Березівський районний суд Одеської області
26.05.2020
Справа № 494/493/20
Провадження № 1-кп/494/132/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2020 року м. Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю: секретаря судового засідання- ОСОБА_4 ,

прокурора - ОСОБА_5 ,

потерпілого - ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

захисника - ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 Кримінального кодексу України зі змінами та доповненнями (далі КК України), ч.4 ст.187 КК України, та за обвинуваченням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, ч.1 ст.162 КК України, ч.2 ст.186 КК України, ч.4 ст.187 КК України
ВСТАНОВИВ:

В проваджені Березівського районного суду Одеської області знаходиться справа за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162 та ч.4 ст.187 КК України, та за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ч.1 ст.162, ч.2 ст.186 та ч.4 ст.187 КК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2020 року, вказана справа надійшла в провадження судді ОСОБА_1 та передана йому до розгляду. Колегія суддів визначена у складі суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Ухвалою колегії суддів (далі - суд) від 20.05.2020 року справу призначено до підготовчого судового засідання на 22.05.2020 року.

У підготовчому судовому засіданні прокурор висловив думку про можливість призначення справи до судового розгляду. Вважав клопотання про повернення обвинувального акту таким, що не підлягає задоволенню. Крім того, прокурор подав письмові клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Потерпілий ОСОБА_7 та ОСОБА_6 підтримали думку прокурора. Від представника потерпілого ОСОБА_12 надійшло клопотання про проведення підготовчого судового засідання без його участі.

Обвинувачені та їх захисники після обговорення питання щодо відповідності обвинувального акту вимогам ст.291 КПК України заявили клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, як такий що не відповідає вимогам статті 291 КПК України, оскільки, ознайомившись з обвинувальним актом, виявили недоліки, які не дають можливість обвинуваченому належним чином здійснювати свій захист від висунутого обвинувачення, а також робить неможливим справедливий судовий розгляд справи в межах висунутого обвинувачення. Заперечували щодо клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , оскільки ризики, передбачені ст.177 КПК України, є лише припущенням та надумані прокурором. Окрім того, посилались на розповсюдження вірусної інфекції COVID-19, яка може загрожувати обвинуваченим під час знаходження під вартою.

Суд, заслухавши думку прокурора щодо відповідності обвинувального акту вимогам ст.291 КПК України та можливості призначення його до судового розгляду, клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим, клопотання захисників обвинувачених про повернення обвинувального акту та заперечення щодо запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим, думки потерпілих і обвинувачених та дослідивши обвинувальний акт з додатками, доходить висновку, що він на підставі пункту 3 частини третьої ст. 314 Кримінально-процесуального кодексу України зі змінами та доповненнями (далі - КПК України) підлягає поверненню прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України, а клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задоволенню.

Відповідно до пункту 3 частини третьої ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Зміст обвинувального акту, порядок його складання та затвердження, а також які документи долучаються до нього передбачені статтею 291 КПК України, вимогам якої не відповідає обвинувальний акт з додатками відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Відповідно до ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду, як джерело права.

У відповідності ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод «Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим, доки його вину не буде доведено в законному порядку.»

Відповідно до пункту п`ятого частини другої статті 291 КПК України: «Обвинувальний акт повинен містити у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення».

Згідно з пункту 13 частини першої статті 3 КПК України, «обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України». Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.

Формулювання обвинувачення це фактично виклад об`єктивної сторони злочину, тобто той стислий висновок, який робить прокурор або слідчий щодо події злочину та безумовно з точною кваліфікацією дій особи, відповідно до Кримінального Кодексу України.

Положеннями ч. 1 ст. 62 Конституції України передбачено: «особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду».

Частиною 1 ст. 8 КПК України встановлено: «кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави».

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 17 КПК України, «особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили».

В рішенні від 25.07.2000 року, у справі «Маттоціа проти Італії» вказується що, «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак, у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

Однак, вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону органом досудового розслідування не було дотримано у повному обсязі, оскільки при викладі фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кримінальних правопорушень та у самих формулювань обвинувачень, стороною обвинувачення зазначено про вчинення злочинних дій спільно з ОСОБА_13 , матеріали відносно якого виділено в окреме провадження.

Відповідно до обвинувального акту будь-яке обвинувачення ОСОБА_13 не висувається, що свідчить про недотримання вимог ст. 291 КПК України.

Водночас, до матеріалів обвинувального акту додано уточненний цивільний позов потерпілого з вимогами, в тому числі, до цивільного відповідача ОСОБА_13 .

Суд вважає зазначити, що виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачень у співучасті з посиланням на конкретну особу (а саме на вчинення кримінального правопорушення спільно з ОСОБА_13 ) у обвинувальному акті, щодо якого дане кримінальне провадження не розглядається і відомості про засудження якого відсутні, є неприпустимим, адже порушує принципи верховенства права та презумпції невинуватості, передбачених ст. 62 Конституції України, ст.ст. 8, 17 КПК України, прав обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 захищатись від пред`явленого безпосередньо їм обвинувачення із викладенням стосовно них фактичних обставин, а також прав іншої особи, яка не зазначена у обвинувальному акті, але вказані обставини стосуються її законних інтересів.

Відповідно до положень ст. 109 КПК України - реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором і надсилається до суду разом з обвинувальним актом. Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

В порушення вимог ст.ст. 109, 291 КПК України, у долученому до обвинувального акту Реєстрі матеріалів досудового розслідування не в повному обсязі зазначені процесуальні дії та процесуальні рішення, проведені та складені в ході досудового розслідування, зокрема, щодо прийнятих слідчим процесуальних рішень.

Так, в реєстрі міститься відомість про внесення відомостей до ЄРДР за №0000632 від 12.07.2017 року, та під час судового засідання прокурор заначив про те, що в ньому знаходиться кілька томів справи, проте жодної процесуальної дії та процесуального

рішення з 12.07.2017 року у реєстрі матеріалів досудового розслідування не зазначено. Водночас, усі процесуальні дії та рішення здійснюються лише з 14.07.2019 року після внесення відомостей до ЄРДР №0000222 від 14.07.2019 року.

Окрім того, у реєстрі не вказано відомості щодо свідків: їх адреси та засоби зв`язку.

Разом з цим, у Розділі ІІ Реєстру (п.24 , п.51, п.134) не вказано, які саме об`єднано матеріали кримінального провадження 01.08.2019 року та які об`єднано матеріали досудових розслідувань від 13.11.2019 року та від 23.04.2020 року. Пункт 30 Реєстру визначає про зупинення досудового розслідування 27.08.2019 року. Водночас, пункти 31-36 вказують на відповідні процесуальні рішення, в тому числі постанову про створення групи слідчих та внесення змін у групу прокурорів та п.37 Постанову про відновлення досудового розслідування 16.10.2019 року. Пункт 136 та 137 розділу ІІ Реєстру визначає про прийняття постанов про виділення матеріалів досудового розслідування не конкретизувавши саме відносно кого.

За таких обставин, суд вважає обґрунтованим посилання захисників у клопотанні про повернення обвинувального акту, а тому виявлені недоліки, які не дають можливість обвинуваченим належним чином здійснювати свій захист від висунутого обвинувачення та зазначення конкретної особи у обвинувальному акті, - робить неможливим справедливий судовий розгляд справи в межах висунутого обвинувачення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Суд звертає увагу, що зазначені висновки суду є результатом розгляду обвинувального акту та доданих до нього документів, а не результатом дослідження доказів.

Враховуючи вищенаведене, зазначені порушення позбавляють суд можливості призначити судовий розгляд такого обвинувального акту і розглянути його.

Приймаючи до уваги засаду кримінального провадження законності, що передбачена ст. 9 КПК України, недотримання будь-яких імперативних вимог КПК щодо змісту обвинувального акту, є підставою для визнання обвинувального акту таким, що не відповідає вимогам КПК України.

Таким чином, у зв`язку з тим, що обвинувальний акт не відповідають вимогам КПК України, зокрема ст. 291 КПК України, суд дійшов висновку, що він в силу п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору, а клопотання захисників про повернення обвинувального акту - задоволенню.

Щодо клопотань прокурора про застосування ОСОБА_8 та ОСОБА_9 тримання під вартою, то суд вважає зазначити наступне:

Згідно ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. При цьому, положення третього речення ч.3 ст.315 КПК України щодо автоматичного продовження строку тримання під вартою чи домашнього арешту без наявності відповідних клопотань учасників кримінального провадження рішенням Конституційного суду України №1-р/2017 від 23 литопада 2017 року визнано неконституційним. Конституційний Суд України виходить з того, що зміна процесуального статусу особи з підозрюваного на обвинуваченого (підсудного) та початок стадії судового провадження у суді першої інстанції виключають автоматичне продовження застосування запобіжних заходів, обраних слідчим суддею до такої особи на стадії досудового розслідування як до підозрюваного. У вказаному рішенні зазначено, що такий запобіжний захід як тримання під вартою, який обмежує гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, може бути застосований судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження у суді першої інстанції, зокрема, під час підготовчого судового засідання, за наявності клопотання прокурора.

З урахуванням наведеного, суд відмічає, що продовження строків тримання під вартою, згідно норм діючого кримінального процесуального законодавства, передбачено: 1) слідчим суддею під час досудового розслідування (ст.ст.197,199 КПК України); 2) судом під час саме судового розгляду (ст.ст.315, 331 КПК України). Таким чином, на стадії підготовчого судового засідання суд має право розглянути клопотання учасників судового провадження про обрання, зміну чи скасування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч.4 ст.176 КПК України запобіжні заходи застосовуються під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Заявлене прокурором клопотання про застосування запобіжного заходу в виді тримання обвинуваченим під вартою за процесуальним змістом і формою відповідає вимогам ст.184 КПК України.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до положень статті 183 КПК України «тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу».

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.01.2020 року ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор».

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 23.01.2020 року ОСОБА_9 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор.

Дії запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою в подальшому продовжувалися відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 до 27.05.2020 року включно.

Метою застосування тримання обвинувачених під вартою є запобігання подальшим спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вимогами ст. 178 КПК України передбачені обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу, зокрема тяжкість покарання, яке загрожує відповідній особі, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, в тому числі наявність родини та утриманців, наявність постійного місця роботи, наявність судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувались раніше та інші обставини.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Прокурор обвинувачує у обвинувальному акті ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, а саме: за ч.1 ст.162 КК України, ч.4 ст.187 КК України, за вчинення яких передбачено покарання в т.ч. у виді позбавлення волі, на строк до 15 років. Відповідно обвинуваченому ОСОБА_9 прокурор обвинувачує у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.125 КК України, ч.1 ст.162 КК України, ч.2 ст.186 КК України, ч.4 ст.187 КК України за вчинення яких передбачено покарання в т.ч. у виді позбавлення волі, на строк до 15 років.

Суд виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленої підозри, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленої підозри, суспільної небезпеки злочинних дій, в яких обвинувачуються ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

При цьому суд враховує, що обвинуваченим інкримінується вчинення особливо тяжкого злочину.

Продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особи, вдадуться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченими переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів, побоюючись суворості передбаченого покарання, можуть вдатися до відповідних дій.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Крім того, ризик втечі, має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Водночас, ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду підтверджується тим, що ОСОБА_8 був оголошений у розшук і лише 10.01.2020 року затриманий співробітниками поліції у м. Трускавець Львівської області. Разом з цим, ОСОБА_9 з 23.07.2019 року по 23.01.2020 року також перебував у розшуку.

За таких обставин, суд не може погодитись з доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.

Доводи сторони захисту про те, що матеріали провадження не містять обґрунтованої підозри інкримінованих злочинів, суд не бере до уваги, оскільки зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухвалені остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

Із заперечень щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою захисників вбачається, що ОСОБА_8 є раніше не судимою особою; має постійне місце проживання у АДРЕСА_1 ; має трьох неповнолітніх дітей; пенсіонер; позитивно характеризується за місцем проживання. ОСОБА_9 раніше не судимий; одружений; має неповнолітню дитину; має постійне місце проживання у АДРЕСА_2 ; має батьків пенсіонерів; позитивно характеризується за місцем проживання

За таких обставин, посилання захисників та обвинувачених на наявність в них міцних соціальних зв`язків, в даному конкретному випадку не може свідчити про можливість належного виконання покладених на обвинувачених процесуальних обов`язків при обранні щодо них більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки зазначені обставини існували на час вчинення, інкримінованих їм злочинних дій, однак не стали стримуючим фактором.

Таким чином, ризик втечі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 існує поза розумним сумнівом.

Отже, суд дійшов висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не зменшилися та не перестали існувати.

Суд ставиться критично до тверджень обвинувачених та їх захисників щодо недоведеності ризиків, оскільки відомості, що є зазначені в матеріалах судового провадження, свідчать про протилежне, а їх наявність об`єктивно спростовує доводи про недоведеність ризиків щодо переховування від суду, можливість впливати на свідків чи вчинення нових кримінальних правопорушень.

Посилання захисників на розповсюдження коронавірусної інфекції COVID-19 на території України не може бути беззаперечною підставою для застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки наявність ризиків які встановлені судом існують поза сумнівом.

Враховуючи вищенаведене, у суду не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовує необхідність застосування такого запобіжного заходу, як тримання обвинувачених під вартою, оскільки на момент розгляду справи ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинувачених та обставин кримінального провадження.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, суд вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їхніх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку про законність та обґрунтованість клопотань прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування обраного їм запобіжного заходу за клопотанням захисту.

При цьому, беручи до уваги вимоги п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, оскільки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення із застосуванням насильства, тому суд одночасно із застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначає запобіжний захід у вигляді застави та її розмір, враховуючи встановлені підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України.

Суд, виходячи з положень ст.ст. 177, 183 КПК України, ст.ст. 5,6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважає за необхідне застосувати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 строк тримання під вартою на 60 днів починаючи з 28.05.2020 року, так як провадження у справі ще не завершене, а строк тримання під вартою закінчується 27.05.2020 року.
Суд також вважає зазначити, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , необхідно утримувати у Державній установі «Одеській слідчий ізолятор» до набрання вказаної ухвали законної сили, а після - направити до ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор»
Керуючись ст. ст. 177,183,184, 291,314, 315, 370 - 372 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисників обвинувачених про повернення обвинувального акту - задовольнити.

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні №0000632 від 12.07.2017 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, ч.4 ст.187 КК України та за обвинуваченням ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, ч.1 ст.162 КК України, ч.2 ст.186 КК України, ч.4 ст.187 КК України - повернути прокурору прокуратури Одеської області для усунення недоліків.

Клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 задовольнити.

Застосувати обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою, який не може перевищувати шістдесяти днів, тобто з 28 травня 2020 року до 26 липня 2020 року включно.

Застосувати обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк тримання під вартою, який не може перевищувати шістдесяти днів, тобто з 28 травня 2020 року до 26 липня 2020 року включно.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Березівський районний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 26.05.2020 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3