КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 11-кп/824/846/2020 Головуючий у І-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9

представника потерпілої ОСОБА_10

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим за ч.1 ст.286 КК України і призначено покарання у виді штрафу в розмірі 250 (двохсот п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4 250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду у розмірі 5 012 (п`ять тисяч дванадцять) гривень 02 копійки та моральну шкоду у розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень.

Вирішено питання судових витрат.

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він 19.07.2017 близько 09 год. 30 хв., керуючи автомобілем марки «Шевроле Авео», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною вулиці Тростянецька в напрямку від вулиці Вербицького до вулиці Ревуцького, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований неподалік житлового будинку № 19/1 по вул. Ревуцького у м. Києві, який був позначений на дорожньому покритті відповідними дорожніми знаками ПДР, в порушення вимог п. 18.4 ПДР України, не вчасно відреагував на те, що перед зазначеним пішохідним переходом зменшив швидкість, а потім і зупинився транспортний засіб, який рухався в сусідній смузі руху попутного напрямку руху, а також не переконався у тому, що на цьому пішохідному переході відсутні пішоходи, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, несвоєчасно виявивши пішохода, що перебував на зазначеному пішохідному переході та здійснював його перехід зліва на право в межах дорожньої розмітки нерегульованого пішохідного переходу ОСОБА_8 , допустив наїзд на неї, чим спричинив останній середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та стягнення моральної шкоди і призначити ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4 250 гривень, без позбавлення права керувати транспортними засобами, та зменшити розмір стягнення моральної шкоди з 80 000 до 10 000 грн.

Зазначає, що обвинувачений повністю визнав свою вину і в показаннях суду 1-ї інстанції описав дійсний стан речей, зокрема те, що потерпіла не йшла по пішохідному переходу, а перебігала його.

Вважає твердження суду про наявність обмеження по здоров`ю потерпілої на час постановлення вироку хибним, оскільки з моменту ДТП пройшло понад 2 роки, а повне відновлення після завданих потерпілій травм складає 7-8 тижнів.

Звертає увагу, що обвинувачений раніше не судимий, вчинений ним злочин є злочином невеликої тяжкості і неумисним.

Також зазначає про те, що визначений розмір моральної шкоди є непомірним для обвинуваченого, який працює автослюсарем на СТО та має неповнолітню дитину, а для забезпечення своєї родини використовує автомобіль.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та постановити новий, яким призначити ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді обмеження волі строком на три роки та задовольнити цивільний позов в повному обсязі, стягнувши з обвинуваченого моральну шкоду на її користь у розмірі 350 000 грн.

Зазначає, що окрім матеріальної шкоди їй завдано моральних та фізичних страждань, які негативно вплинули на життєвий устрій, порушили актуальні життєві плани, потягли за собою нераціональну витрату часу на лікування, правову допомогу, обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, які дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін кримінального провадження, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, ґрунтується на зібраних та належним чином досліджених у судовому засіданні доказах, є правильним, і ніким з учасників судового провадження не оспорюється.
За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, є правильною, що також не оспорюється.

Що стосується призначеного ОСОБА_6 покарання, то відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Покарання ОСОБА_6 призначено судом у відповідності до вимог ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, і доводи апеляційних скарг захисника та потерпілої цього висновку не спростовують.

Стаття 10 Конвенції «Про захист прав і основоположних свобод людини», яка є нормою прямої дії, наголошує, що для того, щоб втручання у право людини було виправданим, воно має бути не лише законним, а й необхідним, тобто пропорційним меті, з якою воно здійснюється. Тобто, повинно бути дотримано справедливий баланс між інтересами суспільства та обов`язком захисту прав окремої людини.

Європейський Суд з прав людини особливо ретельно розглядає справи, у яких стягнення, застосовані за ненасильницьку поведінку, включають в себе покарання у виді позбавлення волі (рішення ЄСПЛ у справі Швидка про України та Заїченко проти України) і вказує, що при оцінці пропорційності втручання слід враховувати, серед інших чинників, характер та суворість застосованих стягнень. Це означає, що Національний суд, як орган державної влади, повинен обмежувати права людини лише настільки, наскільки цього потребують інтереси суспільства і лише на підставі Закону.

Отже, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції і в частині призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки воно є спів мірним вичненому.

Так, приймаючи рішення про призначення додаткового покарання у виді позбавлення ОСОБА_6 права керувати транспортними засобами строком на один рік, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, зокрема, що вчинений ним злочин є злочином невеликої тяжкості, вчинений з необережності; ставлення обвинуваченого до вчиненого, часткове визнання ним своєї вини, дані про особу обвинуваченого, який судимостей не має, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину 2003 року народження, за місцем проживання характеризується посередньо.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом 1-ї інстанції при призначенні додаткового покарання не враховано наявність на забезпеченні ОСОБА_6 родини та неповнолітньої дитини, жодним чином не зменшують ступінь його вини у вчиненому, а тому не можуть суттєво впливати на призначене покарання, та як вбачається з вироку, вони судом враховані, як і інші обставини, зазначені в апеляційній скарзі захисника.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілої щодо збільшення розміру стягнення моральної шкоди з обвинуваченого, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Так, при визначенні розміру моральної шкоди, завданої потерпілій діями обвинуваченого, суд врахував характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, які зазнала потерпіла, вимушеність змін у повсякденному житті, що перешкоджає активному соціальному функціонуванню потерпілої як особистості, тобто позбавляє можливості реалізації своїх здібностей, а також ступінь вини обвинуваченого та виходячи з принципів розумності і справедливості, обґрунтовано обрав розмір моральної шкоди у 80 000 гривень.

Будь-яких об`єктивних даних, які б підтверджували обґрунтованість суми заявлених потерпілою вимог по відшкодуванню моральної шкоди, в апеляційній скарзі не наведено.

При перевірці кримінального провадження, істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 без зміни, а апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 - без задоволення.

Таким чином, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 , а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

Вирок може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді _____________ ______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4