Номер провадження: 11-сс/813/743/20
Номер справи місцевого суду: 947/4201/20 1-кс/947/5275/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.05.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 04.05.2020 року у кримінальному провадженні №0000096 від 12.02.2020 року, -

встановив:
оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого СВ СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене з прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 про накладення арешту на майнов рамках кримінального провадження №0000096 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.02.2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 200 КК України та накладено арешт на майно яке було вилучене під час обшуку квартири за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:
- системний блок марки «HYPER X» чорного кольору;
- мобільний телефон марки «XIAOMI» серійний номер: НОМЕР_1 ;
- мобільний телефон марки «XIAOMI» синього кольору;
- мобільний телефон марки «XIAOMI» рожевого кольору.
Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на наявність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, оскільки існує необхідність в забезпеченні збереження речових доказів. В свою чергу не накладення арешту на тимчасово вилучене майно може призвести до його знищення, приховування, що в свою чергу призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження та суттєво ускладнить процес встановлення істини у кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, захисник ОСОБА_8 в інтересах власника майна ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого.Апелянт вказує, що в клопотанні зазначено, що ОСОБА_7 здійснив обмін електронних коштів у розмірі 30 доларів США, а платіж який вказаний в клопотанні на суму 850 гривень і відбувся 25.02.2020 року від ОСОБА_10 . Долучені до клопотання скріншоти, якими слідчий обґрунтовує клопотання, містять інформацію про суму у розмірі 50 доларів США, що в еквіваленті складає 1300 гривень.

Крім того, слідчим після доопрацювання повторно подано клопотання про арешт майна, однак на вимогу суду не було надано матеріалів, які були отримані на виконання ухвали про тимчасовий доступ до речей і документів, які перебувають у володінні АТ КБ «Приватбанк».

Також захисник зазначає, що заява про долучення скриншотів ОСОБА_11 не містить дати її складання та відсутній будь-який реєстраційний номер її подачі, що, на думку захисту, підтверджує необґрунтованість матеріалів клопотання.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника та власника майна, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги в інтересах особи, яка не має в кримінальному провадженні процесуального статусу, апеляційний суд виходить з наступного.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, якими визначені завдання кримінального судочинства, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
За змістом ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 31) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, в якому були наведені суперечливі доводи щодо мети та підстав накладення такого арешту.
Під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді апеляційним судом встановлено, що до матеріалів клопотання слідчим та прокурором, при зверненні з клопотанням до слідчого судді, не було долучено доказів, які обґрунтовують клопотання, зокрема не були долучені матеріали, які б обґрунтовували всі доводи, викладені в клопотанні, на які посилається в клопотанні прокурор, зокрема, ухвала слідчого судді про тимчасовий доступ до речей та документів, які перебувають у володінні АТ КБ «ПриватБанк», роздруківки руху грошових коштів, відповідно до якої встановлено, що на банківську картку № НОМЕР_2 надходять грошові кошти. Крім того, до клопотання долучена заява ОСОБА_11 про долучення скриншотів листування, однак в клопотанні про накладення арешту на майно, зазначена особа не згадується і не зрозуміло який статус має зазначена особа в рамках даного провадження.
За таких підстав, враховуючи недотримання слідчим положень ст.171 КПК України, слідчий суддя районного суду мав керуватися вимогами ч.3 ст.172 КПК України та повинен був повернути клопотання прокурору для усунення недоліків.
Разом з тим, не звернувши уваги на недоліки клопотання слідчого, слідчий суддя прийняв його до провадження, розглянув клопотання та постановив оскаржуване рішення, яке не відповідає положенням ст.ст. 2, 7, 170, 173 КПК України.
В супереч вимогам п.п.4, 5 ч.5 ст.173 КПК України ухвала слідчого судді не містить способу арешту майна та порядку виконання ухвали, що суперечить принципу визначеності судового рішення, тягне за собою певні труднощі та суперечності під час виконання ухвали, що вказує на необґрунтованість ухвали та є підставою для її скасування.
З огляду на відсутність в клопотанні слідчого вимоги щодо визначення порядку накладення арешту на майно, що свідчить про невідповідність клопотання вимогам КПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості прийняти рішення по суті клопотання, що обумовлює необхідність повернення клопотання прокурору для усунення недоліків.
Відповідно до ч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.
З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч.3 ст.172 КПК України, та приймаючи до уваги повідомлення прокурора про те, що кримінальне провадження на даний перебуває на стадії досудового розслідування, що дає можливість прокурору усунути недоліки клопотання та повторно звернутися до слідчого судді районного суду з клопотанням про накладення арешту на майно, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання про арешт майна прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.
Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 задовольнити частково, ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 04.05.2020 року про накладення арешту на майно скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання про накладення арешту на майно повернути прокурору для усунення недоліків, зазначених у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду, протягом 72 годин з моменту отримання копії даної ухвали.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4