Дата документу 02.06.2020 Справа № 334/154/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/1075/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/154/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

захисників-адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», в апеляційному порядку матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

ухвалою Ленінського районного м. Запоріжжя від 29 квітня 2020 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.4 ст.185 КК України та кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.4 ст.185 КК України об`єднані в одне провадження, присвоївши єдиний номер справи 334/154/20, провадження 1-кп/334/611/20.

Продовжено ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.4 ст.185 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто з 29 квітня 2020 року по 27 червня 2020 року включно.

Згідно зі змістом судового рішення, 08 квітня 2020 року до Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_9 у скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.4 ст.185 КК України.

До початку судового засідання прокурором заявлено клопотання про об`єднання цієї справи зі справою відносно ОСОБА_10 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.4 ст.185 КК України, що вже знаходиться на розгляді суду.

Крім того, у судовому засіданні прокурор ОСОБА_11 заявила клопотання про подовження строку тримання обвинуваченого під вартою, з огляду на те, що існують ризики передбачені ст.177 КПК України, тому що обвинувачений зможе переховуватись від суду. Просила подовжити строк тримання обвинуваченого під вартою строком на 60 днів.

Продовжуючи обвинуваченому запобіжний захід, суд першої інстанції прийшов до висновку, що продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, які існували при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти встановленим ризикам і підстави для зміни запобіжного заходу відсутні.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_7 , не погоджуючись із рішенням суду, вважає його незаконним та необґрунтованим. В обґрунтування доводів зазначає, що судом не додержана процедура судового розгляду та не виконані вимоги ч.2 ст.314 КПК України, оскільки підготовче судове засідання проведено за відсутності учасників судового провадження, а саме обвинуваченого ОСОБА_10 , представника потерпілого, цивільного позивача.

Звертає увагу суду, що підозрюваний ОСОБА_9 не визнає себе винним у вчиненні інкримінованих йому злочинів. Вказує, що посадовими особами здійснено службове підроблення документів (оголошення в розшук), які обґрунтовують застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вважає, що невиконання судом під час підготовчого засідання вимог ст.345 КПК України є істотним порушенням кримінального процесуального закону та є безумовною підставою для скасування судового рішення.

На підставі викладеного, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги; обвинуваченого та його захисників, які просили ухвалу суду скасувати та застосувати відносно ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження; вислухавши доводи сторін, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, у зв`язку з наступним.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.331 КПК України: - вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; - незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

За вимогами ч.1, п.4 ч.2 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора судом першої інстанції дотримані в повному обсязі не були, виходячи з наступного.

Під час розгляду клопотання про продовження щодо ОСОБА_9 строку тримання під вартою, суд першої інстанції правильно встановив, що матеріали кримінального провадження свідчать про достатність підстав вважати обґрунтованою підозру ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.4 ст.185 КК України.

Згідно з положеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до практики ЄСПЛ обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції гарантії від безпідставного арешту.

Враховуючи, що відповідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, колегія суддів приймає до уваги, що у рішенні ЄСПЛ у справі «Соловей і Зозуля проти України» останній зазначив, що суд має перевірити не лише дотримання процесуальних норм національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої особу взято під варту.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 року у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

На думку колегії суддів, наявні у провадженні докази вказують на обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_9 інкримінованих йому злочинів, а достовірність встановлених фактичних обставин буде перевірятись в ході судового розгляду у встановленому законом порядку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про непричетність ОСОБА_9 до вчинених злочинів колегія суддів вважає необґрунтованими.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд першої інстанції встановив, що доводи є обґрунтованими, заявлені ризики не зменшились та існують на даний час.

Між тим, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Як зазначено в п.111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії», обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п.4 ст.5 Конвенції.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Ткачов проти України» від 13.12.2007 року, «Мамедов проти Росії» від 01.07.2016 року, «Єлоєв проти України» від 06.11.2008 року, ризики неналежної процесуальної поведінки підозрюваного з часом зменшуються.

Як зазначено в п.143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказання підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови».

Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ «Александер Макаров проти Росії» національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

У відповідності до п.80 рішення Європейського Суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України» при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи клопотання прокурора про продовження тримання обвинуваченого під вартою, судом правильно встановлена наявність того ризику, що обвинувачений може переховуватися від суду, оскільки ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, раніше перебував у розшуку, судовий розгляд по справі не закінчений, а тому доводи сторони захисту щодо відсутності ризику, передбаченого ст.177 КПК України, є необґрунтованими.

Разом з тим, ризик незаконно впливу на потерпілих та свідків, колегія суддів вважає таким, що не доведений прокурором, оскільки докази на підтвердження здійснення спроб впливу на потерпілих і свідків прокурором надано не було. Не надав таких доказів прокурор і під час апеляційного розгляду.

Крім того, ризик вчинення іншого кримінального правопорушення також є недоведеним прокурором, оскільки ОСОБА_9 є особою раніше не судимою.

Відповідно до ч.5 ст.199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції не в повному обсязі враховано те, що у цьому кримінальному провадженні досліджені всі докази, допитані потерпілі та свідки, зроблені всі експертні дослідження, раніше вже неодноразово продовжувався строк тримання під вартою, інших мотивів судом не наведено, а тому зазначене свідчить про те, що для забезпечення належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_9 достатнім буде застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п.80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», а також правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12 січня 2012 року у справі «Тодоров проти України», - «для тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою».

З урахуванням зазначеного, а також, що у цьому провадженні існує ризик, який дає достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_9 може здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст.177 КПК України, оцінивши в сукупності всі обставини, в тому числі, передбачені ст.178 КПК України, а саме, що обвинувачений раніше не судимий, одружений, має зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що свідчить про міцність його соціальних зв`язків та можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, тому колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченому необхідно обрати більш м`який запобіжний захід, а саме у вигляді домашнього арешту, що передбачено ст.181 КПК України, із забороною ОСОБА_9 цілодобового залишати місце постійного проживання до 27 червня 2020 року включно, з покладенням на нього обов`язків відповідно до вимог ст.194 КПК України, а тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали, відповідно до ст.407 КПК України, а апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню.

При цьому, доводи прокурора в судовому засіданні про те, що ОСОБА_9 знаходиться у міжнародному розшуку за вчинення кримінальних правопорушень на території республіки Білорусь, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки на підтвердження цього факту прокурором не було надано ніяких доказів в судовому засіданні. Відсутні такі докази і в матеріалах справи.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного м. Запоріжжя від 29 квітня 2020 року, якою продовжено ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.4 ст.185 КК України, строк тримання під вартою на 60 днів, тобто з 29 квітня 2020 року по 27 червня 2020 року включно, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3 ОСОБА_11 про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_9 задовольнити частково.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово строком до 27 червня 2020 року включно із застосуванням електронних засобів контролю.

Відповідно до вимог ч.5 ст.194 КПК України, зобов`язати ОСОБА_9 :

1) прибувати за вимогою до слідчого, прокурора, суду;

2) не відлучатися з місця проживання, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 цілодобово;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

4) утримуватись від спілкування з потерпілими, свідками по даному провадженню.

5) носити електронний засіб контролю.

Звільнити ОСОБА_9 з-під варти негайно.

Роз`яснити ОСОБА_9 , що відповідно до вимог ч.5 ст.181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.

Копію ухвали направити до Запорізької місцевої прокуратури №3 та начальнику ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» для виконання.

Контроль за виконанням зобов`язань домашнього арешту покласти на процесуального прокурора у даному кримінальному провадженні.

Строк дії ухвали до 27 червня 2020 року включно.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4