УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2019 року, стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Веселинове Миколаївської області, українця, громадянина України, з повною середньою освітою, зареєстрованого та до відбування покарання проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого 26.12.2018 року вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 КК України на 4 роки позбавлення волі,

- якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Короткий зміст ухвали.
Ухвалою суду в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі відмовлено.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Апелянт зазначає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та несправедливою по відношенню до нього. Вказує, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його заяви про застосування до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Зазначає, що під час знаходження у СІЗО стягнень та заохочень не мав. За весь період відбування покарання характеризується посередньо. Має одне стягнення (згідно із довідкою стягнення знято) та два заохочення.

Вказує, що не працевлаштований за відсутністю робочих місць, але за власною ініціативою залучається до робіт з благоустрою колонії та поліпшення житлово-побутових умов засуджених, дбайливо ставиться до майна установи.

У скоєному злочині розкаюється, з рідними спілкується шляхом отримання посилок. З іншими засудженими не конфліктний, підтримує рівні та доброзичливі стосунки. Не допускає порушень режиму утримання. Виконує роботи із самообслуговування.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
У жовтні 2019 року до суду надійшла заява засудженого ОСОБА_5 про звільнення його від подальшого відбування покарання умовно-достроково.

В заяві засуджений зазначив, що наявні усі підстави для застосування відносно нього ст.81 КК України.

Тому, ОСОБА_5 в заяві ставить на вирішення питання про застосування щодо нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Відмовляючи в задоволенні заяви суд першої інстанції зазначив, що засуджений ОСОБА_5 не працевлаштований, характеризується посередньо, хоча і має зняте стягнення, проте це стягнення було застосовано на підставі постанови від 04.02.2019 року у вигляді догани начальника установи за зберігання заборонених речей та знято 02.07.2019 року шляхом застосування заохочення за підсумками роботи у ІІ кварталі 2019 року. Після чого засуджений ОСОБА_5 більше заохочень не мав. Відсутні у матеріалах особової справи засудженого й докази того, що ОСОБА_5 зразково дотримується вимог режиму та приймає участь у самодіяльних організаціях засуджених та у програмах диференційованого виховного впливу.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_5 не став на шлях виправлення, а тому до нього не може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про залишення ухвали без змін, дослідивши матеріали судового провадження та особової справи засудженого, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов наступного.

Згідно ч.2 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосовано, якщо засуджений добросовісною поведінкою та відношенням до праці довів своє виправлення.

На думку апеляційного суду, розглядаючи заяву засудженого ОСОБА_5 , суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини провадження та в достатній мірі вмотивував свій висновок про те, що він не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування призначеного покарання, посилаючись на те, що таке звільнення є правом, а не обов`язком суду, при цьому суд врахував не тільки факт відбуття останнім певної частини покарання, а й тяжкість і характер вчинених ним кримінальних правопорушень, поведінку засудженого під час відбування покарання, становлення його на шлях виправлення.

Згідно вимогам ст.81 КК України підставами умовно-дострокового звільнення є виправлення особи. Висновок суду про доведеність виправлення засудженого повинен базуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі.

Згідно до вимог ст. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.

Як вбачається із матеріалів судового провадження ОСОБА_5 відбуває покарання у ДУ «Вознесенська ВК (№72)» за вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70, ч.1 ст.71 КК України на 4 роки позбавлення волі. На підставі ч.5 ст.72 КК України, засудженому зараховано строк попереднього ув`язнення з 08.11.2017 року по 26.01.2019 року включно в строк покарання.

Початок строку 08.11.2017 року, кінець строку 21.08.2020 року. Таким чином, ОСОБА_5 фактично відбуто 2/3 частини призначеного йому покарання.

Відповідно до п.2 Постанови ПВС України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання - того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (ч.2 ст.81 ).

Відмовляючи у задоволенні заяви про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_5 , суд першої інстанції обґрунтовано послався на дані про особу засудженого, зазначені в його особовій справі.

Як вбачається з матеріалів особової справи засуджений характеризується посередньо. ОСОБА_5 не працевлаштований за відсутністю робочих місць, але за власною ініціативою залучається до робіт з благоустрою колонії та поліпшення житлово-побутових умов засуджених.

У скоєному злочині розкаюється, з рідними спілкується шляхом отримання посилок. Не приймає участь у програмах диференційованого виховного впливу на засуджених. З іншими засудженими не конфліктний, підтримує рівні та доброзичливі стосунки.

Відповідно до довідки про заохочення та стягнення засуджений ОСОБА_5 за період відбування покарання має одне стягнення, яке знято у встановленому законом порядку, та два заохочення.

Слід зазначити, що засуджений ОСОБА_5 неодноразово судимий.

Крім того, на засіданнях комісії від 19.03.2019 року та 23.04.2019 року розглядалося питання про заміну засудженому не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням та було відмовлено як такому, що не довів свого виправлення.

Засуджений ОСОБА_5 останнє заохочення отримав 02.07.2019 року, більше заохочень не мав. Відсутні у матеріалах особової справи засудженого й докази того, що ОСОБА_5 зразково дотримується вимог режиму та приймає участь у самодіяльних організаціях засуджених та у програмах диференційованого виховного впливу.

З огляду на зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що засуджений ОСОБА_5 не довів свого виправлення, що виключає можливість його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, про що зазначив в ухвалі суд першої інстанції і апеляційний суд погоджується з таким рішенням суду.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на матеріалах особової справи засудженого, даних щодо його особи та поведінки під час відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства, також рішення суду постановлене з урахуванням вимог кримінального матеріального та процесуального права, а тому є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Апелянт не навів жодної достатньо переконливої підстави для скасування ухвали суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 424, 532, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2019 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: