засудженого вбачається, що ОСОБА_5 відбуває покарання за вироком Апеляційного суду Сумської області від 11.10.2004 року, яким його засуджено до довічного позбавлення волі, який звернутий до виконання 15.02.2005 року за розпорядженням про виконання вироку, що набрав чинності.
В вироку суду зазначено про залишення відносно ОСОБА_5 попередньої міри запобіжного заходу тримання під вартою, що відповідає нормам ст.324 КПК України 1960 року, згідно з якою при постановленні вироку суд вирішує питання, який запобіжний захід слід обрати щодо підсудного.
Питання щодо приведення вироків, які зазначені у вступній частині вироку Апеляційного суду Сумської області від 11.10.2004 року, за якими був засуджений ОСОБА_5 , у відповідність з нормами КК України 2001 року не є повноваженнями слідчого судді в порядку ст.206 КПК України.
Клопотання засудженого ОСОБА_5 щодо скасування вироку Апеляційного суду Сумської області від 11.10.2004 року також не підлягає вирішенню слідчим суддею. Главою 34 КПК України врегульовано норми щодо провадження за нововиявленими обставинами.
Зарахування строків тримання під вартою у строк покарання також не є повноваженнями слідчого судді в порядку ст.206 КПК України. З таким клопотанням засуджений ОСОБА_5 має право звернутися до суду в порядку ст.ст.537, 539 КПК України.
Статтею 63 КК України визначено, що покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною цього Кодексу. Відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі найсуворіше покарання у кримінальному праві України. Цей вид покарання передбачено в альтернативі з позбавленням волі на певний строк за обмежене коло особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
Законом України № 838-VІІІ частину п`яту статті 72 КК України викладено в редакції, згідно з якою зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, або за правилами, які встановлені ч. 1 цієї статті. При призначенні основного покарання, не зазначеного в частині першій ст. 72 КК України, суд зобов`язаний повністю звільнити засудженого від відбування такого покарання.
Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 838-VІІІ цей Закон застосовується до всіх осіб, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом набрав законної сили обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуто повністю.
У приписах частини п`ятої статті 72 КК України у редакції Закону № 838-VІІІ зазначено про те, що передбачені в ній правила зарахування строку попереднього ув`язнення мають застосовуватися у період дії цієї норми при засудженні осіб до позбавлення волі.
Тобто, в зазначеній нормі визначено порядок розрахунку строку попереднього ув`язнення та позбавлення волі, але при цьому не вказано, для якого саме позбавлення волі (довічного чи на певний строк) слід застосовувати це правило.
Оскільки ОСОБА_5 був засуджений до довічного позбавлення волі, яке є видом позбавлення волі, він в жодному разі не має права на звільнення його від відбування покарання з підстав, зазначених в доповненні до скарги, яка подавалася в порядку ст.206 КПК України.
Підстав для направлення матеріалів цієї скарги щодо виконання вироку Апеляційного суду Сумської області від 11.10.2004 року до Сумського апеляційного суду для визначення підсудності не вбачається, оскільки за ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду від 23.12.2019 року матеріали цієї справи №591/8116/19 за скаргою ОСОБА_5 , поданої в порядку ст.206 КПК України, направлені для розгляду до Ковпаківського районного суду м.Суми.
Керуючись ст.206 КПК України,-

ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні скарги ОСОБА_5 відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція безпосередньо до Сумського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту проголошення, а засудженим в той же строк з моменту вручення копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1