Ухвала

Іменем України

04 травня 2020 року

м. Київ

справа № 755/891/19
провадження № 51-1117ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив:

Згідно з вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із конфіскацією майна. Остаточне покарання визначено на підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за вироком Галицького районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року, а саме у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна.

Київський апеляційний суд ухвалою від 19 грудня 2019 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2019 року без зміни.

Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, злочин вчинено за наступних обставин: 24 листопада 2018 року близько 00:45 ОСОБА_6 та особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, за запрошенням ОСОБА_7 , з яким познайомилися напередодні, перебували у кв АДРЕСА_1 , де разом вживали алкогольні напої.

Цього ж дня приблизно о 02:00у ОСОБА_5 та особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, виник спільний умисел на вчинення нападу на ОСОБА_7 з метою заволодіння чужим майном, розташованим у зазначеній вище квартирі.

Реалізуючи спільний злочинний умисел, ОСОБА_5 застосував до ОСОБА_7 фізичне насильство, яке є небезпечним для здоров'я останнього, а особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, у свою чергу завдала ОСОБА_7 удару дерев`яним предметом по голові, від чого останній впав та отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Таким чином вони подолали волю до опору з боку потерпілого. Потім ОСОБА_5 та особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, у присутності ОСОБА_7 , який після отриманих тілесних ушкоджень спостерігав за їхніми діями, однак супротиву вже не чинив, обшукали приміщення вказаної квартири та заволоділи чужим майном на загальну суму 19 500 грн. Після цього ОСОБА_5 з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, зникли з місця вчинення злочину та розпорядилися викраденим майном на власний розсуд.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК)скасувати постановлені щодо ОСОБА_5 судові рішення і направити кримінальне провадження на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Захисник зазначає про неповноту судового розгляду і, заперечуючи по суті встановлені фактичні обставини, достовірність викладених у судових рішеннях показань потерпілого та свідків, належну оцінку доказів та правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК, стверджує, що вирок суду ґрунтується на припущеннях. Також захисник наголошує на тому, що апеляційний суд залишив поза увагою допущені порушення, не усунув їх, неналежно не перевірив доводів захисту, у зв`язку з чим вважає ухвалу апеляційного суду незаконною.

Також захисник вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону апеляційним судом, оскільки суд не усунув зазначених порушень суду першої інстанції.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКсуд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.

Мотивуючи свою скаргу, захисник оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду та правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлені судові рішення, що, на його думку, призвело до неправильної кваліфікації його дій. Надаючи власну оцінку доказам, він по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка згідна зі ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Як убачається з вироку, свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 187 КК місцевий суд зробив з дотриманням ст. 23 КПК на підставі всіх ретельно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Зокрема, висновку щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2ст. 187 КК, суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу: показань потерпілихОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; протоколу огляду місця події від 24 листопада 2018 року, в ході якого було вилучено дерев`яну ніжку від пошкодженого стола, якою був завданий удар потерпілому ОСОБА_7 ; протоколу огляду відеозапису від 14 січня 2019 року, згідно з яким потерпілий впізнав з статурою та одягом ОСОБА_5 і дівчину як осіб, які його побили та забрали з квартири речі; протоколу огляду речей і фототаблиці до нього, зокрема належного потерпілому планшета, вилученого у ОСОБА_5 , де збережена фотографія засудженого, зроблена о 08:05 24 листопада 2018 року, за якою потерпілий впізнав засудженого (ця обставина свідчить про причетність ОСОБА_5 до вчинення злочину); висновку експерта від 22 вересня 2017 року № 327 й інших письмових матеріалів.

Вказані в судовому рішенні докази у сукупності безперечно доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, й об`єктивних підстав не довіряти їм немає.

Крім того, аналогічні за змістом доводи захисника ОСОБА_4 у частині доведеності винуватості підзахисного у вчиненні інкримінованого йому злочину було переглянуто в апеляційному порядку.

Перевіривши й оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази та доводи, наведені в апеляційній скарзі сторони захисту, в їх сукупності, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведено.

Апеляційний суд надав мотивовану відповідь на викладені в апеляційній скарзі захисника доводи щодо неправильної кваліфікації дій засудженого та виключення кваліфікуючої ознаки вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб і зазначив, що дії ОСОБА_5 та особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, спрямовані на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, були узгоджені та ці особи мали на меті спільне заволодіння чужим майном, адже, як вбачається з показань потерпілого, усі вчинені ними дії були спільними, послідовними і спрямованими на досягнення єдиного злочинного умислу. Не встановлена досудовим слідством жінка одразу ж приєдналася до насильницьких дій ОСОБА_5 , завдала удару ніжкою від столу у верхню частину голови потерпілому, після чого обидва нападники почали збирати цінні речі, що були у квартирі. Факт вилучення частини викрадених у результаті нападу речей у засудженого дає підстави вважати, що вказане майно було розподілене між співучасниками. Показання потерпілого ОСОБА_7 про завдання йому невстановленою жінкою удару у верхню частину голови ніжкою від столу узгоджуються з результатами огляду квартири, в ході якого цю ніжку було виявлено, та результатами судово-медичної експертизи, які підтверджують наявність у потерпілого тілесного ушкодження у лобно-тім`яній ділянці голови. Та обставина, що під час судово-цитологічної експертизи від 21 грудня 2018 року № 415ц від 21 грудня 2018 року на вказаній ніжці від столу не було виявлено біологічних нашарувань, не ставить під сумнів наведені вище докази та правильність висновків суду за результатами їх дослідження, адже за умов завдання особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, потерпілому ОСОБА_7 одного удару цією ніжкою по голові таких нашарувань могло і не залишитися.

Щодо доводів сторони захисту про те, що умисел на заволодіння чужого майна виник у обвинуваченого після закінчення бійки, яка виникла на побутовому ґрунті, суд обґрунтовано послався на висновки та оцінку місцевого суду в цій частині, оскільки, як правильно вказав суд першої інстанції, за короткий проміжок часу потерпілому було заподіяно тілесні ушкодження, від отримання яких він втратив свідомість, після цього обвинувачений з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, зібрали у квартирі техніку та зникли, залишивши безпорадного потерпілого самого без допомоги. Саме узгодженість їх дій, короткий відрізок часу, досягнення єдиного результату заволодіння чужим майном свідчать про наявність у ОСОБА_5 та особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, спільного умислу на заволодіння майном потерпілого із застосуванням насильства.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду апеляційної інстанції.

Не є обґрунтованими доводи сторони захисту про те, що суддя ОСОБА_9 безпідставно брав участь як суддя у суді апеляційної інстанції, оскільки тривалий час працював із головуючим по даній справі у Дніпровському районному суді м. Києва, у зв`язку з чим йому був заявлений відвід, який був безпідставно відхилений. Так, положення ст. 75 КПК містять вичерпний перелік обставин, що виключають участь, у тому числі, судді в кримінальному провадженні. Таким чином, виходячи з вказаних положень закону, колишня спільна праця суддів у суді нижчої інстанції не є безумовною обставиною, що виключає участь у кримінальному провадженні і не є обставиною, яка свідчить про наявність сумнівів в упередженості судді ОСОБА_9

Переконливих аргументів, які би вказували на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність під час надання юридичної оцінки діянню, в касаційній скарзі захисника не зазначено.

До того ж доводи сторони захисту, наведені у касаційній скарзі, що є аналогічними за змістом доводам в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який умотивовано їх відхилив. Розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , апеляційний суд дотримався вимог ст. 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли бути безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

З огляду на викладене з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3