КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,
представника потерпілих та
цивільних позивачів адвоката ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_11 ,
обвинуваченого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000427 стосовно

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Снітків Мурованокуриловецького району Вінницької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_11 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2019 року ОСОБА_12 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, з відбуванням покарання в кримінально-виконавчій установі.

_________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/349/2020 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_13
Категорія: ч. 3 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_1
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено частково та постановлено стягнути з ОСОБА_12 на її користь на відшкодування шкоди завданої смертю ОСОБА_14 - 2 408,34 грн. щомісячно, починаючи з 09.07.2018 року до 01.04.2032 року, і на відшкодування моральної шкоди 1 500 000 грн.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_15 задоволено та постановлено стягнути з ОСОБА_12 на його користь на відшкодування моральної шкоди 500 000 грн.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено та постановлено стягнути з ОСОБА_12 на його користь на відшкодування моральної шкоди - 1 000 000 грн.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_16 задоволено та постановлено стягнути з ОСОБА_12 на його користь на відшкодування моральної шкоди 200 000 грн.

Цивільний позов ОСОБА_17 задоволено та постановлено стягнути з ОСОБА_12 на його користь на відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

Цивільний позов Приватного підприємства «Автомагістраль» задоволено частково та постановлено стягнути з ОСОБА_12 на користь Приватного підприємства «Автомагістраль» на відшкодування матеріальної шкоди 81 494,79 грн.

Цим же вироком вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Суд визнав доведеним, що 09 липня 2018 року приблизно о 08 годині 40 хвилин ОСОБА_12 , перебуваючи у хворобливому стані (маючи захворювання «Гіпертонічна хвороба ІІ стадія 3-го ступеню ризик 3-й (високий); СН 1 ст. Цукровий діабет ІІ тип, середнього ступеня важкості в стадії субкомпенсації», що, відповідно до Переліку захворювань і вад, при яких особа не може бути допущена до керування відповідними транспортними засобами, затвердженого наказом МОЗ України № 299 від 24.12.1999 року, є протипоказаними для водіння транспортними засобами категорії «В»), чим порушив вимоги пункту 2.9 (б) Правил дорожнього руху, відповідно до якого «водієві забороняється керувати транспортним засобом у хворобливому стані, у стані стомлення, а також перебуваючи під впливом лікарських препаратів, що знижують швидкість реакції і увагу», керуючи технічно справним автомобілем «Opel Vectra 2.2», номерний знак НОМЕР_1 , на 38-му кілометрі + 900 метрів автомобільної дороги Київ-Одеса в напрямку міста Одеси (поблизу села Хлепча Васильківського району Київської області), в порушення вимог пункту 2.3 (б) Правил дорожнього руху, відповідно до якого «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі», проявив злочинну недбалість, не був уважним, невірно зреагував на зміну дорожньої обстановки (звуження дороги у зв`язку із ремонтними роботами), в порушення вимог пункту 2.3 (д) Правил дорожнього руху, згідно з яким «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху», своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, в порушення вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху, відповідно до якого «перед початком руху, перестроюванням або будь-якою зміною напрямку руху водій повинен впевнитись, що це буде безпечно та не створить перешкод або загрози іншим учасникам дорожнього руху», не переконавшись в безпечності своїх дій, ігноруючи дорожні знаки 4.7 «Об`їзд перешкоди з правого боку» та 1.37 «Дорожні роботи», виїхав на належним чином огороджену ділянку дороги, де проводилися дорожні роботи та здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 .
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходи ОСОБА_14 та ОСОБА_18 від отриманих тілесних ушкоджень загинули, а потерпілі ОСОБА_15 і ОСОБА_16 отримали тілесні ушкодження.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 206 від 06.09.2018 року, смерть ОСОБА_14 настала від відкритої черепно-мозкової травми з численними переломами кісток склепіння та основи черепа, крововиливами під тверду та м`яку мозкові оболонки та у шлуночки головного мозку, раною на лобі, численними саднами на тілі. Між даною травмою та смертю існує прямий причинний зв`язок. Вказана черепно-мозкова травма відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Тілесні ушкодження у ОСОБА_14 виникли від дії тупих твердих предметів, можливо в строк та за обставин вказаної ДТП.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 204 від 12.09.2018 року, смерть ОСОБА_18 настала від закритої внутрішньочерепної травми з численними саднами обличчя, синцем в лівої навколоочної ділянки, забитою раною нижньої губи, крововиливом в м`які тканини голови, крововиливами під тверду та м`які оболонки головного мозку, вогнищем забою тканини мозку на зовнішній поверхні правої тім`яної долі та вторинними крововиливами в стовбур головного мозку, що підтверджується даними судово-гістологічної експертизи. Вказана внутрішньочерепна травма кваліфікується як тяжке тілесне пошкодження, що привело до смерті потерпілого та виникла внаслідок неодноразових травмуючих дій в ділянку обличчя ОСОБА_18 тупих предметів незадовго до поступлення останнього в стаціонар. При судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_18 також виявлені:

- численні садна верхніх, нижніх кінцівок та тулуба; синець лівої підщелепної ділянки; крововиливи в м`які тканини в ділянках пошкоджень, крововиливи під плевру легень та в заочеревну клітковину - відносно живих осіб якікваліфікуються як легкі тілесні пошкодження, відношення до безпосередньої причини смерті не мають, та виникли внаслідок неодноразових травмуючих дій у вказані ділянки тіла ОСОБА_18 тупих предметів незадовго до поступлення останнього в стаціонар;
- відкритий перелом обох кісток лівої гомілки - відносно живих осіб яких кваліфікується як тяжке тілесне пошкодження за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення, відношення до безпосередньої причини смерті не має, та виник внаслідок травмуючої дії в задню поверхню лівої гомілки ОСОБА_18 тупого предмета незадовго до поступлення останнього в стаціонар.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 223 від 09.10.2018 року, ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження у вигляді: саден та ран на обличчі, перелому правої ключиці, переломів кісток тазу, розривів тонкої та брижі товстої кишок, розриву сечового міхура. Дані тілесні ушкодження утворилися від дії тупих предметів, можливо в строк та за обставин вказаної ДТП. Тілесні ушкодження у ОСОБА_15 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 275 від 01.11.2018 року, ОСОБА_16 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому обох кісток правої гомілки, рани волосяної частини голови ліворуч, саден на обличчі. Дані тілесні ушкодження виникли від дії тупих предметів, можливо в строк та за обставин вказаної ДТП. Тілесні ушкодження у ОСОБА_16 в сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки переломи кісток правої гомілки викликали тривалий розлад здоров`я.

На вказаний вирок суду захисник ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на однобічність і неповноту судового слідства та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого, а також задоволення розміру відшкодування матеріальної та моральної шкоди по цивільним позовам, просить змінити вирок суду, призначивши ОСОБА_12 покарання за ч. 3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. Цивільні позови ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 300 000 грн.; на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 300 000 грн.; на користь ОСОБА_15 моральну шкоду в розмірі 70 000 грн.; на користь ОСОБА_16 моральну шкоду в розмірі 40 000 грн.; на користь ОСОБА_17 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. В цивільному позові ПП «Автомагістраль» до ОСОБА_12 відмовити повністю.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що зазначення суду першої інстанції в оскаржуваному вироку того, «що допитаний в судовому засіданні в якості обвинуваченого ОСОБА_12 повідомив суду, що коли він отямився, то побачив, що розбите лобове скло, автомобіль був зупинений, але з ввімкненим двигуном», є невідповідними, оскільки ОСОБА_12 під час допиту у судовому засіданні про це не зазначав, а навпаки вказував на те, що, прийшовши до тями, його автомобіль стояв із вимкнутим двигуном, окрім того, ОСОБА_12 не ставив коробку передач в нейтральне положення, а тому автомобіль на увімкненій передачі фізично неспроможний стояти із увімкненим двигуном, що додатково підтверджується протоколом допиту підозрюваного, відібраного в процесі досудового розслідування.
Також зазначає, що дана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок того, що за лічені секунди до трагедії ОСОБА_12 раптово відчув слабкість, запаморочення та втратив свідомість, причиною якої став інсульт головного мозку, але, оскільки ОСОБА_12 , перебуваючи після ДТП у Васильківській ЦРЛ, не в повній мірі був обстежений, а саме: не було зроблено магнітно-резонансну томографію (МРТ) головного мозку, то в подальшому він позбавлений можливості довести той факт, що в момент ДТП у нього відбувся інсульт головного мозку, внаслідок якого він втратив свідомість.
Між тим, відповідно до Виписки із медичної картки амбулаторного, стаціонарного хворого, ОСОБА_12 10.07.2018 року було виписано з Васильківської ЦРЛ з діагнозом гіпертонічний криз та цукровий діабет тип 2, а, відповідно до даних МРТ від 27.07.2019 року, проведеного у Київській міській клінічній лікарні № 12, де він перебував на стаціонарному лікуванні та обстеженні, у зв`язку з тим, що його стан здоров`я не покращувався, у ОСОБА_12 наявний інсульт, однак через те, що не вчасно було проведено МРТ головного мозку, експерти при складанні судової медичної експертизи не можуть в категоричній формі стверджувати, що у ОСОБА_12 інсульт відбувся саме в момент ДТП.

Водночас щодо твердження експертів судово-медичної експертизи, що, згідно із наданою медичною документацією, пацієнт до ДТП за медичною допомогою з приводу виявлених у нього захворювань не звертався, тобто його не турбували симптоми наявних (виявлених) хвороб, зазначає, що до моменту ДТП у ОСОБА_12 не було інсульту і жодним чином він у нього не проявлявся та не турбував наявними симптомами.
Вказує й на те, що можливо було б уникнути даного нещасного випадку та таких тяжких наслідків, якби були дотримані правила стандартів СОУ 45.2-6:2006 «Порядок огородження та організація дорожнього руху в місцях проведення дорожніх робіт з будівництва та реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг», оскільки, згідно схеми до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, автомобіль «Камаз», р.н. НОМЕР_2 , з якого, згідно пояснень працівників ПП «Автомагістраль», в момент ДТП розвантажувались дорожні знаки, та автомобіль «Mercedes Sprinter», р.н. НОМЕР_3 , який привіз працівників, всупереч п. 7.3.2 СОУ 45.2-6:2006, знаходились безпосередньо в межах ділянки, місця проведення дорожніх ремонтних робіт, а не на відстані 30-40 метрів до початку виконання таких ремонтних робіт, і тому дані автомобілі не виконували належним чином захисну функцію.
Крім того, відповідно до пояснень працівників ПП «Автомагістраль», вони зібрались на нараду по праву сторону автомобіля «Mercedes Sprinter», тобто в зоні підвищеної небезпеки (ліва смуга швидкісної траси), і під час проведення наради знаходились хоч і в межах тимчасового огородження дороги, однак фактично знаходились на проїжджій частині дороги і не були належним чином захищені від наїзду стороннього транспорту, тобто, під час проведення наради на ділянці проведення дорожніх робіт, відповідальною особою за проведення такої наради було проігноровано норми та правили безпеки під час виконання дорожніх робіт і фактично працівники, під час проведення наради, були зібрані в групу та знаходились на проїжджій частині і піддавались ризику наїзду на них автомобілів.
Звертає увагу й на те, що, відповідно до наданих свідчень у судовому засіданні свідка ОСОБА_19 , в момент удару звуків різкого гальмування він не чув, а також, згідно схеми з місця ДТП, на проїжджій частині, де відбулась дорожньо-транспортна пригода, відсутні сліди від екстреного гальмування, що підтверджує те, що під час ДТП ОСОБА_12 внаслідок інсульту міг втратити свідомість, тому зупинка автомобіля відбулась в результаті наїзду на сторонні предмети, зокрема, знаки та мішок з піском.

Разом з тим, ОСОБА_12 жодним чином не заперечує, що саме його дії перебувають у причино-наслідковому зв`язку у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої двоє потерпілих загинули, а двоє зазнали тяжкі тілесні ушкодження та тілесні ушкодження середньої тяжкості, та в повній мірі визнає свою вину і щиро кається у вчинені ним кримінального діяння, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, санкція за яке передбачає позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.
Однак, суд першої інстанції, постановивши обвинувальний вирок, призначив покарання ОСОБА_12 у виді позбавлення волі строком на 10 років, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі засудженого та за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок суворості, що є також наслідком однобічності та неповноти судового слідства, оскільки не були належним чином з`ясовані з достатньою повнотою дані про особу засудженого.

Також апелянт не погоджується з висновком суду щодо відсутності обставин, що пом`якшують покарання, оскільки ОСОБА_12 , як на досудовому, так і на судовому слідстві, визнавав свою вину у скоєному злочині в повному обсязі, щиро розкаявся у скоєному та неодноразово наголошував на тому, що дуже жалкує та винить себе в тому, що внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась з його вини, загинули інші люди, при цьому активно сприяв розкриттю злочину на досудовому слідстві, тому вказані обставини, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, є обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого.

Твердження ж суду, що показання обвинуваченого відносно того, що він на мить втратив керування транспортним засобом через запаморочення і тимчасову втрату свідомості, є не інакше як обраним способом захисту та бажанням обвинуваченого виключити свою невинуватість у вчинені даного суспільно небезпечного діяння, є хибними, оскільки ОСОБА_12 не має на меті уникнути відповідальності за спричинене правопорушення, жодним чином не заперечує факту дорожньо-транспортної пригоди та того, що його дії перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, однак ОСОБА_12 хотів лише вказати, що дана трагедія відбулась внаслідок інсульту, який стався в нього під час ДТП, а він не мав на меті настання ДТП, і даний інсульт жодним чином не знімає відповідальності із нього. Своєї вини у вчиненні дорожньо-транспортної події ОСОБА_12 не заперечував та визнавав її як на досудовому розслідуванні, так і в судовому розгляді.
Крім того, після дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 особисто телефонував до потерпілих та вибачався перед ними і пропонував їм матеріальну допомогу, а в подальшому на адреси потерпілих неодноразово надсилалися листи-пропозиції щодо компенсації матеріальних та моральних затрат. Відповідно до розписки ОСОБА_17 , отримав від ОСОБА_20 матеріальну допомогу в розмірі 3 000 грн., а ОСОБА_16 - 5 000 грн. для лікування та інших витрат в результаті ДТП, а інші потерпілі від будь-якої допомоги від ОСОБА_12 відмовилися.

При цьому, після настання дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 не намагався зникнути з місця злочину та, впродовж досудового розслідування і розгляду справи в суді, добросовісно виконував покладені на нього обов`язки як на підозрюваного, а в подальшому на обвинуваченого, і впродовж всього часу не намагався уникнути відповідальності та з`являвся до слідчого, прокурора та до суду на всі виклики вчасно та без жодних зауважень.
Також суд першої інстанції, призначаючи покарання, не врахував ту обставину, що ОСОБА_12 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, а, згідно характеристики з місця робити та місця проживання, зарекомендував себе з позитивної сторони, ввічливий, товариський, працьовитий, бере активну участь у громадському житті будинку, має високий авторитет та повагу серед робітників та підлеглих, та за весь період роботи жодних дисциплінарних стягнень на нього не накладались, а 14 серпня 2005 року за вагомий особистий внесок у розвиток будівельної галузі, високий професіоналізм отримав подяку від Київського міського голови ОСОБА_21 . Отже, ОСОБА_12 не являється суспільно небезпечною особою, яку потрібно ізолювати від суспільства за ґратами.

Не було враховано судом першої інстанції і те, що в діях ОСОБА_12 не вбачається жодного умислу настання дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої двоє потерпілих від отриманих тілесних ушкоджень померли, а інші потерпілі отримати тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, та не має жодного мотиву, оскільки дані наслідки злочинного діяння відбулись виключно з необережності, в чому ОСОБА_12 щиро розкаюється та готовий відшкодувати потерпілим матеріальну і моральну шкоду, однак ті суми які були задоволені судом по цивільних позовах, ОСОБА_12 об`єктивно не спроможний відшкодувати, а тому буде відшкодовувати їх по мірі можливості.
Окрім того, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_12 була застрахована в ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієна Іншуранс Груп», тому потерпілі отримають від ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієна Іншуранс Груп» страхові виплати, а враховуючи розміри лімітів страхових виплат, то в частині відшкодування матеріальних та моральних збитків ОСОБА_12 забезпечив дані відшкодування.
Також, відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, з 17.07.1980 р. по теперішній час ОСОБА_12 перебуває у шлюбі з ОСОБА_20 , від шлюбу мають двох синів, та проживає разом зі своєю родиною, має дуже міцні сімейні стосунки, займається вихованням двох внуків та допомагає своїм синам у побуті, за місцем проживання зарекомендував себе як примірний сім`янин, який постійно дбає про свою родину та намагається забезпечити її нормальними умовами для існування.
Крім того, водійський стаж ОСОБА_12 становить понад 25 років і за весь цей час з його вини не було вчинено жодного ДТП та взагалі він жодного разу не притягався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху. При цьому під час даної пригоди ОСОБА_12 не перебував у стані алкогольного сп`яніння, не перевищував швидкості, дотримувався всіх правил дорожнього руху, однак, у зв`язку із станом його здоров`я, допустив наїзд на пішоходів. До того ж в даній справі відсутні будь-які обтяжуючі обставини, а тому застосування до ОСОБА_12 вищої міри покарання строком на 10 років позбавлення волі є необґрунтованим та безпідставним.

Окрім цього ОСОБА_12 зараз 65 років і на даний час стан здоров`я його перебуває в поганому стані, його постійно турбує головний біль та підвищений артеріальний тиск, а внаслідок інсульту погіршилась координація рухів, тому щоб не допустити погіршення здоров`я, він змушений постійно приймати лікарські препарати.
Тому, враховуючи пенсійний вік ОСОБА_12 , соціальне становище в родині та суспільстві, а також те, що злочин, передбачений ч. 3 ст. 286 КК України, відноситься до необережних злочинів, покарання у виді позбавлення волі не буде нести на меті виправлення засудженого та запобігання вчиненню нового злочину, оскільки ОСОБА_12 в повній мірі усвідомлює наслідки вчиненого злочину, щиро кається у заподіяному та не має на меті вчиняти будь-яких інших злочинів.
За таких обставин, беручи до уваги наведене та враховуючи обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, справедливим покаранням для ОСОБА_12 за ч. 3 ст. 286 КК України є позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, а застосування міри відповідальності, що не пов`язана із обмеженням волі, а із застосуванням ст. 75 КК України, буде необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та надасть реальну можливість надавати значну матеріальну допомогу потерпілим та їх сім`ям.
Звертає увагу і на судову практику щодо стягнення розміру моральної шкоди заподіяної внаслідок смерті потерпілих, яка на кожного загиблого становить 300 000 грн., однак судом першої інстанції було прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_12 на користь потерпілої ОСОБА_7 моральної шкоди в розмірі 1 500 000 грн., а на користь ОСОБА_8 моральної шкоди - 1 000 000 грн., яка є надто завищеною та необґрунтованою.

Також судом було задоволено частково майнові вимоги потерпілої ОСОБА_7 та стягнуто на її користь з ОСОБА_12 майнову шкоду, у зв`язку із втратою годувальника в розмірі 397 376,10 грн., з урахуванням ч. 1 ст. 1202 ЦК України, дані платежі здійснюються щомісячно в розмірі 2 408,34 грн. до досягнення меншою дитиною ОСОБА_22 чотирнадцяти років, вимоги в цій частині є справедливими, обґрунтованими та реальними до виконання.
Крім того, на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_12 була застрахована в ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієна Іншуранс Груп», тому воно взяло на себе відповідальність щодо врегулювання наслідків даної події та відшкодування потерпілій стороні в межах ліміту суми грошових коштів у розмірі 200 000 гривень на одного потерпілого.

Разом з тим, згідно п. 27.2 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Отже, мінімальна регламентна виплата ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієна Іншуранс Груп» по даному страховому випадку по одному потерпілому повинно становити 134 028 грн., тому потерпіла ОСОБА_7 отримає значні виплати в цілому.

Також судом першої інстанції було стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 1 500 000 грн., але даний розмір моральної шкоди є необґрунтованим та безпідставним, оскільки ОСОБА_7 обґрунтувала заподіяну їй моральну шкоду виключно словами, що містяться в позові, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння їй моральної шкоди саме у розмірі 1 500 000 грн.

Крім того, ОСОБА_12 неодноразово намагався зустрітись з ОСОБА_7 щоб особисто вибачитись та запропонувати їй щомісячну грошову допомогу до досягнення дітьми 18 річного віку та компенсацію моральної шкоди, однак вона категорично відмовилась зустрітися зі ОСОБА_12 , тому він був змушений направити на адресу ОСОБА_7 листа з пропозицією щодо надання матеріальної допомоги, але вона відмовилась від прийняття допомоги.
За таких обставин, розмір моральної шкоди в сумі 1 500 000 грн. є недоведеним та необґрунтованим, а ОСОБА_12 визнає частково позовні вимоги позивача щодо стягнення відшкодування моральної шкоди в розмірі 300 000 грн.
Також апелянт заперечує в повному обсязі і щодо часткового задоволення цивільного позову ПП «Автомагістраль», оскільки «розрахунок вартості дорожніх знаків, які були пошкоджені» за своєю правовою природою не є належним доказом розрахунку вартості матеріальних збитків, так як ціни вартості дорожніх знаків були вказані особисто позивачем та жодним чином не підтверджується, що саме ці затрати були понесені позивачем внаслідок пошкодження його майна.
Окрім цього, у судовому засіданні свідок ОСОБА_23 повідомив суду, що в його обов`язки входило ремонтувати дорожні знаки, і на момент ДТП дорожні знаки, які були збиті, вже були пошкоджені та ремонтувались.
До того ж позивачем не було надано до суду належних доказів того, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено дорожні знаки та характер їх пошкодження, та, оскільки на момент ДТП вони вже були пошкоджені, то неможливо визначити ступінь пошкодження, які наніс ОСОБА_12 , а тому позовні вимоги щодо пошкодження дорожніх знаків та розміру заподіяної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ґрунтуються лише на припущеннях позивача та не підлягають задоволенню.
Також судом першої інстанції було безпідставно частково задоволено позовні вимоги ПП "Автомагістраль" щодо відшкодування матеріального збитку заподіяного внаслідок поховання ОСОБА_14 в розмірі 73 510 грн., оскільки доказом понесення матеріальних витрат на поховання та проведення поминального обіду, є факт оплати, що підтверджується платіжним дорученням проведеного в безготівковій формі або іншим платіжним документом проведеного через касу ПП «Автомагістраль» у готівковій формі, а усні пояснення потерпілих, що вони нібито отримали від ПП «Автомагістраль» грошову компенсацію за поховання та самі товарні чеки, за якими оплата проводилась у готівковій формі, не є належним та допустимим доказом понесених затрат. Окрім того, всі матеріальні збитки в таких випадках компенсуються у повному обсязі за рахунок страхового відшкодування страховою компанією, а тому у задоволенні позовних вимог ПП «Автомагістраль» до ОСОБА_12 необхідно відмовити в повному розмірі.

Також необґрунтованими та безпідставними є розміри моральної шкоди стягнуті з ОСОБА_12 на користь: ОСОБА_8 у розмірі 1 000 000 грн., ОСОБА_15 - 500 000 грн., ОСОБА_16 200 000 грн., ОСОБА_17 - 50 000 грн., оскільки суд першої інстанції не врахував матеріальне становище засудженого, а також розмір компенсації страхового відшкодування, яку, відповідно до умов договору, взяло на себе компенсувати ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієна Іншуранс Груп», тому ОСОБА_12 визнає частково позовні вимоги щодо стягнення відшкодування моральної шкоди: ОСОБА_8 в розмірі 300 000 грн., ОСОБА_15 - 70 000 грн., ОСОБА_16 40 000 грн., ОСОБА_17 5 000 грн., оскільки останній уже частково отримав від ОСОБА_12 відшкодування моральних збитків у розмірі 3 000 грн., а в іншій частині позовних вимог необхідно відмовити.

Потерпіла ОСОБА_7 у запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 просить залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Представник потерпілих та цивільного позивача адвокат ОСОБА_10 , у запереченнях на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 просить залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів поданої стороною захисту апеляційної скарги, а також заперечення прокурорів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 , представника потерпілих та цивільного позивача адвоката ОСОБА_10 проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту,провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_12 у порушенні ним під час керування транспортним засобом правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_18 , заподіяння потерпілому ОСОБА_15 тяжких тілесних ушкоджень, а потерпілому ОСОБА_16 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, та кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 286 КК України, правильними, такими, що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та повністю підтверджені дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, які оцінені судом першої інстанції відповідно до положень ст. 94 КПК України.

При цьому, за змістом апеляційної скарги захисник ОСОБА_11 хоча і вказує на те, що стороною захисту не оспорюється, що дії ОСОБА_12 перебувають у причино-наслідковому зв`язку з вчиненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, але наводить обставини, які фактично свідчать про протилежну позицію та спростування винуватості ОСОБА_12 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, зазначаючи, що дана дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок того, що за лічені секунди до трагедії ОСОБА_12 раптово відчув слабкість, запаморочення та втратив свідомість, причиною якої став інсульт головного мозку.

Між тим, у судовому засіданні були перевірені вказані доводи сторони захисту та судом першої інстанції вони обґрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються об`єктивними доказами у провадженні, які змістовно наведені у вироку, а саме - показаннями потерпілих, свідків, а також письмовими доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достовірними.

Так, за даними висновку комісійної судово-медичної експертизи № 105/К від 04.01.2019 року, згідно даних медичної документації на ім`я ОСОБА_12 , останній після дорожньо-транспортної пригоди звертався за медичною допомогою з приводу: 09.07.2018 року «Гіпертонічна хвороба ІІ ст. 3 ступ., ризик 3 (високий). СН 1 ст. Цукровий діабет ІІ тип, середній степені важкості в стадії субкомпенсації». 25.07.2018 року «Енцефалопатія змішаного генезу (дисциркуляторна та дисметаболічна), двобічна пірамідна недостатність, виражена вестибуло-мозочкова атаксія, часті змішані вегетативно-судинні, переважно симпато-адреналовіпароксизми, субкортикальні одиночні вогнища в лобних та тім`яних частинах розмірами 1-4 мм, вогнище в правій задньо-лобній області розмірами 7,0 х 4,0 мм за даними МРТ 27.07.2018 року, помірні загально мозкові явища ірритативного характеру, ознаки залученності дієнцефально-стовбурових структур у вигляді білатерально-синхронних спалахів за даними ЕЕГ 26.07.2018 року. Церебральний артеросклероз. Стеноз загальної сонної артерії справа до 25 %, внутрішньої сонної артерії зліва 30 % за даними УЗДГ від 26.07.2018 року. На час обстеження членами комісії експертів загальний стан здоров`я ОСОБА_12 був задовільний.
Для об`єктивного встановлення, яким саме чином проявлялася клінічна симптоматика вищевказаних хвороб ОСОБА_12 на момент ДТП 09 липня 2018 року - судово-медичних даних не мається. Згідно із наданою медичною документацією, пацієнт до дорожньо-транспортної пригоди 09.07.2018 року не звертався за медичною допомогою з приводу виявлених у нього захворювань, тобто його не турбували симптоми наявних (виявлених) хвороб. Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я № 299 від 24.12.1999 року «Про затвердження Переліку захворювань і вад, при яких особа не може бути допущена до керування відповідними транспортними засобами», у ОСОБА_12 наявні медичні протипоказання для керування транспортними засобами, за якими він взагалі не мав право на водіння автомобіля, згідно пунктів 25 «Гіпертонічна хвороба ІІ-ІІІ ст.» за 28 «Діабет» (т. 4, а.п. 82 - 166).

Отже, даними висновку судово-медичної експертизи встановлено, що ОСОБА_12 вже після дорожньо-транспортної пригоди звертався за медичною допомогою 09.07.2018 року з приводу «Гіпертонічна хвороба ІІ ст. та Цукровий діабет ІІ типу».
Проте на час обстеження членами комісії експертів загальний стан здоров`я ОСОБА_12 був задовільний.

Між тим, стороною захисту жодних доказів того, що в момент дорожньо-транспортної пригоди у ОСОБА_12 стався інсульт головного мозку не було надано, а є власним припущенням, виходячи з даних МРТ, проведеного лише 27.07.2018 року, що були і в розпорядженні експертів, якими наявність такого не підтверджено за відсутності судово-медичних даних того, яким саме чином проявлялася клінічна симптоматика вищевказаних хвороб ОСОБА_12 на момент ДТП 09 липня 2018 року, та який до дорожньо-транспортної пригоди 09.07.2018 року не звертався за медичною допомогою з приводу виявлених у нього захворювань, тобто його не турбували симптоми наявних (виявлених) хвороб.

На необґрунтованість таких тверджень сторони захисту, що ОСОБА_12 перед дорожньо-транспортною пригодою втратив свідомість внаслідок перенесеного інсульту вказує і подальша поведінка ОСОБА_12 після дорожньо-транспортної пригоди, який, за його ж показаннями та показаннями допитаних в суді свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 відповідно до того, свідками яких подій у той період вони були, одразу вийшов з автомобіля, побачив обстановку та сів назад в автомобіль, де чекав поліцію, та подзвонив сину і повідомив, що трапилось ДТП, однак про те, що втратив свідомість та погано себе почуває не повідомляв, та тривалий час - майже годину, екстрену медичну допомогу не викликав, і лікарям, які прибули на місце пригоди, на погане самопочуття не скаржився, а медична допомога йому була викликана вже через деякий час після приїзду його сина.

При цьому, за висновком комісійної судово-медичної експертизи № 105/К від 04.01.2019 року, беззаперечно та категорично встановлено, що у ОСОБА_12 наявні медичні протипоказання для керування транспортними засобами, за якими він взагалі не мав право на водіння автомобіля, згідно пунктів 25 «Гіпертонічна хвороба ІІ-ІІІ ст.» за 28 «Діабет» (т. 4, а.п. 82 - 166).

Тому, на переконання колегії суддів, доводи в суді першої інстанції ОСОБА_12 , що він на мить втратив керування транспортним засобом через запаморочення і тимчасову втрату свідомості, причиною якої став інсульт головного мозку, які є аналогічними доводами апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 , як такі, що спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, які узгоджуються між собою і відповідають фактичним обставинам провадження, суд першої інстанції у вироку правильно розцінив, як обраний спосіб захисту з метою уникнення відповідальності за вчинення даного суспільно небезпечного діяння.

Що стосується посилання апелянта про те, що в суді ОСОБА_12 не повідомляв того, що коли він отямився, то побачив, що розбите лобове скло, автомобіль був зупинений, але з ввімкненим двигуном, а навпаки вказував на те, що, прийшовши до тями, його автомобіль стояв із вимкнутим двигуном, то вони не відповідають дійсності, оскільки за показаннями ОСОБА_12 в суді першої інстанції, він отямився, коли автомобіль вже стояв, побачив розбите лобове скло, та він заглушив його.

Наведені апелянтом твердження про можливість уникнення дорожньо-транспортної пригоди і таких тяжких наслідків, якби були дотримані правила стандартів СОУ 45.2-6:2006 «Порядок огородження та організація дорожнього руху в місцях проведення дорожніх робіт з будівництва та реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг», а під час проведення наради на ділянці проведення дорожніх робіт, відповідальною особою за проведення такої наради були б забезпечені норми та правили безпеки під час виконання дорожніх робіт, за яких працівники, під час проведення наради, не були б зібрані в групу та не знаходились на проїжджій частині, щоб не піддаватись ризику наїзду на них автомобілів, стороною захисту в суді першої інстанції не висловлювалися.
Між тим, надаючи оцінку цим твердженням, колегія суддів звертає увагу на те, що, за дослідженими в суді першої інстанції доказами, зокрема - за даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 09.07.2018 року зі схемою та фототаблицею до нього, який був досліджений в суді першої інстанції, на місці проведення дорожніх робіт були наявні і дорожні знаки, що вказували на проведення ремонтних робіт, обмеження швидкості руху, об`їзду перешкоди з правого боку, і огородження (т. 3 а.п. 139-154), а за показаннями потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , котрі були допитані в судовому засіданні,всі працівники, які виконували дорожні роботи, перебували в межах огородженої ділянки проїзної частини, що не оспорюється і апелянтом, та де й стався наїзд автомобілем під керуванням ОСОБА_12 на ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , що беззаперечно вказує на недотримання ОСОБА_12 вимог п. 10.1 ПДР України, дорожніх знаків 4.7 "Об`їзд перешкоди з правого боку" та 1.37 "Дорожні роботи", які й перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.
Отже, посилання у апеляційній скарзі захисника ОСОБА_11 щодо недотримання правил стандартів щодо огородження та організації дорожнього руху в місцях проведення дорожніх робіт з будівництва та реконструкції, ремонту та утримання автомобільних доріг та неналежного забезпечення відповідальною особою за проведення наради норм та правили безпеки працівників під час виконання дорожніх робіт, як причин та умов, що сприяли виникненню дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків, є безпідставними, а висновки суду про порушення саме ОСОБА_12 правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому ОСОБА_16 середньої тяжкості тілесне ушкодження, потерпілому ОСОБА_15 тяжкі тілесні ушкодження і загибель ОСОБА_14 та ОСОБА_18 ,відповідають фактичним обставинам провадження.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді провадження в суді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення, наведені у вироку докази зібрані у відповідності до вимог КПК України, обґрунтовано визнані належними і допустимими та такими, що доводять винуватість ОСОБА_12 у порушенні ним під час керування транспортним засобом правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_18 , заподіяння потерпілому ОСОБА_15 тяжких тілесних ушкоджень, а потерпілому ОСОБА_16 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, отже дії ОСОБА_12 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 286 КК України.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_12 , суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким злочином, дані про його особу, який зареєстрований та постійно проживає у місті Києві, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога і психіатра, є людиною пенсійного віку, офіційно працевлаштований, одружений, хворіє на «Гіпертонічну хворобу ІІ стадія 3-го ступеню ризик 3-й (високий); СН 1 ст. Цукровий діабет ІІ тип, середнього ступеня важкості в стадії субкомпенсації», не судимий, а також відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих його покарання обставин.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про безпідставне неврахування судом такої пом`якшуючої покарання ОСОБА_12 обставини, як його щире каяття, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки з урахуванням позиції ОСОБА_12 в суді першої інстанції щодо його відношення до інкримінованого злочину та обставин його вчинення - заперечення факту ДТП внаслідок порушення ним Правил дорожнього руху із посиланням на запаморочення і втрату свідомості, що спростовано під час судового провадження у суді першої інстанції, суд визнав позицію ОСОБА_12 нещирою та не знайшов підстав для визнання наявності такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, з чим погоджується і колегія суддів, виходячи з такої ж позиції щодо відношення ОСОБА_12 до інкримінованого злочину і за змістом апеляційної скарги, в якій, хоча і зазначається, що ОСОБА_12 повністю визнавав і визнає свою вину, але послідовно стверджується, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок того, що за лічені секунди до трагедії ОСОБА_12 раптово відчув слабкість, запаморочення та втратив свідомість, причиною якої став інсульт головного мозку, відшуковується можливість перекласти відповідальність за наслідки дорожньо-транспортної пригоди на працівників дорожньої служби через недотримання порядку огородження та організації дорожнього руху в місці проведення дорожніх робіт, при цьому ОСОБА_12 заперечував і заперечує цивільні позови, дієвих заходів до відшкодування завданої шкоди не вживав і не вживає, а лише виказує наміри про її відшкодування частинами в майбутньому, ставлячи потерпілих в залежність від його майнового стану, але в той же час вживши активних заходів до його погіршення та розпорядження належним йому майном, зокрема - після дорожньо-транспортної пригоди здійснив переоформлення права власності на садовий будинок АДРЕСА_2 на свого сина, що обвинувачений підтвердив під час розгляду в суді першої та апеляційної інстанцій, що в цілому не свідчить про критичну оцінку ним своєї поведінки, визнання своєї провини і готовність нести покарання та відшкодовувати завдану шкоду.

З урахуванням наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що, на противагу твердженням захисника в апеляційній скарзі, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_12 покарання дотримався вимог ст. 65 КК України, і, врахувавши при цьому і всі ті обставини, на які посилається апелянт, що стосуються особи обвинуваченого, як то, що він раніше не судимий і не притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України, має родину, позитивно характеризується в суспільстві та побуті, його вік та стан здоров`я, і конкретні обставини провадження, як то: ігнорування обвинуваченим встановлених правил безпеки дорожнього руху, нехтування забороною на керування транспортними засобами в хворобливому стані, що призвело до позбавлення життя і здоров`я інших людей, які за Конституцією України визнаються найвищою соціальною цінністю, що у даному випадку виразилося в активних діях обвинуваченого по керуванню автомобілем, який є джерелом підвищеної небезпеки, та які, хоча і вказують на вчинення ОСОБА_12 злочину з необережності, але внаслідок тяжкості спричинених ним наслідків - загибель потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_18 та заподіяння потерпілому ОСОБА_15 тяжких тілесних ушкоджень, а потерпілому ОСОБА_16 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, не дають підстав для висновку про можливість його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових злочинів при призначенні йому покарання у меншому розмірі, а тим більше без ізоляції від суспільства, прийшов до правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_12 основного покарання саме у виді позбавлення волі та обґрунтовано призначив йому таке покарання у межах, передбачених санкцією ч. 3 ст. 286 КК України, а саме - у розмірі 10 років позбавлення волі.
Призначення іншого покарання не буде відповідати характеру вчиненого злочину, його суспільній небезпеці та особі обвинуваченого, оскільки з урахуванням конкретних обставин провадження, особи винного, на переконання колегії суддів, покарання, призначене судом першої інстанції, - є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_12 та попередження вчинення нових злочинів.

При цьому зазначені захисником дані про посткримінальну поведінку обвинуваченого, як то, що після настання дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_12 не намагався зникнути з місця злочину та, впродовж досудового розслідування і розгляду справи в суді, добросовісно виконував покладені на нього обов`язки підозрюваного та обвинуваченого, і не намагався уникнути відповідальності, в даному випадку не є тими обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, та які б давали підстави для призначення йому покарання у виді позбавлення волі в меншому розмірі, ніж призначив суд першої інстанції, а тим більше із застосуванням положень ст. 75 КК України, оскільки така поведінка є не лише морально-етичним, але й процесуальним обов`язком обвинуваченого.

З урахуванням того, що колегія суддів погоджується з видом та розміром призначеного судом першої інстанції ОСОБА_12 покарання, відсутні і правові підстави для застосування ст. 75 КК України.

З огляду на грубе порушення ОСОБА_12 вимог Правил дорожнього руху, яке призвело до спричинення смерті потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_18 та заподіяння потерпілому ОСОБА_15 тяжких тілесних ушкоджень, а потерпілому ОСОБА_16 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Також, у відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною третьою зазначеної норми передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При вирішенні цивільних позовів потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та цивільного позивача ОСОБА_17 в частині відшкодування кожному з них моральної шкоди, завданої злочинними діяннями обвинуваченого ОСОБА_12 , суд першої інстанції, у відповідності зі ст. 23 ЦК України, врахував, що в результаті вчинення злочину кожен з вказаних потерпілих зазнав непоправних моральних страждань, які вплинули на психологічний та загальноемоційний стан кожного з них.

Так, вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_7 суд врахував характер, ступінь та обсяг моральних переживань потерпілої у зв`язку із втратою 09.07.2018 року чоловіка ОСОБА_14 , 1986 р.н., на утриманні якого вона перебувала, знаходячись у відпустці по догляду за дитиною ОСОБА_30 до досягнення трирічного віку, та необхідністю самостійно утримувати двох малолітніх дітей - доньки ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньки ОСОБА_32 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , їх тривалість, наявність причинного зв`язку між вчиненим і моральною шкодою, яка настала, роль і ступінь участі обвинуваченого у її заподіянні, порушення життєвих сімейних зв`язків, які поновити неможливо, тяжкість вимушених змін у житті потерпілої, час і зусилля необхідні для відновлення її душевного стану, і виходячи із принципу розумності та справедливості, на противагу доводам захисника, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення її цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди на суму 1 500 000 грн., з чим також погоджується і суд апеляційної інстанції.

Визначаючи розмір моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_8 , районний суд врахував її характер, ступінь та обсяг моральних переживань потерпілого у зв`язку із втратою сина ОСОБА_18 , 1996 р.н., їх тривалість, наявність причинного зв`язку між вчиненим і моральною шкодою, яка настала, роль і ступінь участі обвинуваченого у її заподіянні, який своїми діями позбавив життя 22-річну молоду людину, порушення у зв`язку з цим життєвих сімейних зв`язків, які поновити неможливо, тяжкість вимушених змін у житті потерпілого, час і зусилля необхідні для відновлення його душевного стану.
А тому, з урахуванням вищезазначених обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди 1 000 000 гривень, що, всупереч тверджень апелянта, є обґрунтованим і відповідає критеріям розумності і справедливості.

Також, на противагу посиланням апелянта, обґрунтованим є рішення суду першої інстанції і про стягнення з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_15 моральної шкоди в розмірі 500 000 грн., яка визначена з урахуванням характеру, ступеню та обсягу моральних переживань потерпілого у зв`язку із втратою здоров`я та перенесеними медичними операціями, їх тривалості, наявності причинного зв`язку між вчиненим і моральною шкодою, яка настала, ролі і ступеню участі обвинуваченого у її заподіянні, порушення життєвих зв`язків, тяжкості вимушених змін у житті потерпілого, часу і зусиль необхідних для відновлення його душевного стану.
Колегія суддів вважає, що такий розмір моральної шкоди є співмірним із заподіяною шкодою потерпілому ОСОБА_15 , 1998 р.н., і відповідає характеру та обсягу тих фізичних та душевних страждань і переживань, які він поніс в результаті дій ОСОБА_12 , і зокрема - відповідає характеру отриманих ОСОБА_15 тяжких тілесних ушкоджень, що призвело до тривалого розладу його здоров`я та він на протязі певного часу відчував фізичний біль і тривалий час перебував на лікуванні, був позбавлений можливості працювати та вести звичайний для нього спосіб життя, а також, відповідно до положень ст. 23 ЦК України, критеріям розумності і справедливості.

З аналогічних підстав, на переконання колегії суддів, обґрунтовано визначено і розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_16 , який внаслідок дій обвинуваченого отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, внаслідок чого певний період часу перебував на лікуванні, відчував фізичний біль, у зв`язку з отриманими травами, і переніс медичні операції, у розмірі 200 000 грн. та цивільного позивача ОСОБА_17 , на якого був здійснений наїзд ОСОБА_12 , в результаті чого він отримав легкі тілесні ушкодження, та став свідком загибелі колег по роботі і отримання тілесних ушкоджень іншими потерпілими, у розмірі 50 000 грн., що відносно кожного з них відповідає характеру, ступеню та обсягу їх моральних переживань у зв`язку із втратою здоров`я, їх тривалості, порушенням життєвих зв`язків, тяжкості вимушених змін у житті кожного з них, часу і зусиллям необхідним для відновлення їх душевного стану.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів, визнаючи обґрунтованими суми моральної шкоди, що присуджені судом першої інстанції до стягнення з ОСОБА_12 на користь кожного з потерпілих, вважає протилежні тому твердження апелянта безпідставними, адже вочевидь, що ситуація, пов`язана з дорожньо-транспортною пригодою, яка виникла внаслідок недотриманням ОСОБА_12 під час керування транспортним засобом правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_18 , заподіяння потерпілому ОСОБА_15 тяжких тілесних ушкоджень, потерпілому ОСОБА_16 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а ОСОБА_17 легких тілесних ушкоджень, була психотравмуючою для кожного з потерпілих та мала наслідком значні моральні переживання, у зв`язку з втратою близьких людей, отриманням тілесних ушкоджень різного ступеню тяжкості із завданням фізичного болю і страждань від ушкодження здоров`я, порушення нормальних життєвих зв`язків, а доказів на спростування цього стороною захисту надано не було.

Що стосується доводів апелянта про неправомірність заявлення вимог про відшкодування шкоди до ОСОБА_12 через те, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_12 була застрахована в ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієна Іншуранс Груп», яке взяло на себе відповідальність щодо врегулювання наслідків даної події, тому потерпілі отримають відшкодування в межах ліміту суми грошових коштів, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Так, за змістом Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ( статті 9, 22-31, 35, 36), настання страхового випадку (вчинення ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілим відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок указаної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі і шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування має відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено ст. 1194 ЦК України, у разі якщо страхової виплати недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої собою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Виходячи із вказаних законодавчих положень, потерпілий обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого така особа застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України, підстав.

Потерпілий вправі одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застраховано цивільно-правову відповідальність такої особи. У цьому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правову відповідальність якої застраховано, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування й звернутися до свого страховика з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі, згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

А відтак, право цивільних позивачів заявляти вимоги про відшкодування шкоди до ОСОБА_12 гарантовано законом і не може бути обмежено, а відтак, вказані доводи захисника є безпідставними.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі захисника щодо вирішення цивільного позову ПП "Автомагістраль", колегія суддів погоджується з висновком суду щодо стягнення з обвинуваченого ОСОБА_12 матеріальної шкоди в розмірі 81 494 грн. 79 коп., що складається з суми вартості пошкоджених внаслідок ДТП дорожніх знаків в розмірі 7984 грн. 79 коп. та затрат на поховання ОСОБА_14 в сумі 73 510 грн., оскільки таке рішення ухвалене з урахуванням документів, представлених в обґрунтування завданих ПП "Автомагістраль" збитків, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1166 ЦК України.

При цьому факт пошкодження дорожніх знаків, огороджувальних блоків, металевих стійок для дорожніх знаків, мішків з піском зафіксований у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди з фототаблицею до нього, що підтвердив і допитаний в суді свідок ОСОБА_23 , вказавши, що на дорозі були розкидані потрощені дорожні знаки, які були і під автомобілем "Опель", які і були причиною зупинки автомобіля, а їх кількість, найменування та вартість, зазначена у "Розрахунку вартості дорожніх знаків, які були пошкоджені", та складає 7984 грн. 79 коп. (т. 3 а.п. 139-154, т. 2 а.п. 58).

Також, наявними в матеріалах справи, товарними чеками №34 та №46 від 09.07.2018 року та витратами на проведення поминального обіду на загальну суму 73 510 грн., підтверджені понесені ПП "Автомагістраль" затрати на поховання ОСОБА_14 , які потерпілою ОСОБА_7 в даному випадку були отримані в готівковій формі та яка, у зв`язку з цим, і не заявляла вимог до ОСОБА_12 про їх відшкодування.

Тому доводи захисника про безпідставне задоволення позовних вимог ПП "Автомагістраль" у вказаній частині не заслуговують увагу.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2019 року стосовно ОСОБА_12 - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з моменту отримання її копії.

Судді:

_____________________ _____________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3