Дата документу 04.06.2020 Справа № 323/669/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/648/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №323/669/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.369 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Таврійське Оріхівського району Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.369 КК України, та виправдано за недоведеністю вчинення ним даного злочину,

ВСТАНОВИЛА
Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні злочину за наступних обставин.

Наказом начальника ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 №407 о/с від 24.10.2018 року ОСОБА_10 призначено на посаду тимчасово виконуючого обов`язки заступника начальника слідчого відділення Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області.

Відповідно до посадових обов`язків т.в.о. заступника начальника слідчого відділення Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 , затверджених 25.10.2018 року начальником Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_11 , т.в.о. заступника начальника слідчого відділення Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області: - встановлює та здійснює контроль за розпорядком роботи слідчого відділення поліції, згідно норм законодавства; в межах своєї компетенції та у відповідності з чинним законодавством України, надає вказівки та вимагає неухильного їх виконання в максимально стислі строки; координує діяльність слідчого відділення Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області щодо досудового розслідування кримінальних правопорушень, з моменту внесення до ЄРДР відомостей про їх учинення, та забезпечує ефективне використання слідчими оперативної інформації при досудовому іуванні кримінальних правопорушень; організовує та забезпечує взаємодію слідчих з оперативними підрозділами Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області при здійсненні ними (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, а також з органами, що здійснюють експертну діяльність, органами прокуратури і суду, та здійснює інші повноваження , визначені зазначеними посадовими обов`язками.

Відповідно до вимог ст.39 КПК України, керівник органу досудового розслідування організовує досудове розслідування та уповноважений: визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керуватиме, діями інших слідчих; відсторонювати слідчого від проведення досудового розслідування вмотивованою постановою за ініціативою прокурора або з власної ініціативи з наступним повідомленням прокурора та призначати іншого слідчого за наявності підстав, передбачених цим Кодексом, для його відводу або у разі неефективного досудового розслідування; ознайомлюватися з матеріалами досудового розслідування, давати слідчому письмові вказівки, які не можуть суперечити рішенням та вказівкам прокурора; вживати заходів щодо усунення порушень вимог законодавства у випадку їх допущення слідчим; погоджувати проведення слідчих (розшукових) дій та продовжувати строк їх приведення у випадках, передбачених цим Кодексом; здійснювати досудове розслідування, користуючись при цьому повноваженнями слідчого; здійснювати інші важення, передбачені цим Кодексом.

Таким чином, слідчі Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області підпорядковуються т.в.о. заступника начальника слідчого відділення Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 та його вказівки з питань досудового розслідування є обов`язковими для виконання слідчими СВ Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області.

Також, перебуваючи на посаді тимчасово виконуючого обов`язки заступника начальника слідчого відділення Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 виконує організаційно-розпорядчі функції, внаслідок чого, відповідно до п.1 примітки до ст.364 КК є службовою особою, та згідно п.2 примітки до ст.368 КК займає відповідальне становище.

Встановлено, що СВ Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №00000774, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.11.2018 за ч.1 ст.246 КК.

11.11.2018 року проведено огляд автомобіля «Ореl Astra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебуває у користуванні ОСОБА_7 та який, відповідно до протоколу огляду місця події від 11.11.2018 року, слідчим СВ Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_12 вилучено та передано на зберігання до Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області.

12.11.2018 року у період часу з 12 до 13 години ОСОБА_7 , маючи умисел на пропозицію та надання службовій особі неправомірної вигоди, перебуваючи в приміщенні службового кабінету №12 Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області за адресою: Запорізька область, м.Оріхів, вул.Шевченка, 12, з метою повернення автомобіля «Ореl Astra», реєстраційний номер НОМЕР_1 та не притягнення його до кримінальної відповідальності, знаючи, що ОСОБА_10 займає посаду т.в.о. заступника начальника слідчого відділення Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області, тобто є керівником органу досудового розслідування та до повноважень якого входить вирішення зазначених питань, звернувся до останнього та висловив пропозицію надати йому неправомірну вигоду у розмірі 3000 грн. за вирішення питання щодо повернення у своє користування автомобіля «Ореl Astra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вилученого у кримінальному провадженні №00000774 від 12.11.2018 року та не притягнення його до кримінальної відповідальності за матеріалами вказаного кримінального провадження.

Далі, в ході проведення досудового розслідування 12.11.2018 року слідчий Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_12 за погодженням з процесуальним керівником за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000774 від 12.11.2018 року, звернувся до Орхівського районного суду Запорізької області з клопотанням про арешт тимчасово вилученого у ОСОБА_7 автомобіля «Ореl Astra», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Ухвалою слідчого судді Оріхівського районного суду від 12.11.2018 року відмовлено в задоволенні клопотання про накладення арешту на зазначений автомобіль.

8.12.2018 року ОСОБА_7 , будучи обізнаний про рішення суду щодо відмови в накладанні арешту на вилучений у нього за матеріалами кримінального провадження №0000774 від 12.11.2018 року автомобіль «Ореl Astra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , звернувся до Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області та забрав вилучений у нього автомобіль.

У подальшому, 11 грудня 2018 року у період часу з 13 до 14 години ОСОБА_7 , реалізовуючи свій злочинний умисел щодо надання неправомірної вигоди керівнику органу досудового розслідування ОСОБА_10 як службовій особі, що займає відповідальне становище за непритягнення його до кримінальної відповідальності, перебуваючи у службовому кабінеті №5 адміністративної будівлі Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області за адресою: Запорізька область, м.Оріхів, вул.Шевченка, 12, діючи умисно, в особистих інтересах, надав ОСОБА_10 раніше запропоновану неправомірну вигоду у сумі 8500 грн. за вирішення питання щодо непритягнення його до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000774 від 12.11.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.246 КК.

Таким чином, ОСОБА_7 12.11.2018 року у період часу з 12 до 13 години та 11.12.2018 року у період часу з 13 до 14 години, знаходячись у приміщенні Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області за адресою: Запорізька область, м.Оріхів, вул.Шевченка, 12, діючи умисно, в особистих інтересах, висловив пропозицію надати та надав тимчасово виконуючому обов`язки заступника начальника слідчого відділення Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 , тобто службовій особі, яка займає відповідальне становище, неправомірну вигоду за вирішення питання про не притягнення його до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження №0000774 від 12.11.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.246КК.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_7 прокурором були кваліфіковані за ч.3 ст.369 КК, як пропозиція надати службовій особі, яка займає відповідальне становище, неправомірну вигоду та надання вигоди за вчинення службовою особою, яка займає відповідальне становище, в інтересах того, хто пропонує та надає таку вигоду, дій з використанням службового становища.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано за недоведеністю вчинення ним даного злочину.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просив вирок скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.369 КК та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Речові докази, а саме грошові кошти в розмірі 8500 грн. та мобільний телефон «Ксіомі Редмі нуот 2» передати в дохід держави, а аркуш паперу з рукописним надписом знищити.

Свої вимоги мотивував тим, що суд незаконно та необґрунтовано визнав недопустимими доказами матеріали НСРД, оскільки стороні захисту у відповідності до вимог ст.290 КПК було надано доступ до усіх матеріалів провадження, в тому числі до процесуальних документів, які стали правовою підставою для проведення НСРД. Доручення слідчого оперативному підрозділу були відкриті стороні захисту на стадії судового розгляду та подано як додаткові докази. При складанні протоколів НСРД не було допущено будь-яких порушень, передбачених ст.ст.251, 252, 265, 271 КПК. Також судом незаконно визнано недопустимим доказом протокол огляду кабінету Черепахи від 11.12.2018 року, оскільки даний протокол складено з дотриманням усіх вимог ст.104 КПК. Висновки суду щодо недопустимості речового доказу аркушу паперу із записами, виданого ОСОБА_13 та висновку почеркознавчої експертизи недопустимими доказами є неправильним, оскільки даний аркуш паперу був добровільно виданий свідком ОСОБА_10 та він не є тимчасово вилученим майном, а відтак здобутий законним способом. Тому судом помилково застосовано до висновку почеркознавчої експертизи концепцію «отруєного дерева». Крім того, суд неправильно оцінив дослідженні докази, не дослідив докази у їх сукупності та помилково дійшов висновку щодо наявності трьох версій пропозиції неправомірної вигоди та неузгодженості матеріалів, які стали підставою для реєстрації кримінального провадження, оскільки викладені у вироку висновки в цій частині містять істотні суперечності. Аналізуючи та оцінюючи показання свідків суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та надав цим показам однобічну та необ`єктивну оцінку. Показам свідка ОСОБА_12 взагалі не надано оцінки. Також суд не оцінив належним чином покази свідка ОСОБА_10 та не взяв до уваги його заяви під час досудового розслідування. Висновки суду про недопустимість доказів, оскільки вони отримані внаслідок провокації з боку органів досудового розслідування, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та є безпідставними. При цьому, роблячи такі висновки, суд за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення, не зазначив, чому взяв до уваги одні докази (протокол про результати проведення НСРД, де зафіксовано фрагмент розмови між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 ) і відкинув інші (показання свідка ОСОБА_12 , протоколи про результати проведення НСРД у повному обсязі), не оцінив вказані докази у сукупності. Між тим, зміст розмов свідчить про те, що з ОСОБА_7 ніхто з працівників поліції не вимагав неправомірної вигоди, а навпаки саме обвинувачений її пропонував.

Крім того, прокурор, з посиланням на ч.3 ст.404 КПК просив допитати під час апеляційного розгляду свідків та дослідити докази, зазначені ним в апеляційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Зі змісту ст.370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 373 КПК встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.3 ст.374 КПК у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, районний суд, виправдовуючи ОСОБА_7 за ч.3 ст.369 КК за недоведеністю вчинення ним даного злочину, дотримався вищезазначених вимог закону.

Судом у вироку викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого обвинуваченому за ч.3 ст.369 КК визнаного судом недоведеним, підстави його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції у судовому засіданні, відповідно до вимог кримінального процесуального закону перевірив зібрані на досудовому розслідуванні докази винуватості обвинуваченого, на які посилалася сторона обвинувачення, та згідно зі ст.94 КПК оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів.

Згідно з вимогами частини 3 статті 62 Конституції України та правовою позицією Конституційного Суду України (Рішення від 20 жовтня 2011 року №12-рп/2011) обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до ст.92 КПК на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.

Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду в суді першої інстанції свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та пояснив, що стосовно нього з боку працівників поліції було вчинено провокацію.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) для відмежування провокації від допустимої поведінки правоохоронних органів є ряд критеріїв. Під змістовним критерієм розуміється наявність/відсутність суттєвих змістовних ознак, притаманних провокації правоохоронних органів, а під процесуальним критерієм - наявність у суду можливостей перевірити відомості про ймовірну провокацію під час судового засідання з дотриманням вимог рівності та змагальності сторін.

Підбурювання з боку поліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений (рішення у справі "Раманаускас проти Литви" від 5 лютого 2008 року).

Під пасивною поведінкою ЄСПЛ розуміє відсутність будь-яких активних дій, які б спонукали потенційного підозрюваного вчинити злочин.

Таким чином для визначення наявності провокації злочину слід встановити, зокрема: чи були дії правоохоронних органів активними, чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад, прояв ініціативи у контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування; чи був би скоєний злочин без втручання правоохоронних органів.

У разі виявлення за матеріалами кримінального провадження ознак, притаманних провокації злочину правоохоронними органами, суд у судовому засіданні має це перевірити шляхом дослідження відповідних обставин і лише після цього зробити висновок щодо наявності (відсутності) такого факту і, як наслідок, щодо належності, допустимості й достатності доказів у справі для прийняття відповідного процесуального рішення.

Судом першої інстанції з досліджених в судовому засіданні стенограм і зафіксованих на технічному носієві розмов ОСОБА_7 з ОСОБА_12 було встановлено, що такі матеріали не підтверджують версію заявника ОСОБА_10 про здійснення пропозиції обвинуваченим, а навпаки встановлено, що ОСОБА_12 здійснював провокування обвинуваченого ОСОБА_7 . З аналізу аудіо і відеозаписів та відповідних протоколів складених за результатами проведення НСРД, судом було встановлено, що саме ОСОБА_12 був не тільки ініціатором зустрічі з ОСОБА_7 , а й доволі «активним» ініціатором в спілкуванні.

Зокрема за змістом зафіксованих розмов між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , які мали місце 26.12.2018 року, судом першої інстанції було правильно встановлено, що саме ОСОБА_12 постійно наполегливо звертався до ОСОБА_7 з приводу можливості «вирішення проблем» в його інтересах незаконним способом, на що ОСОБА_7 неодноразово відмовлявся.

З метою підсилення побоювання настання майбутніх негативних наслідків для ОСОБА_7 слідчий ОСОБА_12 зачитав зміст санкції статті, за якою ОСОБА_7 мав понести кримінальну відповідальність, навмисно неправдиво зазначивши, що вона містить у собі також конфіскацію майна.

Усвідомлюючи, що здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК і будучи самостійним у своїй процесуальній діяльності, слідчий ОСОБА_12 , вводячи ОСОБА_7 в оману, протягом розмови з ним неодноразово заявляв, що може організувати у своєму кабінеті зустріч останнього із керівником органу досудового розслідування ОСОБА_10 , роз`яснюючи, що той може «вирішити всі проблеми» ОСОБА_7 . Останній заявляв, що розуміє невідворотність судової перспективи розгляду його справи і згодний «подивитись в обличчя правосуддю».

На пропозицію ОСОБА_12 він також заявляв, що потребує з цього приводу консультації зі своїм адвокатом, на що слідчий ОСОБА_12 наполегливо відмовляв у необхідності такої консультації.

Вказана розмова не містить жодних висловлювань, прохань чи натяків ОСОБА_7 з приводу бажання надання ним ОСОБА_10 неправомірної вигоди.

Натомість ОСОБА_12 під час спілкування з ОСОБА_7 виступає «домінуючим» лідером даної розмови, що свідчить про наявність в його діях ознак наполегливості і підбурювання ОСОБА_7 до надання неправомірної вигоди ОСОБА_10 . В подальшому, залишивши ОСОБА_7 в своєму кабінеті, слідчий ОСОБА_12 переконавши останнього в необхідності передати неправомірну винагороду, запросив туди керівника органу досудового розслідування ОСОБА_10 і, залишивши їх наодинці, тим самим, навмисно створив умови для передачі такої незаконної винагороди від ОСОБА_7 ОСОБА_10 . Під час передачі грошових коштів ОСОБА_10 поводиться так, що ним вже очікується передача йому ОСОБА_7 грошових коштів. Останній ніяковіючи щиро зазначає, що навіть не знав, що так можна, що свідчить про те, що у необхідності вчинення таких незаконних дій його переконав саме слідчий ОСОБА_12 , в провадженні якого перебувало кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 ..

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком районного суду про те, що розслідування у даній справі не було здійснено «у переважно пасивній манері», оскільки ініціатива в передачі неправомірної вигоди походила саме від свідка ОСОБА_12 , а відтак з його боку мала місце провокація злочину.

Статтею 86 КПК визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, усі докази, отримані внаслідок провокації правоохоронних органів, слід визнавати недопустимими, оскільки вони отримані внаслідок істотного порушення права людини на справедливий судовий розгляд, що закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції (зокрема §§ 56 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Баннікова проти Росії).

За наведених обставин суд першої інстанції цілком законно і обґрунтовано визнав надані стороною обвинувачення письмові докази недопустимими, оскільки вони були отримані внаслідок провокації. З таким підходом до оцінки доказів на предмет їх допустимості погоджується і колегія суддів.

З огляду на що, доводи прокурора про законність зібраних у справі доказів та про неправильну оцінку цих доказів, зроблену судом, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону. Апеляційна скарга не містить в собі переконливих аргументів, які би ставили під сумнів правильність зазначених висновків районного суду.

Крім того, судом першої інстанції було допитано свідків, які були заявлені прокурором в обґрунтування винуватості ОСОБА_7 . Разом з тим, покази свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 самі по собі не підтверджують винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, оскільки дані свідки не були очевидцями подій, які є предметом розгляду у даному кримінальному провадженні. Покази свідка ОСОБА_11 судом обґрунтовано визнано недопустимими з огляду на ст.97 КПК, оскільки його покази є показами з чужих слів. Свідок ОСОБА_10 взагалі не пам`ятав обставини справи, зокрема і те, чи надавав йому ОСОБА_7 неправомірну вигоду, через що судом вмотивовано відкинуто покази даного свідка.

Колегія суддів критично ставиться до заперечень апеляційної скарги прокурора про надання районним судом однобічної та необ`єктивної оцінки показам свідків, в тому числі і показам свідка ОСОБА_10 . Адже зі змісту вироку вбачається, що суд оцінив покази свідків у відповідності до вимог ст.94 КПК, навівши у вироку докладні мотиви такої оцінки, з якими погоджується і колегія суддів.

Та обставина, що суд не надав у вироку оцінки показам свідка ОСОБА_12 , на що посилався прокурор в апеляційній скарзі, на законність та правильність прийнятого судом рішення не вплинуло. Покази даного свідка самі по собі не можуть бути безумовною підставою для притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ч.3 ст.369 КК. Покази даного свідка спростовуються змістом відеозапису, зафіксованому на технічному носієві, на якому об`єктивно зафіксовано вчинену даним свідком провокацію вчинення злочину.

Отже, на переконання колегії суддів, вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст.370, 373 і 374 КПК, у зв`язку з чим підстави для його скасування, як того вимагав прокурор, відсутні.

Згідно з приписами ч.3 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Однак прокурор, звертаючись до суду з даним клопотанням, не зазначив передбачених наведеною нормою процесуального закону підстав для повторного дослідження доказів. Не встановлено таких підстав і колегією суддів, а тому таке клопотання задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4