Справа № 730/828/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/9/20
Категорія - ч. 2 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

З участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 червня 2017 року за № 0000361 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 2 жовтня 2018 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з базовою загальною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, не військовозобов`язаного за станом здоров`я, раніше судимого 11 травня 2016 року Сосницьким районним судом Чернігівської області за ч.1 ст. 125 КК України до 60 годин громадських робіт,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 2 жовтня 2018 року ОСОБА_8 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 121 КК України у зв`язку з не доведенням його винуватості у вчиненні вказаного злочину та виправданий.

Скасовано застосований відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою і його негайно звільнено з-під варти в залі суду.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до статті 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 в поданій апеляційній скарзі просить дослідити матеріали кримінального провадження, викликати і допитати свідків, а вирок суду першої інстанції скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. Вважає, що суд першої інстанції належним чином не оцінив кожен доказ у кримінальному провадженні з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку і не навів мотивів, за яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, не зазначивши з яких підстав визнав окремий доказ недопустимим.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор вказує, що ухвалюючи вирок, місцевий суд незаконно виправдав ОСОБА_8 і не навів переконливих мотивів та доводів для виправдання останнього, поверхнево підійшов до дослідження обставин вчинення злочину. Апелянт зазначає, що суд належним чином не оцінив показання свідків та не врахував, що кримінальне правопорушення було вчинено в умовах неочевидності і прямі очевидці відсутні, не проаналізував та не надав жодної правової оцінки висновку судово-медичної експертизи № 145, згідно якої у ОСОБА_8 були встановлені тілесні ушкодження. Вважає, що твердження обвинуваченого про те, що він не помітив тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 є неправдивими, оскільки виявлений у неї комплекс тілесних ушкоджень неможливо не помітити. Крім того, на думку апелянта, показання та доводи ОСОБА_8 є непослідовними, нелогічними та суперечать зібраним доказам, до невизнання ним своєї вини необхідно відноситись критично, тому що такі показання ставлять за мету уникнення від відповідальності за вчинене діяння. Зазначає, що з огляду на стан загиблої, обвинувачений не вжив жодних дій для надання першої медичної допомоги, а лише дав води та поклав спати. На думку апелянта, є помилковим визнання судом неналежним доказом протокол огляду предметів від 4 липня 2017 року з огляду на те, що пляма бурого кольору, виявлена на штанах обвинуваченого, знаходиться на їх передній частині, що вказує на те, що на час коли вона виникла, то ОСОБА_8 був розвернутий обличчям до ОСОБА_9 та завдав останній тілесних ушкоджень.

Крім того, апелянт не погоджується з врахуванням судом зауважень сторони захисту щодо порушень ст.. 290 КПК України щодо не відкриття їм речових доказів з огляду на те, що 6 вересня 2017 року слідчим було надано доступ до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 та його захиснику ОСОБА_7 , що підтверджується протоколом, який був ними підписаний і зауважень та доповнень не надходило, вони були обізнані, що речові докази знаходяться в кімнаті зберігання речових доказів Борзнянського ВП Бахмацького ВП ГУНП в Чернігівській області, оскільки у відкритих матеріалах кримінального провадження маються постанови про визнання речовими доказами та квитанції про поміщення їх до кімнати зберігання речових доказів. Апелянт також зазначає, що суд, визнаючи всі речові докази у даному кримінальному провадженні недопустимими, не зазначив, які саме докази визнано недопустимими та не навів належних підстав визнання кожного окремого речового доказу недопустимим. Також, на думку апелянта, поза увагою суду залишилося те, що ОСОБА_8 притягувався до кримінальної відповідальності за спричинення ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень.

Суд першої інстанції встановив, що органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що 26.06.2017 року, близько 13 години 30 хвилин, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи біля господарства мешканки АДРЕСА_1 ОСОБА_10 , під час сварки, яка переросла у бійку, умисно наніс ОСОБА_9 удар рукою по обличчю. Після цього, близько 21 години 30 хвилин, ОСОБА_8 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи на ґрунтовій дорозі між вулицями Молодіжна та Центральна с. Високе Борзнянського району, неподалік від господарства мешканки АДРЕСА_1 , ОСОБА_11 , продовжив побиття ОСОБА_9 , а саме під час сварки, яка переросла у бійку, умисно наніс останній декілька ударів руками та ногами по голові, тулубу, верхніх та нижніх кінцівках, у результаті чого ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, яка виражалася численними синцями, а також саднами обличчя, забійною раною верхньої губи рота зліва, крововиливами правої лобно-скроневої та лівої тім`яної областей, крововиливом у правий скроневий м`яз, крововиливом під лівий листок твердої мозкової оболонки, крововиливами у м`які мозкові оболонки та забоями головного мозку; синців грудної клітки, спини та живота, крововиливом у м`язові тканини лівої половини грудної клітки та закритого перелому 10- го лівого ребра по задньо пахвовій лінії; численних синців обох верхніх та нижніх кінцівок, від яких потерпіла померла. Згідно висновку судово-медичної експертизи № 118 від 23.08.2017 року тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_9 , у своєму комплексі відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та перебувають у прямому причинно - наслідковому зв`язку з фактом настання смерті.

Ухвалюючи виправдувальний вирок місцевий суд зазначив, що стороною обвинувачення не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про доведеність вини обвинуваченого в скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення, надані прокурором на підтвердження вини обвинуваченого докази підтверджують лише факт вчинення злочину, але жодних фактичних даних про вчинення кримінального правопорушення саме ним не містять, а тому їх не можна визнати належними. І оцінюючи докази з точки зору достатності належності та допустимості, прийшов до висновку, що доказів, на які посилається сторона обвинувачення та які не визнані судом недопустимими, недостатньо для доведення вини обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які заперечили проти викладених в апеляційній скарзі прокуратури вимог, думку прокурора, який просив задовольнити подану апеляційну скаргу, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду в межах апеляційних скарг, але вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» (далі Пленуму ВСУ), висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути належно мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто, вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України та згідно п. 22 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму ВСУ з питань судового розгляду кримінальних справ», у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині обвинувального вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Включати у виправдувальний вирок формулювання, які ставлять під сумнів невинуватість виправданого, не допускається.

Ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_8 , суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону.

Як видно з вироку, суд не належним чином перевірив обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення та не дав відповідну оцінку доказам по даному кримінальному провадженню. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження.

Суд першої інстанції виправдовуючи ОСОБА_8 зазначив, що доказів, на які посилається сторона обвинувачення та які визнані судом недопустимими, недостатньо для доведення вини обвинуваченого.

Такий висновок суду про виправдання обвинуваченого, колегія суддів вважає передчасним, зробленим без повного, всебічного та об`єктивного аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, а тому не може визнаватися законним та обґрунтованим.

Як вбачається з вироку місцевого суду, ухваленого відносно ОСОБА_8 , суд першої інстанції перерахував докази, які наявні в матеріалах кримінального провадження, та навів лише загальні мотиви щодо неврахування певних доказів без їх детального аналізу. Як правильно вказує в апеляційній скарзі прокурор, судом не надав жодної правової оцінки висновку судово-медичної експертизи № 145, згідно якої у ОСОБА_8 були встановлені тілесні ушкодження.

Також, судом не зазначено мотивів, з яких він не приймає до уваги деякі докази, що є недопустимим. Адже у виправдувальному вироку не повинен залишитися недослідженим жоден доказ, на якому ґрунтувалося обвинувачення і всім доказам обвинувачення, суд повинен був дати оцінку та навести переконливі мотиви, чому не прийняв їх до уваги та провести детальний аналіз доказів.

Висновки у судовому рішенні повинні прямо випливати з аргументації, а також бути чіткими, тобто не допускати неоднозначного трактування. При цьому недостатньо лише цитувати законодавчі положення, а потім приймати рішення. Суд повинен послідовно поєднувати закон із фактами у справі і наводити чіткі аргументи, яким чином було вирішено справу у конкретному випадку. Якщо цього не робити, це буде очевидне порушення права на справедливий суд, яке гарантує стаття: Європейської Конвенції з прав людини. Проте, зазначене судом першої інстанції, при винесенні вироку, виконано не було.

Таким чином, суд не тільки не зазначив підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, а ще й не оцінив ці докази, не дав їм аналіз, щоб об`єктивно прийти до висновку чому він відкидає ці докази.

Тим самим, висновки суду, викладені у вироку, містять істотні суперечності, які могли вплинути на вирішення питання про винуватість обвинуваченого, правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За наведених вище обставин, висновки суду про виправдання ОСОБА_8 є передчасними, зробленими без повного, всебічного, об`єктивного дослідження та аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, а тому не може визнаватися законним та обґрунтованим.

Поверхневе дослідження доказів в даному кримінальному провадженні позбавило суд першої інстанції ухвалити вмотивоване рішення.

Допущені порушення згідно із положеннями ст.412 КПК України є істотними, оскільки перешкоджають ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п.п.1,3 ч.1 ст.409 КПК України неповнота судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення.

За таких обставин, судове рішення, постановлене з порушенням кримінально-процесуального та кримінального законів не можна визнати законним і обґрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з направленням кримінального провадження на новий судовий розгляд.

Суду першої інстанції необхідно повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, усунувши недоліки, вказані в ухвалі суду апеляційної інстанції, з дотриманням прав учасників процесу, перевірити інші доводи апеляційної скарги прокурора і, дотримуючись вимог статей 2, 7, 8, 9, 17 КПК України, і основоположних свобод і в залежності від встановленого постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у разі ж доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України, призначити покарання відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 2 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_8 скасувати, призначивши новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Обраний відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишити до 4 квітня 2020 року.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4