Провадження №11-кп/801/265/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2020 року м. Вінниця

Колегія суддів Вінницького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17.12.2019, якою відмовлено в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну невідбутої частини покарання більш м`яким та визначення терміну його можливого перегляду і критеріїв для цього, відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,
засуджено вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.07.2006 року за ч. 1 ст. 115, п. 9, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 263 КК України до довічного позбавлення волі.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.12.2019 відмовлено в задоволенні клопотання адвоката про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну невідбутої частини покарання більш м`яким та визначення терміну його можливого перегляду і критеріїв для цього відносно засудженого ОСОБА_6 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що заміна судом призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк законодавством не передбачена, а можлива виключно на підставі ч. 2 ст. 87 КК України, тобто шляхом помилування Президентом України, що у свою чергу не є повноваженням суду.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції адвокат ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що особи засуджені до покарання у вигляді позбавлення волі мають право на дострокове звільнення шляхом помилування, однак суд також вправі вирішити питання щодо звільнення засудженого або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким видом покарання.

Внаслідок порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які розтлумачені у рішення Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України», «Кафкаріс проти Кіпру», «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства», «Ласло Магяр проти Угорщини» в частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі або його заміни більш м`яким, вважає за необхідне клопотання задовольнити.

На думку адвоката, національний суд не може відмовити в задоволенні клопотання, що ґрунтується на Конвенції та практиці ЄСПЛ, посилаючись на норми або їх відсутність у законах України.

Позиції учасників судового провадження.
Заслухавши доповідача, думку засудженого ОСОБА_6 та його адвоката ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Мотиви Суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається зі матеріалів провадження, вироком апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.07.2006 ОСОБА_6 було засуджено за ч. 1 ст. 115, п. 9, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 263 КК України до довічного позбавлення волі.

Адвокат ОСОБА_7 звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, визначення терміну можливого перегляду покарання та встановлення проміжку часу для його перегляду та встановлення критеріїв для цього.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.12.2019 відмовлено в задоволенні вказаного клопотання з вищенаведених підстав.

Порядок кримінального провадження визначений ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, крім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права (п. 1), законність (п. 2) та диспозитивність (п. 19), згідно яких, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. 1 і ч. 2 ст. 8 КПК). Під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу (ч. 1 та ч. ч. 3 6 ст. 9 КПК України).

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29 червня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями (абз. 3 п. п. 3.1 п. 3), а у рішенні, від 22 вересня 2005 року, № 5 рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування (абз. 2 п. п. 5.4 п .5).

Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.

Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. ст. 81, 82, 85, 87 КК України, визначені підстави для умовно дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким, а процедура розгляду таких питань врегульована ст. ст. 537, 539 КПК України.

Згідно положень ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Статтею 82 КК України вбачається, що особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Виходячи зі змісту ст.ст. 81 та 82 КК України застосування наведених норм до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, не можливе, що вірно констатував суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

Колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції про те, що частиною першою статті 87 КК України передбачена можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років актом про помилування, який відповідно до ч. 1 ст. 87 КК України належить до компетенції Президента України, а не суду.

З огляду на вказане, місцевий суд вірно зазначив, що правом помилування наділений лише Президент України.

Норми «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практика Європейського суду з прав людини не надає права суддям приймати рішення, які не передбачені нормами КПК України (в тому числі щодо періодичності та умов перегляду покарання у вигляді довічного позбавлення волі), а їх процесуальний порядок чітко не врегульований саме нормами національного законодавства України.

Відсутність правової визначеності у нормах КПК України порядку розгляду таких клопотань не надає суду повноважень вийти за межі своєї компетенції та порушити ст. 6 Конституції України, відповідно до якої органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

На думку Суду, безпідставними є посилання адвоката на рішення Європейського суду з прав людини, в тому числі у справі «Пєтухов проти України», у якому суд відзначив неузгодженість позиції Уряду України та правозастосовної практики щодо звільнення засуджених до довічного позбавлення волі за певних умов та необхідності реформування системи перегляду таких покарань, оскільки предметом судового розгляду були саме вимоги конкретного громадянина, а не ОСОБА_6 .

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання адвоката, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17.12.2019, якою відмовлено в задоволенні клопотання захисника про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну невідбутої частини покарання більш м`яким та визначення терміну його можливого перегляду і критеріїв для цього відносно ОСОБА_6 без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.
Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4