Постанова

Іменем України
12 грудня 2019 року
м. Київ
справа № 570/328/17

провадження № 51-3447км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників
(у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
засуджених
(у режимі відеоконференції) ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001179, за обвинуваченням:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Горлівки Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Микитівського районного суду м. Горлівки Донецької області від 20 серпня 2010 року за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, звільненого 4 вересня 2013 року умовно-достроково на невідбутий строк 2 роки 1 місяць 20 днів,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 186 КК;
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Горлівки Донецької області, жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 186 КК;
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Горлівки Донецької області, зареєстрованого у АДРЕСА_3 , жителя АДРЕСА_4 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 186 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 15 січня 2019 року:
ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, пунктами 2, 4 ч. 2 ст. 76 КК;
ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, пунктами 2, 4 ч. 2 ст. 76 КК;
ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, пунктами 2, 4 ч. 2 ст. 76 КК.
За цим же вироком ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 визнано невинуватими у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 186 (за першим та другим епізодами від 21 липня 2016 року, за третім та четвертими епізодами від 6 серпня 2016 року) і виправдано у зв`язку з недоведеністю в їх діях складу вказаних кримінальних правопорушень.
Цивільні позови ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 залишено без розгляду.
Вирішено питання щодо застосування положень ч. 5 ст. 72 КК при зарахуванні ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення, заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винуватими у грабежі, поєднаному з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я особи, вчиненому за попередньою змовою групою осіб за таких обставин.
Так, 3 вересня 2016 року близько 03:05 ОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на автомобілі марки «Skoda superB» (державний номер знак НОМЕР_1 ), приїхали на прилеглу до кафе «Чайка» територію на вул. Об`їзній, 1 у с. Корнин Рівненського району Рівненської області. ОСОБА_10 , залишився в автомобілі на місці водія з метою забезпечення швидкого відходу спільників після вчинення злочину, а ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вийшли з автомобіля та натягнувши капюшони, пішли на автостоянку прилеглої території вказаного вище кафе, де після огляду транспортних засобів, ОСОБА_8 , використовуючи спеціально пристосований предмет для пошкодження коліс автомобілів, прорізав ліву передню шину автомобіля марки «Mitsubishi L200» (державний номерний знак НОМЕР_2 ), а ОСОБА_9 , використовуючи предмет для розбиття скла, розбив скло правих передніх дверцят того ж автомобіля і, просунувши руку всередину автомобіля, де перебував ОСОБА_14 , та висловивши останньому погрозу застосувати насильство, відкрито викрав сумку з грошима та майном на загальну суму 1133,50 грн.
Окрім того, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 органом досудового розслідування обвинувачувалися в тому, що вони за попередньою змовою між собою, у 2016 році вчинили на території різних районів Рівненської області чотири епізоди грабежів, а саме:

21 липня 2016 року близько 03:00 на території, прилеглій до АЗС «БРСМ-Нафта» (с. Молодаво Друге, вул. Широка, 36), шляхом розбиття скла правих передніх дверцят автомобіля «Kia Sorento» (державний номерний знак НОМЕР_3 ), відкрито викрали з його салону сумку ОСОБА_11 з грошима на загальну суму 90 835 грн;
21 липня 2016 року близько 03:40 на території, прилеглій до АЗС «WOG» (с. Біла Криниця, а/д Київ-Чоп 321км+600м), шляхом розбиття скла правих передніх дверцят автомобіля «Mercedes Sprinter» (державним номерний знак НОМЕР_4 ) повторно відкрито викрали із його салону барсетку ОСОБА_12 з грошима та майном на загальну суму 10 250 грн.;
6 серпня 2016 близько 02:50 на території, прилеглій до АЗС «БРСМ-Нафта» (за вказаною адресою), шляхом розбиття правих передніх дверцят автомобіля «Mercedes Benz» (державний номерний знак НОМЕР_5 ), повторно відкрито викрали із салону автомобіля барсетку ОСОБА_15 з грошима та майном на загальну суму 2204 грн;
6 серпня 2016 року близько 04:25 на території, прилеглій до АЗС «MARSHAL» (вул. Шевченко, 2, с. Старий Корець), шляхом розбиття скла правих задніх дверцят автомобіля «Volkswagen Passat» (державний номерний знак НОМЕР_6 ), повторно відкрито викрали з салону автомобіля шкіряну сумку ОСОБА_13 з майном на загальну на суму 36 924 грн.
За наслідками розгляду справи суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватості ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиннені кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 186 КК (за епізодами 14 від 21 липня та 6 серпня 2016 року) не доведено, а тому виправдав їх за цим обвинуваченням.
Рівненський апеляційний суд 23 квітня 2019 року залишив без змін вирок місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, які її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у цьому суді зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених через м`якість та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор зазначає, що висновок апеляційного суду про правильність застосування місцевим судом до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 положень ст. 75 КК є необґрунтованим, оскільки його зроблено без належної оцінки ступеня тяжкості вчиненого злочину, що становить підвищену суспільну небезпечність, а також того, що дії засуджених носили систематичний характер та порушували громадську безпеку. Крім того, скаржник стверджує, що згаданий суд безпідставно визнав обставинами, які пом`якшують покарання засуджених, повне визнання вини та їх щире каяття. За твердженням скаржника, апеляційний суд при постановленні ухвали не дав належної оцінки зібраним доказам, переліченим стороною обвинувачення в апеляційній скарзі на підтвердження винуватості засуджених у вчиненні інкримінованих їм злочинів, та неправомірно погодився з висновком місцевого суду про недоведеність обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .Також прокурор вказує на те, що апеляційний суд в ухвалі не навів обґрунтованих мотивів на підтвердження висновку суду першої інстанції щодо можливості застосування до засуджених положень ст. 75 КК, при цьому суд, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, не дав вичерпних відповідей на доводи, наведені у ній.

На касаційну скаргу засуджені ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , його захисник ОСОБА_6 , захисник засудженого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 подали заперечення, в яких, наводячи відповідні аргументи, зазначають про безпідставність доводів прокурора, просять залишити без задоволення його касаційну скаргу, а ухвалу апеляційного суду без змін. Також засуджений ОСОБА_10 у поданих запереченнях просить проводити касаційний розгляд без його участі.
Крім того, до Верховного Суду надійшло клопотання від захисника засудженого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_16 про здійснення такого розгляду без її участі.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення, просила ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у цьому суді.
Засуджені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та їх захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які узяли участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора, оскільки вважали оскаржене судове рішення законним та обґрунтованим.

Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у вчиненні злочину, за який їх засуджено, правильність юридичної оцінки діяння за ч. 2 ст. 186 КК, вид і розмір призначеного їм покарання, у касаційній скарзі не заперечуються. Тому згідно зі ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряє законності та обґрунтованості судових рішень у цій частині.
При цьому положеннями ст. 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. На будь-яких інших підставах, окрім зазначених у цій нормі, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту розгляду, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржених судових рішень, а при його перегляді виходить з обставин, установлених судами нижчих інстанцій.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, прокурор, серед іншого, посилається на неналежну оцінку доказів судами першої та апеляційної інстанцій, що, по суті, стосується невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, а це згідно зі статтями 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим, прокурор у касаційній скарзі посилається на те, що висновок суду апеляційної інстанції щодо законності рішення суду першої інстанції про недоведеність обвинувачення, висутого ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за частинами 2, 3 ст. 186 КК (за першим, другим епізодами від 21 липня 2017 року та третім і четвертим епізодами від 6 серпня 2016 року) є неправильним.
Проте зазначені доводи Верховний Суд не вважає слушними.
Так, апеляційний суд, перевіряючи доводи у апеляційній скарзі прокурора про безпідставне виправдання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,які є аналогічними за змістом доводам у його касаційній скарзі, надав їм належну оцінку та дійшов висновку про їх необґрунтованість.
Зокрема, апеляційний суд слушно вказав, що рішення суду в частині виправдання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 186 КК (за епізодом 1 від 21 липня 2017 року на АЗС «БРСМ-НАФТА») є правильним, оскільки наведених прокурором доказів (показань свідка ОСОБА_17 , а також письмових доказів) недостатньо для визнання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 винними у грабежі за попередньою змовою групою осіб.
Також апеляційний суд умотивовано визнав безпідставними доводи прокурора про те, що суд у вироку не навів мотивів, виходячи з яких не врахував окремих доказів, які, на його думку, підтверджують винуватість ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 186 КК (за епізодом другим від 21 липня 2017 року на АЗС «WOG»), а саме показань свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 (оперуповноважених УКР ГУНП в Рівненській області), довідки про вартість майна, відповіді на запит щодо даних з автоматизованої інформаційної системи «Відеоконтроль-рубіж» щодо перетину рубежів автомобілем (державний номерний знак НОМЕР_7 ), оскільки ці докази суд дослідив та дав їм оцінку відповідно до ст. 94 КПК в сукупності з іншими зібраними доказами з точки зору їх достатності та взаємозв`язку.
Що стосується третього епізоду від 6 серпня 2016 року на АЗС «БРСМ-Нафта», то апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що сторона обвинувачення не надала доказів на підтвердження винуватості засуджених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
Окрім того, спростовуючи доводи прокурора про неналежну оцінку місцевим судом доказів за четвертим епізодом від 6 серпня 2018 року на АЗС «MARSHAL», цей суд правильно послався на те, що за цим епізодом на підтвердження винуватості ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, сторона обвинувачення надала лише докази перебування автомобіля «Skoda Superb» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) на одній трасі з місцем вчинення злочину в кількох годинах їзди, а інші докази, які б дозволяли визначити осіб злочинців, їх винуватість, механізм вчинення злочину та участь кожного з обвинувачених, відсутні.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що суд першої інстанції повно й усебічно розглянув обставини кримінального провадження, дав належну оцінку доказам із точки зору їх допустимості, належності, достовірності, а сукупність доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, та прийняв умотивоване рішення про виправдання ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за частинами 2, 3 ст. 185 КК у зв`язку з відсутністю в їх діях складу вказаних кримінальних правопорушень.
З такими висновками апеляційного суду погоджується і Верховний Суд та вважає, що відсутні підстави вважати зазначені висновки апеляційного суду сумнівними чи необґрунтованими.
У зазначеній частині ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, є належно умотивованою та обґрунтованою, а твердження прокурора про неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними.
Разом із тим, слушними є доводи прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених через м`якість.
Відповідно до положень статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Як випливає зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.
Питання призначення покарання та звільнення від нього чи його відбування нерозривно пов`язані між собою, оскільки визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання, ухвалити рішення про можливість чи неможливість звільнення особи від покарання чи його відбування.
Разом із тим, Верховний Суд у постанові від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к зазначив, що дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Як убачається з змісту вироку, при призначенні ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, дані про осіб засуджених, зокрема те, що ОСОБА_8 раніше судимий, одружений, має двох малолітніх дітей, працює, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 раніше не судимі, посередньо характеризуються СІЗО, працюють, а також суд зважив на те, що останній має на утриманні малолітню дитину. Крім того, обставинами, які пом`якшують покарання засудженим, суд визнав стосовно ОСОБА_8 щире каяття, наявність на утриманні дружини та двох малолітніх дітей, стосовно ОСОБА_9 щире каяття, наявність на утриманні малолітньої дитини, а стосовно ОСОБА_10 щире каяття, статус внутрішньо переміщеної особи. Обставин, які обтяжують покарання засудженим, крім ОСОБА_8 , суд не встановив. У зв`язку з наведеним суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 можливе без ізоляції від суспільства з призначенням покарання в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК, із застосуванням звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Не погоджуючись із такими висновками суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на несправедливість заходу примусу через м`якість та неправильне застосування місцевим судом до засуджених положень ст. 75 КК, просив апеляційний суд скасувати оспорюване рішення у відповідній частині й ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 більш суворе покарання, що належить відбувати реально.
Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження в межах, установлених ст. 404 КПК, та в порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, дійшов висновку про безпідставність доводів, наведених у скарзі прокурора, та погодився з висновками суду першої інстанцій щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 покарання та про можливість застосування до них положень ст. 75 КК.
На обґрунтування свого висновку апеляційний суд, окрім обставин, зазначених місцевим судом, вказав, що ОСОБА_8 упродовж майже двох років проживає не в ізоляції, працевлаштувався, оселився м. Рівному, проживає з дружиною, утримує малолітніх дітей, позитивно характеризується, а щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суд вказав на наявність пом`якшуючих покарання обставин. А тому ці обставини, на думку апеляційного суду, є такими, які свідчать про можливість виправлення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 без ізоляції від суспільства.
Однак із цим рішенням Верховний Суд погодитися не може та вважає його прийнятим без урахування належним чином обставин, які мають правове значення при вирішенні щодо призначеного покарання та порядку його відбування.
Так, апеляційний суд, погоджуючись із рішенням місцевого суду місцевого суду щодо правильного застосування до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ст. 75 КК, повною мірою не врахував ступеня тяжкості вчиненого засудженими злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, а також того, що ОСОБА_8 раніше притягався до кримінальної відповідальності за злочин проти життя і здоров`я особи, судимість за який у встановленому порядку не знято і не погашено, у зв`язку з чим рецидив злочину було визнано обтяжуючою покарання обставиною. Без належної оцінки суду залишилисьі конкретні обставини вчинення злочину, а саме те, що ОСОБА_8 разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 готувались до вчинення злочину, придбавши спеціально пристосовані предмети для пошкодження автомобілів, та розподіливши ролі на заволодіння майном, що свідчить про стійкість злочинних намірів засуджених. Така поведінка засуджених в поєднанні з характером вчиненого кримінально-караного діяння свідчать про суспільну небезпечність ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
При цьому поза увагою апеляційного суду залишився висновок органу пробації, відповідно до якого ОСОБА_8 має високий ризик небезпеки для суспільства та повторного вчинення кримінального правопорушення, що зумовлено статичними факторами історії правопорушень.
Також, на думку Суду, наявність цьому провадженні обставин, що пом`якшують покарання засуджених, не можуть бути визнані достатніми підставами для застосування до них положень ст. 75 КК та звільнення від відбування призначеного покарання.
З урахуванням указаних обставин, Верховний Суд вважає, що звільнення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на підставі ст. 75 КК від відбування покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання, яке не можна вважати справедливим, пропорційним та співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину.

При перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора апеляційний суд належним чином не перевірив доводів його у скарзі, не обґрунтував висновку про можливість звільнення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, виходячи із встановлених судом першої інстанції обставин злочину та осіб винних, тим самим порушив вимоги ст. 419 КПК.

Таким чином, ухвалу апеляційного суду частині засудження ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 186 КК не можна визнати такою, що відповідає статтям 370, 419 КПК. Тому вона підлягає скасуванню на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, а кримінальне провадження призначенню на новий апеляційний розгляд.

При новому розгляді в суді апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, апеляційний розгляд здійснити відповідно до вимог КПК України та прийняти законне і обґрунтоване рішення, а у разі підтвердження того ж обсягу обвинувачення, за яким ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винуватими і засуджено, застосування інституту звільнення від відбування покарання відповідно до ст. 75 КК слід вважати м`яким .
З огляду на наведене касаційну скаргу прокурора слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, задовольнити частково.
Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в частині засудження за ч. 2 ст. 186 КК скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3