Провадження №11-кп/824/87/2020 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2020року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі - ОСОБА_5

за участю:
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року, якою обвинуваченій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 11 січня 2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Святошинським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження №0004248 від 23.05.2018 року щодо ОСОБА_7 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.
Ухвалою Святошинськогорайонного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року ОСОБА_7 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 11 січня 2020 року.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, захисник подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 відмовити.
Вказує, що судом І-ї інстанції під час вирішення питання про доцільність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою допущене істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду не відповідають обставинам кримінального провадження.

Звертає увагу суду, що ОСОБА_7 є сиротою та внутрішньо переміщеною особою з території Автономної Республіки Крим після її окупації; перебуває під вартою вже 1 рік та 6 місяців. Обвинувачена раніше не судима та до кримінальної відповідальності не притягувалась.

Вказує, що клопотання про продовження строку тримання під вартою подано прокурором безпосередньо у судовому засіданні, з порушенням граничного строку його подачі, встановленого ч.1 ст.199 КПК України.

Стверджує, що суд І-ї інстанції, вирішуючи питання про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 , не навів фактичних даних, що свідчать про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а обмежився шаблонними фразами без належної аргументації та використав ті ж самі стандартні формулювання, як і в попередній ухвалі від 16.09.2019 року.

Вважає, що єдиним обґрунтуванням необхідності продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою є суворість можливого покарання, що суперечить практиці ЄСПЛ.

Зазначає, що на даний час судом допитано всіх свідків обвинувачення та потерпілих. В таких умовах вплив на свідків з боку ОСОБА_7 є неможливим.

Крім того, суд І-ї інстанції, посилаючись в ухвалі на задовільний стан здоров`я обвинуваченої, вказавши про відсутність об`єктивних медичних застережень щодо неможливості перебування її під вартою, не витребував відповідних документів та не вчиняв жодних дій для з`ясування стану здоров`я ОСОБА_7 . Натомість, за практикою ЄСПЛ тягар доказування у цих питаннях не повинен перерозподілятися так, щоб на затриману особу покладався обов`язок доводити наявність підстав для її звільнення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої та її захисника в обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечує проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_9 а було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.2 ст.392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р., рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 р.).
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Під час апеляційного розгляду суд встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачена ОСОБА_7 під впливом тяжкості покарання, що їй загрожує у разі доведеності її вини у вчиненому, може переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків. Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких кримінальних правопорушень, які мають високий ступінь суспільної небезпеки та за який, в разі визнання її винуватою, може бути засудженою до позбавлення волі на тривалий термін.

У рішенні по справі «Wпроти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Всупереч доводам апеляційної скарги, суд І-ї інстанції цілком обґрунтовано мотивував у судовому рішенні підстави необхідності подальшого тримання ОСОБА_7 під вартою та вірно вказав про наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України, визначивши їх як можливість ухилення обвинуваченої від суду та впливу на свідків, які ще не в повному обсязі допитані судом, з чим і погоджується апеляційна інстанція.

Відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Дійсно, як встановлено судом апеляційної інстанції, обвинувачена ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась.

Однак, розглядаючи можливість застосування до неї альтернативних запобіжних заходів, колегія суддів враховує особу обвинуваченої, яка не має постійного місця проживання та міцних соціальних зв`язків, а також тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, суворість покарання за кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , її можливість переховуватись від суду та впливати на свідків.

Твердження захисника ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_7 не може вплинути на свідків, оскільки вони всі допитані, є безпідставним та таким, що спростовується відомостями, зафіксованими у журналі судового засідання від 16.09.2019 року (а.с.33-38), з якого вбачається, що прокурор не відмовляється від тих свідків, які ним заявлені та не з`явились у судове засідання. Аналіз цього письмового доказу навпаки вказує на наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, на думку колегії суддів, до обвинуваченої ОСОБА_7 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.

Суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст.176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків.
Додані до апеляційної скарги копії висновків експерта жодним чином не спростовують законність продовження строків тримання під вартою ОСОБА_7 , а посилання захисника ОСОБА_8 на подачу прокурором клопотання про продовження строків тримання під вартою поза межами встановленого законом строку, не може бути підставою для скасування ухвали суду І-ї інстанції.
За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченої, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 177-178, 199, 331, 376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року, якою обвинуваченій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 11 січня 2020 року без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Судді:

Справа №759/10977/18 Головуючий в суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/87/2020 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2020року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі - ОСОБА_5

за участю:
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року, якою обвинуваченій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 11 січня 2020 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Оскільки складання повного тексту ухвали вимагає значного часу, колегія суддів, відповідно до ст. 376 КПК України, вважає за можливе обмежитись складанням і оголошенням її резолютивної частини.
Керуючись ст.ст. 177-178, 199, 331, 376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року, якою обвинуваченій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 11 січня 2020 року без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали суду буде оголошений об 11 годині 00 хвилин 17 січня 2020 року.

Головуючий:
Судді: