ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/197/20 Справа № 193/387/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , представника цивільного відповідача ОСОБА_9 , який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю КАТЕРИНОСЛАВХЛІБ на вирок Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2019 рокуу кримінальному провадженні № 0000048 стосовно

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Єлізарово Солонянського району Дніпропетровської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю:
прокурора ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_11

представника цивільного відповідача

КАТЕРИНОСЛАВХЛІБ ОСОБА_12

В С Т А Н О В И В:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.
Вироком Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2019 рокуОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням строком з іспитовим строком на 3 роки та покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 до ТОВ КАТЕРИНОСЛАВХЛІБпро відшкодування шкоди заподіяної злочином та стягнення моральної шкоди задоволено частково та стягнути з ТОВ КАТЕРИНОСЛАВХЛІБна користь потерпілого матеріальну шкоду в сумі 20 737 грн. 98 коп. та моральну шкоду в сумі 50 000 грн. 00 коп.

В частині стягнення матеріальної шкоди з ПрАТ Страхова компанія "ПЗУ Українана користь потерпілого ОСОБА_13 цивільний позов залишено без розгляду.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави витрати на проведення судово-автотехнічної експертизи 1430,00 грн.

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження, вчиненому за наступних обставин.

02 лютого 2018 року, близько 23:00 годин, ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «ГАЗ 3302», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Каштанової в бік вул. Незалежності в смт. Софіївка Софіївського району Дніпропетровської області, проявляючи необачність до дорожньої обстановки та її змінам, в порушення вимог п. п. 1.3, 1.5. 12.3 Правил дорожнього руху України, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_13 , який перетинав проїзну частину дороги зправа наліво по ходу руху автомобіля, в невстановленому для цього місці.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_13 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: розрив селезінки з послідуючим її видаленням, розрив поперечно-обводової кишки, розрив, гематома брижки тонкої кишки; відкритий уламковий внутрішньо суглобовий перелом нижньої третини лівого стегна зі зміщенням та інші, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 349 від 19.03.2018 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину внаслідок м`якості та просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами, строком на 1 рік.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на недотримання судом першої інстанції принципів справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з огляду на грубе порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху України, що привезло до спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження і суд не мав підстав вважати, що звільнення ОСОБА_8 від призначеного покарання з випробуванням та не призначення додаткового покарання буде справедливим та співмірним, а також забезпечить попередженню вчинення обвинуваченим нового злочину. Також, суд першої інстанції не врахував, часткове визнання обвинуваченим своєї вини, позицію потерпілого та його думку щодо призначення обвинуваченому суворого покарання.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження та закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не досліджено належним чином докази та не надано ним належної оцінки, зокрема протоколу огляду місця події, протоколу слідчого експерименту за участі ОСОБА_8 , які містять істотні суперечності в частині місця наїзду на пішохода, а також висновку автотехнічної експертизи, згідно якого експерт не брав до уваги відомості, які зазначені в протоколі огляду місця події, а саме місце наїзду.
При встановленні фактичних обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, а саме встановлення обставин наїзду на пішохода, зокрема місця наїзду та наявність технічної можливості уникнути події, не встановлено чому для встановлення часу, з якого виникла небезпека для руху, слідчим бралася відстань 3,2 метра відстань, яку пройшов пішохід перпендикулярно проїжджої частини дороги від правого краю до наїзду та інші вихідні дані, умови проведення слідчих експериментів (в частині освітлення) та чому саме ця величини та інші вихідні дані задавалась слідчим.
Для усунення протиріч в письмових доказах та висновку експерта стороною захисту було заявлено клопотання про проведення слідчих дій, але в задоволенні судом було відмовлено, тим самим протиріччя, які містились в доказах, усунуто не було.
Вважає, що протокол огляду місця події від 03.02.2018 року з доданими до нього схемою та протокол слідчого експерименту від 19.03.2019 року не можуть вважатись допустимими доказами, оскільки оформленні всупереч вимогам КПК України та містять неповноту і суперечності, тому і висновок автотехнічної експертизи, як похідний доказ, також є недопустимим.
Крім того, зазначає, що висновок судово-медичної експертизи є недопустимим доказом, оскільки медичні документи, а саме медичні карти стаціонарного хворого ОСОБА_13 отримані слідчим не через процедуру тимчасового доступу до речей та документів, а надані потерпілим особисто експерту і ці медичні карти не були відкриті стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України.
В апеляційній скарзі в остаточній редакції представник цивільного відповідача просить вирок суду в частині цивільного позову скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і ухвалити нове рішення, яким стягнути з ПрАТ СК ПЗУ Україна відшкодування моральної і матеріальної шкоди за цивільним позовом ОСОБА_13 в межах страхової суми за полісом № АК/6205381 від 23.07.2017 року та відмовити ОСОБА_13 у задоволенні цивільного позову до ТОВ КАТЕРИНОСЛАВХЛІБ.
Зазначає, що рішення суду про залишення позову потерпілого до страхової компанії без розгляду, з тих підстав, що потерпілий має право звертатись з таким позовом або до заподіювача шкоди або до страхової компанії, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Вважає, що суд першої інстанції не дав оцінки тому факту, що цивільно-правова відповідальність ТОВ КАТЕРИНОСЛАВХЛІБ під час експлуатації транспортних засобів застрахована і суд повинен був застосувати положення спеціального закону та стягнути з співвідповідача ПрАТ Страхова компанія ПЗУ Україна моральну та матеріальну шкоду, заподіяну здоров`ю потерпілого ОСОБА_13 в межах страхової суми, зазначеної в полісі і лише у разі недостатності страхового відшкодування суд мав вирішити питання про розмір, що підлягає стягнення з ТОВ КАТЕРИНОСЛАВХЛІБ. Крім того, суд залишив позов без розгляду в частині стягнення матеріальної шкоди і не вирішив вимогу про стягнення зі страхової компанії моральної шкоди. Наголошує, що суд першої інстанції при вирішенні цивільного позову взагалі не врахував дії потерпілого та ступінь його у вини у дорожньо-транспортній події, зокрема, судом не враховано, що ОСОБА_13 переходив проїзну частину в темну пору доби в невстановленому місці, не виділив себе для можливості його виявлення водіями та перебував в стані алкогольного сп`яніння.
Вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки наданим потерпілим доказам матеріальної шкоди, а саме їх невідповідності розміру матеріальної шкоди.
Також вважає, що суд не навів у вироку належних мотивів, з яких він виходив під час визначення розміру моральної шкоди та не надав об`єктивної оцінки достовірності пояснень потерпілого, а також безпідставно стягнув моральну шкоду з ТОВ КАТЕРИНОСЛАВХЛІБ, залишивши поза увагою положення ст. 23 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 1961-IV від 01.07.2004 року з наступними змінами та доповненнями (Далі Закон № 1961-IV), згідно з якими до шкоди, заподіяної життю і здоров`я потерпілого внаслідок ДТП відноситься також і моральна шкода.

Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу захисника та з підстав, викладених в ній, просили її задовольнити, вирок суду скасувати з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.
Висловлюючи позицію в апеляційному суді, ОСОБА_8 пояснив, що винуватість у вчиненому злочині не визнає в повному обсязі, зазначив, що в день та час подій через погані погодні умови не бачив потерпілого, в ході руху почув стук та відчув, що автомобіль начебто наїхав на бугор. Коли зупинив автомобіль та вийшов з нього, побачив потерпілого, який лежав на землі і викликав швидку. В подальшому в лікарні йому сказали медичні працівники, що з пояснень потерпілого його збив вантажний автомобіль Камаз.
Прокурор в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу прокурора, який приймав участь в суді першої інстанції та з підстав, викладених в ній, просив її задовольнити, вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням та призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Представник потерпілого в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу прокурора і просив її задовольнити в повному обсязі. Заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту та представника цивільного відповідача. Пояснив, що потерпілий належним чином повідомлений про час та дату апеляційного розгляду, проте через стан здоров`я не має можливості особисто приймати участь в апеляційному провадженні і просив розглянути апеляційні скарги за участю його представника, що відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду за його відсутності.
Представник цивільного відповідача підтримав апеляційну скаргу та з підстав, викладених в ній, просив її задовольнити, а вирок суду в частині вирішення цивільного позову скасувати, стягнувши відшкодування моральної та матеріальної шкоди зі страхової компанії, оскільки цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_8 була застраховано за полісом обов`язкового страхування.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості вироку суду в частині доведеності винуватості обвинуваченого на підставі оскаржених доказів.
Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, перевіривши висновки суду першої інстанції, докази, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, вислухавши пояснення обвинуваченого, апеляційний суд доходить наступних висновків.
Доводи апеляційної скарги сторони захисту про необґрунтованість засудження ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, аналогічні доводам, які наводились в суді першої інстанції та фактично зводяться до твердження про недопустимість доказів у вигляді протоколу огляду місця дорожньо-транспортної події від 03.02.2018 року, протоколів слідчих експериментів від 26.02.2018 року та від 09.03.2018 року, висновку автотехнічної експертизи № 7/10.1/114 від 20.03.2018 року та висновку судово-медичної експертизи № 349 від 13.03.2018 року, які були ретельно перевірені цим судом та визнані безпідставними, оскільки не знайшли свого підтвердження.
Дослідженням матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу і з такими висновками погоджується суд апеляційної інстанції.
Так, твердження захисника, що судом першої інстанції не надано належної оцінки протоколу огляду місця події та протоколу слідчого експерименту за участі ОСОБА_8 в частині істотних суперечностей щодо місця наїзду на пішохода, апеляційний суд вважає безпідставними з огляду на таке.
Як встановлено в суді першої та апеляційної інстанції місце наїзду на пішохода згідно з протоколом огляду місця дорожньо-транспортної події від 03.02.2018 року, схемою до протоколу огляду та фото таблицею до протоколу огляду місця ДТП становить 2,3м від правого краю проїзної частини дороги, яке було встановлено зі слів водія ОСОБА_8 (т.1 а.с.7-16).
Твердження захисник, що місце наїзду на потерпілого згідно протоколу огляду місця події та схеми фактично не встановлено та не підтверджено об`єктивними даними, зокрема наявними слідами, осипом частин автомобіля, наявності слідів крові та інше, спростовуються матеріалами кримінального провадження та обстановкою ДТП, оскільки згідно з протоколом огляду місця події, схеми місця ДТП та фототаблиці до нього такі об`єктивні дані і не могли бути в них зазначені, оскільки були відсутні.
Водночас, з метою перевірки показань учасників ДТП на місці пригоди слідчим були проведені слідчі експерименти за участю як обвинуваченого, так і потерпілого, які показали, що місце наїзду на пішохода 3,2м від правого краю проїзної частини дороги, що підтверджується протоколами слідчих експериментів від 26.02.2018 року та від 09.03.2018 року, схемами до протоколів та фототаблицями до них (т. 1 а.с. 38-41, т. 1 а.с. 42-43).

Відомості щодо механізму ДТП, надані потерпілим ОСОБА_13 та обвинуваченим ОСОБА_8 під час проведення слідчих експериментів, були достовірно зазначені слідчим в постанові про призначення автотехнічної експертизи як вихідні дані для експерта при проведенні відповідних розрахунків (т. 1 а.с. 44).
Таким чином, ставлення захисником під сумнів вихідних даних для проведення автотехнічної експертизи є неспроможними, оскільки такі вихідні дані, зокрема і щодо місця наїзду на пішохода, надавались безпосередньо з відомостей, отриманих під час слідчих експериментів за участю обвинуваченого і потерпілого. Крім того, як потерпілий, так і обвинувачений, надали однакові дані щодо місця наїзду на пішохода, а саме 3,2м від правого краю проїзної частини дороги.
Відповідно до висновку експерта № 7/10.1/114 від 20.03.2018 року в діях водія ОСОБА_8 , по керуванню автомобілем "ГАЗ-3302", встановлена невідповідність вимогам п. 12.3 ПДР України, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даним ДТП. Показання ОСОБА_8 щодо механізму ДТП визнані експертом неспроможними з технічної точки зору (т. 1 а.с. 47-51).
За клопотанням сторони захисту був викликаний та допитаний експерт ОСОБА_14 , який проводив авто-технічну експертизу та пояснив, що йому для проведення експертизи була надана постанова слідчого з вихідними даними. З іншими матеріалами кримінального провадження він не ознайомлювався, оскільки цих матеріалів було достатньо йому повною мірою для того щоб визначити, що в діях водія ОСОБА_8 по керуванню автомобілем «ГАЗ 3302» вбачається невідповідність вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з даним ДТП.
Як видно з матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_8 постійно змінював свої показання щодо обставин скоєння ДТП, зокрема відстані, коли він побачив потерпілого, механізму його дій, від намагання безпечного об`їзду пішохода і не застосування екстреного гальмування, в суді першої інстанції змінив показання та пояснив, що гальмував проте не вистачило відстані для запобігання наїзду на пішохода, а в суді апеляційної інстанції пояснив, що непричетний до наїзду на пішохода.

Таким чином, питання захисника, яке він порушує в апеляційній скарзі чому саме такі вихідні дані зазначались слідчим в постанові про призначення експертизи, вирішується аналізом доказів кримінального провадження, з яких видно, що саме такі дані надавали учасники слідчих експериментів.

Апеляційний суд погоджується з мотивами суду першої інстанції, з яких відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту про проведення слідчих експериментів і це не потягло неповноту судового розгляду.

Так, відмовляючи в задоволенні клопотання суд першої інстанції вказав, що досліджений в якості доказу протокол слідчого експерименту від 26.02.2018 року за участю ОСОБА_8 в присутності захисника ОСОБА_15 та протокол слідчого експерименту від 09.03.2018 за участю потерпілого ОСОБА_13 , проведені через нетривалий проміжок часу з моменту дорожньо-транспортної пригоди. Кожен із учасників слідчого експерименту надали свої свідчення та безпосередньо на місці ДТП вказали на його механізм, при цьому в ході відтворення події за показаннями обвинуваченого встановлювалося місце розташування та траєкторія руху автомобіля марки Газель. Слідчий експеримент проводився в денний час доби, оскільки ділянка дороги під час ДТП була добре освітлена і видимість складала близько ста метрів. Протокол слідчого експерименту без жодного зауваження підписаний всіма учасниками слідчої дії.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_8 не застосував екстреного гальмування перед наїздом на пішохода, про що і пояснював під час слідчого експерименту, а будь-яких об`єктивних даних в спростування цих висновків матеріали кримінального провадження не містять, у зв`язку з чим були слушними заперечення прокурора та представника потерпілого про проведення слідчих експериментів за новими показаннями обвинуваченого.
В той же час, суд першої інстанції дав належну правову оцінку висновку автотехнічної експертизи № 7/10.1/114 від 20.03.2018 року яка ґрунтується на достовірних вихідних даних, зокрема місця наїзду на пішохода, яке узгоджується як з показаннями ОСОБА_8 , так і з показаннями потерпілого ОСОБА_13 , наданими під час проведення слідчих експериментів, а неточності про які заявляла сторона захисту в суді першої інстанції і в апеляційній скарзі, зумовлені зміною своїх показань та позиції обвинуваченим ОСОБА_8 , що не є достатньою підставою для призначення повторних експертних досліджень.
Апеляційним судом перевірені і доводи захисника про недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи № 349 від 13.03.2018 року, у зв`язку з тим, що експерт проводив дослідження медичних карток потерпілого ОСОБА_13 , які були отримані слідчим без ухвали суду про тимчасовий доступ до речей і документів, що, на думку захисника, є істотним порушенням вимог КПК України та як наслідок недопустимість даного висновку експерта як доказу.
Аналогічні доводи про недопустимість висновку судово-медичної експертизи наводились стороною захисту і при розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції та були належним чином перевірені та спростовані і з такими висновками погоджується апеляційний суд.
Відповідно до висновку експерта № 349 від 13.03.2018 року у потерпілого ОСОБА_13 була наявна закрита травма живота: розрив селезінки з послідуючими її видаленням, розрив поперечно-обводової кишки, розрив, гематома брижки тонкої кишки; відкритий уламковий внутрішньо-суглобовий перелом нижньої третини лівого стегна зі зміщенням, забійні рани правого стегна та лівого колінного суглоба, садна правовго колінного суглоба та правої гомілки. Гемоперитоніум. Заочеревинна гематома. Шок 4 степені. Ушкодження виникли від ударної дії тупого твердого предмету (предметів), який міг би мати як обмежену, так і необмежену травмуючу поверхню, або при ударі об такий же предмет (предмети), що могло бути при механізмі ДТП. За своїм характером виявлені ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. П.2.1.3 "л,м" "Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6 (т.1 а.с.53-57).

За клопотанням сторони захисту була допитана у судовому засіданні експерт ОСОБА_16 , яка підтвердила свої висновки та пояснила, що вона проводила судово-медичну експертизу стосовно потерпілого на підставі постанови та медичних документів, без яких проведення такої експертизи не здійснюється, однак вона не пам`ятає хто саме надав їй ці документи потерпілий чи слідчий.

Крім того пояснила, що характер отриманих тілесних ушкоджень отриманих потерпілим характерний при поясненнях потерпілого. Також зазначила, що перший удар потерпілий отримав в ліве стегно та живіт, потерпілий був повернутий стегном та животом до автомобіля. Перш за все потерпілий знаходився в вертикальному положенні та після удару впав на землю. Розрив селезінки це те місце де був здійснений контактуючий удар. Потерпілого не переїхали, оскільки при переїзді потерпілого були б інші тілесні ушкодження.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка слідчий ОСОБА_17 пояснив, що медичні документи потерпілого ним було отримано шляхом витребування через направлення відповідного запиту та заяви потерпілого головному лікарю медичного закладу, були отримані потерпілим та добровільно надані, таким чином у тимчасовому доступі до документів не було потреби.

В судовому засіданні в суді першої інстанції встановлено, що оскільки адміністрація лікарні добровільно надала медичну картку потерпілого за його заявою, а останій не заперечував проти цього та добровільно надав на вимогу слідчого свої медичні документи, то у слідчого не було підстав звертатись до слідчого судді з клопотанням про застосування заходу забезпечення кримінального провадження.
Тимчасовий доступ до речей і документів є заходом забезпечення кримінального провадження і, відповідно до ч. 4 ст. 132 КПК України, слідчий суддя (суд) зобов`язаний врахувати можливість без застосовуваного заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

За змістом ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.
Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від... підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей...
Сторона захисту, потерпілий... здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від... підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей..., а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.
Отже, слідчий вправі запитувати, а потерпілий вправі надати докази, зокрема і добровільно надати медичні картки хворого і це не може бути підставою для визнання висновку судово-медичної експертизи недопустимим доказом.

Крім того, ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді стороною захисту фактично не оскаржуються характер та тяжкість тілесних ушкоджень потерпілого, а версія захисника, що потерпілий міг лежати на проїзній частині, виключена експертом при його допиті, у зв`язку з тим, що в такому випадку потерпілий мав би інші тілесні ушкодження, а також в суді першої інстанції, як обвинувачений, так і потерпілий вказували, що останній переходив дорогу зправа наліво по ходу руху автомобіля під керуванням ОСОБА_8 , а не лежав на дорозі.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано послався як на доказ в підтвердження ступеня тяжкості спричинених потерпілому тілесних ушкоджень на висновок № 349 від 13.03.2018 року і який був відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України.
За клопотанням потерпілого, підтриманого сторонами кримінального провадження, судом першої інстанції були витребувані медичні картки стаціонарного хворого ОСОБА_13 з метою їх безпосереднього дослідження під час судового розгляду для перевірки обґрунтованості цивільного позову щодо розміру витрат понесених потерпілим.

Відповідно до ч. 11 ст. 290 КПК України сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду.
Станом на 26 грудня 2018 року до суду надійшли медичні картки стаціонарного хворого потерпілого ОСОБА_13 з КЗ Криворізька міська клінічна лікарня № 2 ДОР та з КЗ Криворізька міська лікарня № 1 ДОР (т. 2 а.с. 158, 173-181, 184). В наступному судовому засіданні в суді першої інстанції від 28.01.2019 року відбулась заміна захисника ОСОБА_15 на захисника ОСОБА_18 , який згідно з його розпискою (т. 2 а.с. 194) ознайомлений з матеріалами справи в повному обсязі із застосуванням фотофіксації.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_18 підтвердив, що ознайомлювався із зазначеними вище медичними картками стаціонарного хворого ОСОБА_13 . Отже, сторона захисту була ознайомлена із вказаними медичним документами і не була позбавлена можливості приймати участь в їх дослідженні судом.

Водночас клопотань про призначення повторної судово-медичної експертизи потерпілого з цих підстав сторона захисту не заявляла і вважала за можливе закінчити стадію судового розгляду.

Посилання захисника на постанову Касаційного кримінального у складі Верховного Суду від 07 серпня 2019 року по справі № 555/456/18, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки в даному кримінальному провадженні інша процесуальна ситуація (спосіб збирання доказів), а також із зазначеної постанови не вбачається можливим дійти однозначного висновку про недопустимість судово-медичної експертизи, за відсутності порушень КПК України, зазначених у вказаній постанові ККС ВС, у випадку коли експерт проводить дослідження на підставі медичних документів, отриманих від слідчого, які останній отримав не через механізм застосування заходів забезпечення кримінального провадження (тимчасовий доступ до речей і документів), а отримав шляхом витребування їх з відповідної лікарні з дозволу потерпілого, що прямо передбачено ст. 93 КПК України.
Крім того, Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 27 січня 2020 року у справі № 754/14281/17, провадження № 51-218кмо19 сформувала правовий висновок, яким відступила від правового висновку, сформованого по справі № 555/456/18.
З огляду на викладене підстав вважати, що були істотно порушенні права обвинуваченого на захист, а також вважати недопустимим доказом вказаний висновок судово-медичної експертизи не встановлено, у зв`язку з чим відповідні доводи захисника є неприйнятними.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги захисника пронедоведеність вини обвинуваченого, зводяться до особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону та аналізу і переоцінки доказів та встановлених фактичних обставин.

При цьому, постійну зміну обвинуваченим своїх показань та позиції захисту, апеляційний суд розцінює як усталену модель захисту та реалізацію права на захист від кримінального обвинувачення та намагання обвинуваченого ухилитись від кримінальної відповідальності, спотворивши фактичні обставини вчиненого злочину.
Із матеріалів кримінального провадження, журналу судового розгляду та його звукозапису, вбачається, що суд повно та всебічно дослідив всі обставини кримінального провадження, вирішив у відповідності до закону клопотання сторін, зокрема і сторони захисту про виклик і допит в якості свідка слідчого, а також експертів, належним чином перевірив версію сторони захисту і виклав переконливі мотиви в її спростування, які ґрунтуються на досліджених доказах, яким дав належну правову оцінку, в тому числі й тим, які сторона захисту вважала недопустимими.
Усупереч твердженням у поданій апеляційній скарзі місцевий суд, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, дав їм належну оцінку в аспекті ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також з`ясував передбачені ст. 91 КПК України обставини, що належать до предмету доказування, й обґрунтовано вирішив, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення проти безпеки руху.
Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК України, правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації діяння, апеляційна скарга не містить.
За встановлених судом першої інстанції та перевірених апеляційним судом фактичних обставин кримінального провадження діяння ОСОБА_8 обґрунтовано отримало правову оцінку за ч. 2 ст. 286 КК України.

Щодо законності та обґрунтованості оскарженого вироку в частині призначеного покарання.
Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а виправлення засуджених а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні покарання суди в кожному випадку мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Обираючи вид і міру покарання, які слід призначити ОСОБА_8 суд першої інстанції належним чином виконав зазначені вище вимоги кримінального закону та врахував фактичні обставини даного кримінального провадження, зокрема врахував тяжкість кримінального правопорушення, який є необережним тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, згідно довідок на наркологічному та психіатричному обліку не перебуває, взяв до уваги, стан здоров`я, сімейні обставини, а саме те, що він одружений, має на утриманні неповнолітнього сина: ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також допомогає дружині з малолітними дітьми, над якими встановлено опіку: ОСОБА_20 , 2007 року народження та ОСОБА_21 , 2011 року народження, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання і обґрунтовано дійшов висновку про призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі.
В той же час, апеляційний суд не погоджується з рішенням суду першої інстанції, що ОСОБА_8 проявив щире каяття та активно сприяв розкриттю злочину, оскільки останній неодноразово змінював свої показання та версії події злочину, проте виключення цих обставин з обставин, що пом`якшують покарання, в даному випадку, не може вплинути на рішення апеляційного суду по суті щодо покарання, оскільки такі дії є правом, а не обов`язком обвинуваченого.
Згідно із статтею 75 КК України в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Вирішуючи питання про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, який належним чином врахував, що обвинувачений до і після скоєння злочину адміністративних правопорушень, в тому числі за порушення ПДР і злочинів не вчиняв, місце вчинення злочину не залишив, викликав швидку потерпілому, його належну процесуальну поведінку, вчинений злочин з необережною формою вини, його сімейний стан, наявність на утриманні неповнолітніх дітей, позитивні характеристики і обґрунтовано дійшов висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, про можливість виправлення ОСОБА_19 та запобігання вчинення ним інших злочинів, без ізоляції його від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою державними органами.

З тих же підстав апеляційний суд виходить при перевірці рішення суду щодо непризначення додаткового покарання ОСОБА_8 та крім того, враховує, що наявність такого права є єдиним джерелом доходів останнього та його сім`ї. Апеляційний суд не може не зважити на необхідність утримання обвинуваченим трьох неповнолітніх дітей і втрата такого права позбавить обвинуваченого постійного місця роботи та значною мірою погіршить його матеріальне становище та його родини, у зв`язку з чим в даному конкретному випадку, не призначення такого додаткового виду покарання буде відповідати принципам індивідуалізації покарання та справедливості.

Доводи апеляційної скарги прокурора, що суд не врахував думку потерпілого при призначенні покарання, апеляційний суд розцінює як безпідставні, оскільки думка потерпілого врахована судом, проте вона не є вирішальною для засудження ОСОБА_8 до реальної міри покарання, а вирішення питання про вид, міру покарання і звільнення від його відбування відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.
Крім того, потерпілий ОСОБА_13 фактично погодився з таким видом і мірою покарання та звільненням ОСОБА_8 від його відбування, оскільки він та його представник апеляційної скарги з цього приводу не подавали.
Врешті апеляційна скарга прокурора являє собою дослівне викладення формулювання обвинувачення, положень кримінального та процесуального закону та принципів призначення покарання, тому є необґрунтованою і не підлягає задоволенню.

Щодо законності та обґрунтованості оскарженого вироку в частині вирішення цивільного позову потерпілого.
Перевіривши доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача ТОВ КАТЕРИНОСЛАВХЛІБ в частині вирішення цивільного позову потерпілого та перевіривши вирок суду в цій частині, апеляційний суд доходить наступних висновків.
Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілого у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 судом першої інстанції не дотримано.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, потерпілому ОСОБА_13 заподіяно тілесних ушкоджень, які в свою чергу спричинили матеріальну та моральну шкоду. З метою відшкодування цієї шкоди потерпілий звернувся до ТОВ КАТЕРИНОСЛАВХЛІБ про відшкодування шкоди заподіяної злочином та стягнення моральної шкоди.
При цьому, відповідно до ст. 51 ЦПК України, за клопотанням цивільного відповідача про залучення співвідповідача, яке в судовому засіданні в суді першої інстанції було погоджено з потерпілим, цивільним позивачем ОСОБА_13 та який також просив суд залучити страхову компанію ПрАТ СК ПЗУ Україна як співвідповідача, а також підтримано сторонами кримінального провадження, судом залучено до участі у розгляді кримінального провадження в рамках цивільного позову в якості співвідповідача - страхову компанію ПрАТ СК ПЗУ Україна.
Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, на момент вчинення злочину ОСОБА_8 перебував у трудових відносинах з ТОВ КАТЕРИНОСЛАВХЛІБ. Відповідальність ОСОБА_8 була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між власником транспортного засобу ТОВ КАТЕРИНОСЛАВХЛІБ та ПрАТ СК ПЗУ Україна.
Згідно з полісом № АК/6205381 від 23.07.2017 року про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності при настанні страхового випадку страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування, зокрема, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілого та його майну, у сумі нанесених збитків, але не більше встановленого в договорі ліміту страхової суми: 200 000 грн. - за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю; 100 000 грн. - за шкоду, заподіяну майну.
Рішення суду першої інстанції про визначення розміру витрат понесених потерпілим на лікування, придбання медичних препаратів та витрат на транспортування до медичних установ є обґрунтованим та підтверджується документами, наявними в матеріалах кримінального провадження і дослідженими судом під час судового розгляду.
Разом з тим, вирішуючи питання з кого має бути стягнуте відшкодування матеріальної шкоди, апеляційний суд вважає, що висновки місцевого суду в цій частині є помилковими, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Закону № 1961-IVу страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону № 1961-IV).

Аналогічний правовий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18 та Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 16.07.2019 року у справі № 369/3208/17, провадження № 51-2868км19.

Всупереч викладеному, незважаючи на наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного ТОВ КАТЕРИНОСЛАВХЛІБ та ПрАТ СК ПЗУ Україна, суд дійшов передчасного висновку про стягнення всього розміру заподіяної потерпілим шкоди виключно з ТОВ КАТЕРИНОСЛАВХЛІБ.

Таким чином, встановивши, що матеріальна і моральна шкода завдана потерпілому ОСОБА_13 внаслідок отриманих тілесних ушкоджень в результаті ДТП і між цим є прямий причинно-наслідковий зв`язок, рішення суду про залишення позовних вимог до ПрАТ СК ПЗУ Україна без розгляду з підстав, що в даному випадку правовідносини є цивільно-правовими і не випливають із обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України є передчасним та не ґрунтується як на вищезазначених вимогах матеріального закону, так і на встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження.
Стосовно посилання суду першої інстанції та в запереченнях представника ПрАТ СК ПЗУ Україна, що потерпілий ОСОБА_13 не звертався до страхової компанії із заявою та відповідними документами в порядку ст. 35 Закону № 1961-IV, апеляційний суд розцінює як такі, що не ґрунтуються на положеннях матеріального закону, з огляду на таке.
Відповідно до правових висновків, сформульованих в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, провадження № 13-24кс19 щодо попереднього звернення потерпілого до Моторного (транспортного) страхового бюро України (Далі МТСБУ) із заявою про виплату страхового відшкодування Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них - передбачена статтею 35 Закону № 1961-IV. Шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до МТСБУ за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування. Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до МТСБУ про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення.

Протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи не звернення з заявою до цих осіб, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого статтею 128 КПК України .

Отже, МТСБУ приймає таке рішення про здійснення відшкодування (регламентної виплати) також і на підставі рішення суду у разі, якщо спір розглядався в судовому порядку.

Апеляційний суд вважає, що даний правовий висновок застосовний і до правовідносин, які виникли в цьому кримінальному провадженні, адже правила ст. 35 Закону № 1961-IVщодо попереднього звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування застосовуються не тільки до МТСБУ, а й до страхових компаній, а також послання на положення цієї статті зазначені судом першої інстанції як підстава для залишення позовних вимог до страхової компанії без розгляду і містяться в запереченнях ПрАТ СК ПЗУ Україна на апеляційну скаргу представника цивільного відповідача.
Крім того, позиція страховика, що потерпілий із заявою про виплату страхового відшкодування до них не звертався, безпідставні, оскільки спростовуються позовною заявою у кримінальному провадженні, залучення страховика як співвідповідача, а також отримавши копію позовної заяви страховик у добровільному порядку мав можливість відшкодувати йому спірне страхове відшкодування, проте цього не зробив і після пред`явлення позову страховик вимоги позивача не визнав.
Аналогічний висновок щодо можливості звернення потерпілою особою до страховика безпосередньо шляхом пред`явлення позову також викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19.

Таким чином, відповідні доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача є обґрунтованими, узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та ґрунтуються на вимогах матеріального закону.
Водночас, апеляційний суд вважає неспроможними доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача щодо неврахування дій потерпілого та ступінь його у вини у дорожньо-транспортній події, зокрема перехід ним проїзної частину в темну пору доби в невстановленому місці, без виділення себе засобами для виявлення водіями та в стані алкогольного сп`яніння, оскільки виходячи із розміру відшкодування моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції така віктимна поведінка потерпілого та ступінь його вини в настанні ДТП, врахована судом.
Розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції з належним врахування ступеня та характеру тілесних ушкоджень, спричинених потерпілому, які стали причиною моральних та фізичних страждань, а також з урахування дій самого потерпілого та його внеску в настання самої ДТП, і відповідає засадам виваженості та справедливості.
Доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача, що моральна шкода підлягає стягнення зі стразової компанії, апеляційний вважає частково обґрунтованими.

Положеннями ст. 26-1 Закону № 1961-IV передбачено, що страховиком відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Як встановлено судам першої та апеляційної інстанції, згідно полісу про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності при настанні страхового випадку страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування, зокрема, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю в сумі 200 000 грн.
З урахуванням викладеного з ПрАТ СК ПЗУ Україна підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 10 000 грн., що становить 5 % від суми відшкодування за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю.
Разом з тим, відповідальність страховика щодо компенсації моральної шкоди потерпілому обмежена відповідно до зазначених вище положень закону і не виключає цивільно-правової відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди потерпілому роботодавцем, завданої працівником.
Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту гл. 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття особа, яка завдала шкоду та особа, яка відповідає за шкоду. За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 06.11.2013 року № 6-108цс13 та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2018 року № 534/872/16-ц.

Враховуючи вищевикладене, вирок суду в частині вирішення цивільного позову підлягає зміні, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ОСОБА_9 в інтересах ТОВ КАТЕРИНОСЛАВХЛІБ задовольнити частково.

Вирок Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08 жовтня 2019 рокустосовноОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, в частині вирішення цивільного позову змінити.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 до ТОВ КАТЕРИНОСЛАВХЛІБ та до ПрАТ Страхова компанія ПЗУ Україна про відшкодування шкоди заподіяної злочином та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства Страхова компанія ПЗУ Україна, , юридична адреса: вул. Січових Стрільців, буд. 40, м. Київ на користь потерпілого ОСОБА_13 матеріальну шкоду в сумі 20 737 (двадцять тисяч сімсот тридцять сім) гривень 98 копійок та в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю КАТЕРИНОСЛАВХЛІБ, , юридична адреса: вул. Маршала Малиновського, буд. 78 на користь потерпілого ОСОБА_13 в рахунок відшкодування моральної шкоди 40 000 (сорок тисяч гривень) гривень 00 копійок.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4