УХВАЛА

23 липня 2020 року
м. Київ
справа № 199|2991|15
провадження № 51-1795 км 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянувши в судовому засіданні заяву про самовідвід судді ОСОБА_3 ,
встановив:
До початку касаційного розгляду касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 на вирок АмурНижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 9 лютого 2016 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року суддя ОСОБА_3 , який входить до складу колегії суддів, заявив самовідвід з підстав передбачених п. 4 ч. 1 ст. 75 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Заслухавши заяву про самовідвід судді, думку учасників процесу, перевіривши його підстави, Суд дійшов висновку про необхідність задоволення заявленого самовідводу з огляду на таке.
Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 75 КПКсуддя також не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

У пункті 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, схвалених Резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, зазначено, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи також в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини при вирішенні того, чи є обґрунтовані обставини, які викликають сумнів в неупередженості судді, важливими є такі висновки.

«Правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться» (рішення Європейського суду з прав людини, у справі «Де Куббер проти Бельгії» (De Cubberv. Belgium), від 26 жовтня 1984 року, п. 26).
«Важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland).
За вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 9 лютого 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за: ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; ч. 4 ст. 187КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією всього особисто йому належного майна; п. 6 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років із конфіскацією всього особисто йому належного майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років із конфіскацією всього йому належного майна. На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2013 року остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією всього особисто йому належного майна.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 та прокурора залишено без задоволення, вирок місцевого суду без змін.
Постановою суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 3 жовтня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2017 рокускасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 9 лютого 2016 року стосовно ОСОБА_6 залишено без змін. На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_6 зараховано в строк призначеного покарання термін його попереднього ув`язнення з: 30 січня 2015 року по 22 березня 2017 року; 3 жовтня 2018 року по 18 вересня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У своїй касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 оскаржує рішення, постановлені в межах одного й того ж кримінального провадження, в якому суддя ОСОБА_3 вже брав участь як головуючий у складі колегії суддів Верховного Суду та висловлював по суті свою позицію у судовому рішенні.
З метою уникнення будь-яких сумнівів у неупередженості судді ОСОБА_3 , а також враховуючи наведені положення Бангалорських принципів поведінки суддів, Суд дійшов висновку, що за наявності зазначених обставин участь судді ОСОБА_3 у цьому кримінальному провадженні може викликати сумнів в учасників провадження в його неупередженості, а тому вважає за необхідне задовольнити заявлений самовідвід, а провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 9 лютого 2016 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року направити на повторний автоматизований розподіл для виконання вимог ч. 3 ст. 82 КПК.

Враховуючи викладене та керуючись п. 4 ч. 1 ст. 75, ч. 3 ст. 82 КПК, Суд
постановив:
Заявлений суддею ОСОБА_3 самовідвід задовольнити.
Провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 9 лютого 2016 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року направити на повторний автоматизований розподіл.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3