Справа № 732/1589/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/349/20
Категорія - ч.1 ст.121 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження, внесеного в ЄРДР № 0000233 від 13.07.2019 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тупичів, Городнянського району, Чернігівської області, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_8 .

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанцій обставини

Вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначене покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 визначено обчислювати з моменту його затримання, з 13 липня 2019 року.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено без змін тримання під вартою.

Цивільний позов прокурора у кримінальному провадженні, прокурора Городнянського відділу Менської місцевої прокуратури Чернігівської області ОСОБА_9 пред`явлений в інтересах держави в особі КНП «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради про стягнення з ОСОБА_6 витрачених КНП «Чернігівська обласна лікарня» Чернігівської обласної ради на лікування ОСОБА_10 коштів в сумі 12316 грн. 24 коп. задоволено та стягнуто з обвинуваченого на користь Чернігівського обласного бюджету кошти в сумі 12316 грн. 24 коп..

Питання про речові докази вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 липня 2019 року, близько 13 години 20 хвилин, ОСОБА_6 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння та перебуваючи у дворі господарства ОСОБА_10 , розташованому за адресою : АДРЕСА_1 , у ході сварки з ОСОБА_10 , що розпочалась на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з метою умисного протиправного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, умисно наніс останньому два удари дерев`яним товкачем по волосистій частині голови, в результаті чого заподіяв ОСОБА_10 відкриту черепно-мозкову травму, що включає : забійну рану тім`яної ділянки голови, вдавлений багатоуламковий перелом тім`яної кістки, перелом потиличної кістки, забій головного мозку, травматичний субарахноідальний крововилив, які згідно висновку експерта № 48 від 05.09.2019 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений просив змінити вказаний вирок суду, перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 121 на ст. 124 КК України, та пом`якшити призначене покарання.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання.

Зазначив, що його дії підлягають кваліфікації за ст. 124 КК України, так як він заподіяв тяжкі тілесні ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони під час захисту від протиправних дій потерпілого.

При цьому зауважує, що судом 1 інстанції не було взято до уваги його показання під час проведення слідчого експерименту та в судових засіданнях, де він повідомляв, що потерпілий наніс йому два удари дерев`яним товкачем, що також підтверджується висновком судово-медичної експертизи про виявлення у нього відповідних тілесних ушкоджень.

Крім того апелянт вказує, що показання свідків, які суд поклав в основу вироку, містять протиріччя та не узгоджуються між собою.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з викладених в ній підстав.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при ухваленні судового рішення

Відповідно до вимог ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 121 КК України умисним тяжким тілесним ушкодженням визнається умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або його функцій, каліцтво статевих органів, психічну хворобу або інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, або переривання вагітності чи непоправне знівечення обличчя.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1ст. 121 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними по справі та перевіреними в судовому засіданні доказами.

На обґрунтування своїх висновків суд послався на показання потерпілого ОСОБА_10 , який розповів про обставини нанесення йому обвинуваченим тілесних ушкоджень, свідка ОСОБА_11 , яка була очевидцем нанесення ОСОБА_6 потерпілому ударів дерев`яним товкачем по голові, показання обвинуваченого ОСОБА_6 , який не заперечував, що саме внаслідок його протиправних дій потерпілий отримав тілесні ушкодження, а також на сукупність зібраних під час досудового розслідування письмових доказів, у тому числі даних протоколів слідчих експериментів від 03.09.2019, 14.07.2019, 08.08.2019 року згідно з якими, потерпілий, обвинувачений та свідок ОСОБА_11 розповіли про обставини нанесення ОСОБА_6 потерпілому по голові двох ударів дерев`яним товкачем, висновку судово-медичної експертизи №48 від 05.09.2019 року, згідно з яким, виявлені у потерпілого ОСОБА_10 тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

Показання свідків суд обґрунтовано поклав в основу вироку, дав їм оцінку та правильно визнав їх достовірними, оскільки вони підтверджують обставини вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні. Тому твердження обвинуваченого про наявність в їх показаннях протиріч є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого, зокрема про неправильну кваліфікацію його дії за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки у нього не було умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень і він лише оборонявся від його нападу, а тому, на його думку, їх слід кваліфікувати за ст. 124 КК України, суперечать матеріалам кримінального провадження та не ґрунтуються на законі з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 124 КК кримінальна відповідальність передбачена за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця.

При цьому згідно з нормами ч. 1 та ч. 3 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК.

При цьому, до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Виходячи із фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції правильно встановлено, що в діях потерпілого суспільно небезпечного посягання не було, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 під час словесного конфлікту цілеспрямовано наніс потерпілому два удари товкачем по голові. Характер та локалізація завданих тілесних ушкоджень потерпілому в область голови, кількість та сила з якою було завдано цих ударів, переконливо свідчать про те, що ОСОБА_6 усвідомлював можливість настання негативних наслідків своїх дій, у тому числі й ті, що фактично настали, тобто, його умисел був спрямований на заподіяння значної шкоди здоров`ю потерпілого. Разом з цим, твердження обвинуваченого про те, що потерпілий бив його по голові дерев`яним товкачем спростовуються показаннями потерпілого та свідків, висновком судово-медичної експертизи ОСОБА_6 , яка не може однозначно підтвердити можливість отримання садна на голові від нанесення удару дерев`яним товкачем (том 1 а.п. 172-173). Крім того, після події обвинувачений не повідомляв про спричинення йому потерпілим тілесних ушкоджень. Жодних даних про те, що дії ОСОБА_6 були самозахистом від протиправних дій потерпілого, в матеріалах кримінального провадження не містяться.

Отже версія та доводи обвинуваченого мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту.

Апеляційні доводи обвинуваченого про суворість призначеного покарання є безпідставними, оскільки призначене йому покарання відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. А згідно з ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоровя, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сімї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, обставини, що його обтяжують, ступінь тяжкості скоєного ним злочину та призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на певний строк, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав для пом`якшення обвинуваченому покарання колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які тягнуть за собою безумовне скасування чи зміну вироку під час перегляду апеляційним судом оскарженого вироку не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 419, Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, вирок Городнянського районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2020 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим який перебуває під вартою, протягом такого ж строку з моменту вручення копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4