Справа № 459/2384/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/480/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 14 квітня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 ,

з участю прокурора - ОСОБА_8 ,
захисника-адвоката - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7

встановила:

вищевказаною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 12 червня 2020 року включно.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу відмовлено.

Своє рішення суд мотивує тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, ризики, які виправдовують тримання під вартою, на даний час не змінились, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу. Крім того, на даний час не завершено розгляд даного провадження до закінчення дії попередньої ухвали про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, по справі не допитано всіх свідків, не завершено судове слідство.
На дану ухвалу адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 14 квітня 2020 року та змінити запобіжний захід на менш тяжкий, зокрема цідлодобовий домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю та звільнити ОСОБА_7 з під варти.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат покликається на те, що оскаржувана ухвала суду є необґрунтованою, безпідставною та такою, що підлягає скасуванню. Зазначає, що слідчий суддя неповно розглянув клопотання, допустив невідповідність висновків фактичним обставинам справи, неправильно застосував процесуальний закон.
Вказує на відсутність будь-яких обґрунтованих ризиків, передбачених ст. 177 КК України, оскільки прокурором не доведено обставини, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Зазначає, що обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце поживання (проживає із матір`ю), у нього наявні стійкі соціальні зв`язки, є особою молодого віку, має на утриманні дитину.
Окрім того, апелянт стверджує, що ОСОБА_7 не вчиняв інкримінованого йому кримінального правопорушення, а слідство не встановило хто саме побив потерпілого і не здобуло належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_7 .
На думку апелянта, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за місцем проживання повністю виключить заявлені прокурором ризики.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора про законність судового рішення, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Рішенням Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13.06.2019 у справі № 3-208/2018(2402/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті. Зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене частиною другою статті 392 Кримінального процесуального кодексу України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним і таким, що не може бути оскаржено.

Згідно з ч.6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК України.

Вирішення питання щодо запобіжного заходу, як зазначено в ч.2 ст.331 КПК України, відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів контрольного провадження № 459/2384/19, в провадженні Червоноградського міського суду Львівської області перебуває кримінальне провадження №0000676 від 09.06.2019 року про обвинувачення ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Ухвалою Червоноградськогого міського суду Львівської області від 14 квітня 2020 року продовжено тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 строком на 60 днів, тобто до 12 червня 2020 року включно.

На думку апеляційного суду, місцевий суд, задовольняючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу ОСОБА_7 врахував, що будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, для застосування відносно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не встановлено, а тому існування зазначених ризиків виправдовує подальше тримання його під вартою.

Вирішуючи питання продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою .

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції врахував характер і тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, зокрема, останній обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від 7 до 10 років, особу підозрюваного та відповідно наявність передбачених ст.177 КПК ризиків.

Суд першої інстанції оцінив у сукупності та навів у своєму рішенні обставини, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Крім цього, відповідно до п. 36 Рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 року у справі «Москаленко проти України», Європейський суд зазначив, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів (п.35 рішення ЄСПЛ №12369/86 від 26.06.1991 року «Летельє проти Франції»).
Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, які відповідно до ст. 3 Конституції України визнаються найвищою соціальною цінністю.
Окрім цього, продовження строків тримання під вартою обвинуваченому не суперечить вимогам ст. 5 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», вказаним у рішенні Європейського суду з прав людини від 09.10.2014 року у справі «Чанєв проти України», оскільки в матеріалах справи існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а підстав для застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого чи зменшення ризиків заявлених прокурором на даний час не встановлено.
Правових підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт, як про це просить захисник - адвокат ОСОБА_6 , колегія суддів не вбачає і вважає, що продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою здійснене з дотриманням вимог закону та з врахуванням конкретних обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого.

Доводи сторони захисту про відсутність підстав для продовження строку тримання під вартою, відсутність ризиків, колегія суддів визнає безпідставними й до уваги не бере.

Окрім того, доводи захисника про недопустимість доказів у даному кримінальному провадженні апеляційним судом до уваги не беруться, оскільки питання допустимості доказів буде вирішувати суд під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

При розгляді клопотання про продовження тримання під вартою суд першої інстанції з`ясував усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу, й виклав їх у своєму рішенні.

Прокурором доведено, що заявлені ризики не зменшились, а необхідність проведення певного обсягу процесульних дій є обставиною, яка перешкоджає завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Покликання апелянта про те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, позитивно характеризується, у нього наявні стійкі соціальні зв`язки, є особою молодого віку, має постійне місце проживання та проживає разом з матір`ю, має на утриманні дитину, є обставинами, які враховуються при застосуванні, зміні, продовженні запобіжного заходу, однак такі не є безумовною підставою для обрання йому запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржувана ухвала суду є законною й обґрунтованою, відтак підстав для задоволення апеляційних вимог адвоката не вбачається.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 14 квітня 2020 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 12 червня 2020 включно, залишити без зміни, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді