ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/128/19 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2050/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Контрабанда наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів або фальсифікованих лікарських засобів
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою процесуального керівника у кримінальному провадженні прокурора відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_6 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 12 березня 2020 року про повернення прокурору обвинувального акту стосовно ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 12 березня 2020 року обвинувальний акту кримінальному провадженню №0000215 від 16.09.2018 стосовно ОСОБА_7 за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 305, ч. 3 ст. 307 КК України повернуто прокурору.
В обґрунтування вказаної ухвали суд першої інстанції зазначив, що викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінальних правопорушень, які підлягають доказуванню, формулювання обвинувачення є неконкретними, що вбачається з ухвали колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду від 21.11.2019.
В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області скасувати у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання. В обґрунтування апеляційного прохання апелянт посилається на те, що обвинувальний акт складений та затверджений прокурором з дотриманням всіх вимог, передбачених кримінальним процесуальним законом, у тому числі вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України. Зазначив, що суд повертаючи обвинувальний акт з підстав неконкретності в обвинувальному акті фактичних обставин та формулювання обвинувачення, вийшов за межі своїх повноважень, передбачених ст.314 КПК України.
До початку апеляційного розгляду, колегія суддів з`ясувала думку прокурора, а також обвинуваченого та його захисника щодо наявності відводів або самовідводів, але таких відводів заявлено не було.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, а також думку обвинуваченого та його захисника, які не заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.
Колегія судді дійшла висновку, що суд першої інстанції у повному обсязі виконав вимоги ч.3 ст. 415 КПК України стосовно обов`язковості висновків та мотивів, з яких скасовано попередній вирок у цій справі, що вбачається з висновків суду, які наведені в оскаржуваній ухвалі і згоджуються з мотивами викладеними колегією суддів Харківського апеляційного суду в ухвалі від 21.11.2019.
Зокрема, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, щодо невідповідності обвинувального акту вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України, а саме щодо незрозумілості та неконкретності обвинувачення в частині, що кваліфіковано за ч.3 ст. 307 КК України. Обґрунтовуючи свої висновки, суд першої інстанції слушно послався на роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду № 8 від 30. 06. 2005 «Про судову практику у справах про контрабанду та порушення митних правил».
Поряд з цим, суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що в обвинувальному акті не конкретизовано спосіб реалізації ОСОБА_7 своєї мети збуту, тобто дії або наміри, завдяки яким він намагався би в подальшому здійснити збут чи то певними способами або за певними обставинами і чим це фактично підтверджується або встановлено під час досудового розслідування.
Зазначенінедоліки обвинувального акту, а саме відсутність у ньому формулювання обвинувачення стосовно обвинуваченого, об`єктивно вбачаються зі змісту обвинувального акту (арк. 2-8 обвинувальний акт) та, на думку колегії суддів, може негативно вплинути на ефективність захисту обвинуваченого і реалізацію цього процесуального права, що в будь-якому випадку призводить до порушення розумних строків судового розгляду, що гарантується нормами ст.ст.17, 20, 28 КПК України. Тобто, в обвинувальному акті викладені лише фактичні обставини кримінального провадження з окремим позначенням правової кваліфікації, що є порушенням вимог низки норм КПК України та, як наслідок п.5 ч.2 ст.291 КПК України.

Відповідно до висновків, які містяться у Постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року, суду належить проаналізувати точний зміст положень пункту 5 частини другої статті 291 КПК, а також норм, що формують інститут обвинувачення у чинному кримінальному процесуальному законодавстві.
Згідно з зазначеною нормою цього закону обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Аналіз юридичної складової цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:
1) фактичних обставин кримінального правопорушення;
2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення");
3) формулювання обвинувачення.
При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Наведений вище аналіз містить чітке визначення трьох складових частин обвинувального акту з урахуванням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, який згідно висновків Верховного Суду України вказує на обов`язковість формулювання обвинувачення, як складової частини у змісті обвинувального акту.
Разом з цим, відсутність у змісті обвинувального акту фактично визначеної частини «формулювання обвинувачення» є процесуальною перешкодою для суду та певних учасників процесу щодо належного виконання процесуальних дій та обов`язків, а саме: Роз`яснення обвинуваченим суті обвинувачення (ст.348 КПК України); Визначення меж судового розгляду (ст.337 КПК України); зміна обвинувачення в суді (ст.338 КПК України); Погодження зміни обвинувачення (ст.341 КПК України); неможливості чітко визначення у мотивувальній частині вироку формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі і визнане судом недоведеним (п.1 ч.3 ст.374 КПК України).

Порушення зазначених процесуальних норм є процесуально неприпустимим, оскільки вони впливають на реалізацію під час судового розгляду таких загальних засад кримінального провадження, як презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, які гарантуються сторонам нормами глави 2 КПК України.

При цьому належить врахувати те, що згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням наявності за версією органу досудового розслідування складу злочину, встановленого при досудовому розслідуванні, а також за умови відсутності у змісті обвинувального акту окремого розділу з визначенням «формулювання обвинувачення», не має можливості визначити чітко межі судового розгляду, що об`єктивно може порушити права обвинуваченого, зокрема його право на захист.

Разом з цим, належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

Зокрема відповідно до підпункту «а» пункту 3 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи ("Девеер проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі "Маттоціа проти Італії" від 25 липня 2000 року, на яке міститься посилання у заяві прокурора до Верховного Суду України, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття "обвинувачення" національними судами.

Таким чином, на підставі встановлених прокурором фактичних обставин кримінального правопорушення з урахуванням п.13 ч.1 ст.3 КПК України, зміст формулювання обвинувачення, як складової частини обвинувального акта, має містити формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого КК України, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення, тобто обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, що передбачені нормами ст. 91 КПК України.

За таких обставин, вимога законодавця щодо наявності в обвинувальному акті окремої складової частини, передбаченої п.5 ч.2 ст.291 КПК України - формулювання обвинувачення, є імперативною.

Вищенаведене свідчить про необхідність конкретизації формулювання обвинувачення у змісті обвинувального акту №0000215 від 16.09.2018 за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.3 ст. 307 КК України.
Крім того, під час апеляційного розгляду не знайшли підтвердження апеляційні доводи прокурора щодо наявності істотних порушень КПК України щодо проведення підготовчого судового засідання в суді першої інстанції, а також при ухваленні оскаржуваного судового рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, виходячи з змісту доводів, зазначених в ній, та про обґрунтованість процесуального рішення, постановленого судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі від 12 березня 2020 року.

Керуючись ст.ст. 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу процесуального керівника у кримінальному провадженні прокурора відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 12 березня 2020 року про повернення прокурору обвинувального акту стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді

________________ ________________ ___________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4