печерський районний суд міста києва
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.08.2019 Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000022, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.01.2016, за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дрогобич, Львівської області, громадянина України, маючого вищу освіту, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

- у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 410 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

04.11.2009 ОСОБА_7 уклав контракт про проходження військової служби в Управлінні державної охорони України строком на 5 років.

Наказом начальника УДО України від 05.11.2009 № 158-ос ОСОБА_7 прийнято на військову службу в УДО України та зараховано у розпорядження начальника Управління.

Згідно наказу начальника УДО України від 05.12.2014 № 261-ос старшого лейтенанта ОСОБА_7 призначено на посаду головного фахівця 4 відділу 2 Служби Департаменту підготовки та проведення охоронних заходів УДО України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» та ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014, затвердженим Законом України від 17.03.2014 № 1126-VII «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», оголошено про проведення в Україні часткової мобілізації.

Згідно з рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», уведеного в дію Указом Президента України від 14.04.2014 № 405/2014, у Донецькій та Луганській областях проводиться антитерористична операція.

Відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 15.01.2015 № 113-VIII, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, оголошено та зобов`язано провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб.

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Водночас зазначеним Законом передбачено такий захід як демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Згідно зі ст. 11 зазначеного Закону, рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України.

На даний час відповідних рішень Президентом України не приймалося.

Таким чином, з 18.03.2014 і по теперішній час в Україні діє особливий період.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб», УДО є державним правоохоронним органом спеціального призначення, підпорядкованим Президентові України та підконтрольним Верховній Раді України.

Згідно ст. 16 Закону України «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб», кадри УДО складаються з військовослужбовців, прийнятих на військову службу в Управління державної охорони України за контрактом, військовослужбовців строкової служби та працівників, які уклали з Управлінням державної охорони України трудовий договір.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», військовим майном є державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», дія цього Закону поширюється на інші утворені відповідно до законів України військові формування та Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Відповідно до п. 2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 № 243/95-ВР, військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.

Згідно п. 3. Положення про речове забезпечення військовослужбовців Управління державно охорони України, інвентарне майно - предмети військової форми одягу, взуття, спорядження, спеціального одягу та одягу для несення служби на постах, спеціального одягу та спорядження для виконання спеціальних завдань, теплі та постільні речі, засоби індивідуального захисту, технічні засоби речового напряму, обладнання, табірні та спеціальні намети, брезенти та інше устаткування, яке є власністю УДО України та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних заходів, робіт, несення добового чергування тощо. Інвентарне майно ділиться на інвентарне майно особистого користування та інвентарне майно групового використання.

Відповідно до ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, старший лейтенант ОСОБА_7 зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

16.11.2015 приблизно о 13 год. 00 хв., головний фахівець 4 відділу 2 Служби ДППОЗ УДО України ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні УДО за адресою: м. Київ, вул. Командарма Камєнєва, 8 (вул. Петра Болбочана), у телефонній розмові із військовослужбовцем ДППОЗ УДО України попросив надати у користування закріплену за останнім радіостанцію VX-210U VERTEX для перевірки працездатності своєї радіостанції, на що той надав свою добровільну згоду.

В подальшому, того ж дня, перебуваючи в тому ж місці, ОСОБА_7 з дозволу військовослужбовця ДППОЗ УДО України, дістав із його службової шафи закріплену за останнім радіостанцію VX-210U VERTEX з комплектуючими, яка є військовим майном, та перевіривши працездатність своєї радіостанції, з`ясував, що остання не працювала.

Тоді ж, перебуваючи в тому ж місці, приблизно в той же час, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи з корисливих мотивів, з метою заволодіння військовим майном, привласнив радіостанцію VX-210U VERTEX, яка належить державі в особі УДО України.

Після цього, реалізуючи свій злочинний умисел з тією ж метою, того ж дня, більш точний час органом досудового розслідування не встановлений, ОСОБА_7 здав радіостанцію VX-210U VERTEX з комплектуючими за грошову позику у розмірі 1600 грн. до ломбардного відділення ПТ «Ломбард Оскар», який знаходиться за адресою: м. Києві, просп. Голосіївський, 100/2, у результаті чого державі в особі УДО України завдано матеріальних збитків на суму 2207 грн.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні злочину визнав повністю та підтвердив, що вчинив його за викладених в обвинувальному акті обставин. Вказав, що 16.11.2015 у військовослужбовця ДППОЗ УДО України взяв радіостанцію для того, щоб перевірити свою, а після перевірки привласнив її та того ж дня здав до ломбарду. Зазначив, що щиро кається у скоєному, одразу після виявлення правопорушення, а саме після того, як начальник виїзної охорони викупив із ломбарду радіостанцію, в повному обсязі добровільно відшкодував спричинену шкоду та в подальшому не вчиняв жодних правопорушень. Пояснив, що грошові кошти йому були необхідні для придбання ліків матері, яка на той час хворіла. Просив суворо його не карати, зазначивши, що в подальшому не допустить протиправної поведінки.

Обвинувачений ОСОБА_7 , його захисник ОСОБА_6 , як і прокурор, вважали недоцільним у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України досліджувати інші докази стосовно фактичних обставин вчиненого обвинуваченим діяння. Обвинувачений ОСОБА_7 розуміє, що в такому випадку він буде позбавлений права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

За згодою осіб, які беруть участь у справі, в судовому засіданні ухвалою колегії суддів вирішено питання про недоцільність дослідження інших доказів по справі, оскільки фактичні обставини ніким не оспорюються та відсутні сумніви стосовно добровільності та істинності позиції обвинуваченого.

З урахуванням викладеного, оцінивши показання обвинуваченого як належний, допустимий та в даному випадку достатній доказ, суд приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у привласненні військовослужбовцем військового майна, вчиненому в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, та дії ОСОБА_7 кваліфікує за ч. 3 ст. 410 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд, у відповідності до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості скоєного злочину (який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким), конкретні обставини його вчинення, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, суд враховує визнання обвинуваченим вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

В якості ознак, що характеризують особу обвинуваченого, суд враховує, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має постійне місце проживання, позитивно характеризується, на обліку лікарів нарколога, психіатра не перебуває.

На підставі зазначених обставин суд вважає, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 , попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 410 КК України.

Поряд із тим, враховуючи викладені дані про особу обвинуваченого, конкретні обставини справи, обставини, що пом`якшують покарання, критичне ставлення обвинуваченого до вчиненого ним діяння та його щире каяття, фактичну відсутність спричиненої злочином шкоди внаслідок її добровільного відшкодування обвинуваченим, суд вважає можливим виправлення засудженого без відбування покарання, а тому на пдставі ст. 75 КК України звільняє його від відбування покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків відповідно до ст. 76 КК України, що на переконання суду буде справедливим та співмірним із тяжкістю вчиненого злочину та особою винного.

На стадії досудового розслідування та судового розгляду запобіжний захід до обвинуваченого не застосовувався, в судовому засіданні прокурором відповідних клопотань не заявлено, тому правові підстави для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком суду законної сили відсутні.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлено, процесуальні витрати відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд ,-

З А С У Д И В :

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 410 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 в період іспитового строку періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід до ОСОБА_7 не застосовувати.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його оголошення через Печерський районний суд м. Києва.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити учасникам кримінального провадження після його оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3