Ухвала

Іменем України
9 квітня 2020 року

м. Київ
провадження № 51-1716 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 січня 2020 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2019 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Жмеринка Вінницької області, зареєстровану та жительку АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі п. «б» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено від відбування призначеного основного та додаткового покарань.

Частково задоволено цивільні позови та стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_5 30997 гривень 65 копійок у відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди та 450684 гривні моральної шкоди, а на користь потерпілого ОСОБА_6 - 200000 гривень моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судові витрати за проведення експертиз у кримінальному провадженні та прийнято рішення щодо речових доказів.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2019 змінено в частині задоволення цивільного позову та стягнуто на користь потерпілого ОСОБА_6 100000 гривень моральної шкоди.

За вироком суду ОСОБА_4 визнана винуватою у тому, що вона 8 серпня 2017 року близько 22 години 10 хвилин, керуючи технічно-справним автомобілем «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Пирогова у м. Вінниці, зі сторони Сабарівського шосе в напрямку вулиці Зодчих, в районі зупинки громадського транспорту «Електромережа», в порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України, не вжила своєчасних заходів до зупинки керованого нею автомобіля в момент об`єктивної появи в полі її зору пішохода ОСОБА_7 , яка перетинала проїзну частину вулиці Пирогова по розмітці нерегульованого пішохідного переходу, справа-наліво по ходу руху автомобіля, внаслідок чого допустила наїзд на вказану особу, в результаті якого остання отримала тяжкі тілесні ушкодження від яких померла.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджена, вказуючи на неправильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду змінити в частині задоволення цивільних позовів.

Зазначає, що визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягав стягненню на користь потерпілих, судами було взято до уваги недопустимі докази:

- висновок експерта за результатами проведення психологічної експертизи №7241/18-21 від 2 травня 2019 року щодо розрахунку розміру моральної шкоди, який здійснено на підставі методики ОСОБА_8 , що була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз;

- довідку № 32 від 15 лютого 2019 року про звільнення ОСОБА_5 , яка підтверджує лише факт припинення трудових відносин, а не обставини, які можуть впливати на розмір моральної шкоди.

Крім цього, судом було не враховано принципи виваженості, розумності й справедливості та проігноровано майновий стан засудженої.

Зазначає, що апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, допущені помилки не виправив та залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У касаційній скарзі засуджена не оскаржує висновків суду в частині доведеності її винуватості та кваліфікацію дій. Натомість не погоджується із розміром моральної шкоди, яку було стягнуто на користь потерпілих.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджена не погоджується із тим, що місцевим судом при вирішення питання про розмір заподіяної шкоди, в основу було покладено недопустимий доказ - висновок експерта за результатами проведення психологічної експертизи.

Вказані доводи є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Суд апеляційної інстанції погодився із тим, що вказаний висновок є недопустимим доказом, однак вірно вказав, що місцевим судом було взято до уваги й інші докази на підтвердження моральних та фізичних страждань потерпілої ОСОБА_5 у зв`язку із втратою доньки, які в сукупності дали можливість прийти до висновку про доцільність стягнення моральної шкоди саме в такому розмірі.

Разом з цим, згідно системного аналізу положень ст. 242 КПК України вбачається що, визначення розміру завданої моральної шкоди не потребує обов`язкового призначення експертизи, а може бути доведено іншими належними та допустимими доказами.

Водночас, згідно з положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України саме судом визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди. При цьому законодавець встановлює лише загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні цього питання: залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Тобто визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди складає предмет оцінної діяльності суду.

Крім цього, засуджена вказує що, апеляційний суд в обґрунтування розміру моральної шкоди, яку було стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_5 , взяв до уваги інший недопустимий доказ - довідку про звільнення з місця роботи № 32 від 15 лютого 2019 року.

Слід вказати, що згідно до ч .1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

У своїй касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 в обґрунтування вказаних доводів, не наводить аргументів, про отримання доказів із порушення вимог КПК України, а згідно до положень ст. 433 КПК України касаційний кримінальний суд позбавлений можливості самостійно досліджувати та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Не заслуговують на увагу й доводи засудженої про не врахування при визначенні розміру моральної шкоди принципів виваженості, розумності й справедливості та майнового стану засудженої.
Визначаючи розмір моральної шкоди, яку стягнуто із ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 , суд першої інстанції вірно взяв до уваги глибину її фізичних та душевних страждань, погіршення стану здоров`я, що виявилось у порушенні усталеного ритму життя, постійному тривожному стані, порушенні душевної рівноваги та жаги до життя. При цьому засади розумності, виваженості та справедливості дотримано.

Виходячи саме із цих засад, апеляційний суд вірно прийшов до висновку про необхідність зменшення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь потерпілого ОСОБА_6 , з огляду на те, що у нього відновились нормальні життєві зв`язки, з`явилася нова сім`я та малолітня дитина.

Щодо посилання ОСОБА_4 на її скрутне матеріальне становище та неспроможність у зв`язку із цим відшкодувати завдану моральну шкоду в такій значній сумі, колегія суддів вважає за доцільне вказати наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Тому, в даному випадку суди правильно не взяли до уваги матеріальне становище засудженої та інші обставини, на які остання посилалася, як на підстави для зменшення заявленого розміру моральної шкоди.

Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги засудженої немає.

З цих підстав Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 січня 2020 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3