Номер провадження: 11-сс/813/537/20
Номер справи місцевого суду: 494/293/20 1-кс/494/64/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_6 ,

власників майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах власників майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Березівського районного суду Одеської області від 19.03.2020 року у кримінальному проваджені №0000081 від 13.03.2020 року, -

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ Березівського ВП Лиманського ВП ГУНП України в Одеській області, погоджене з прокурором Комінтернівської місцевої прокуратури в Одеській області у кримінальному провадженні №0000081 від 13.03.2020 року про арешт майна та накладено арешт на тимчасово вилучене майно 14 березня 2020 року в ході огляду місця події ділянка місцевості, що навпроти буд АДРЕСА_1 , а саме на: металобрухт загальною вагою 1470 (одна тисяча чотириста сімдесят) кілограмів; автомобіль марки «КАМАЗ « моделі «5320», 1990 року випуску, зеленого кольору, типу вантажний бортовий, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді адвокат ОСОБА_6 в інтересах власників майна ОСОБА_9 та ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність, просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого та повернути майно його власникам. Апелянт вказує, що під час розгляду клопотання слідчий суддя не врахував, що в кримінальному провадженні не повідомлено про підозру будь-якій особі, а ОСОБА_8 , яка є власником арештованого автомобіля, та ОСОБА_9 , який здійснює підприємницьку діяльність з використанням автомобіля, внаслідок арешту майна не можуть займатися підприємницькою діяльністю.

Апеляційний розгляд проведено без участі прокурора, який будучи повідомленим належним чином про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. При цьому прокурор Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_10 звернулась до апеляційного суду з заявою, в якій просила про розгляд справи за її відсутності. В поданій апеляційному суду заяві прокурор також зазначила, що оскаржувану ухвалу слідчого судді вважає обґрунтованою та законною, у зв`язку з чим просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника та власників майна, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; вивчивши матеріали судового провадження суду першої інстанції; перевіривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги в інтересах осіб, які не мають в кримінальному провадженні процесуального статусу, апеляційний суд виходить з наступного.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, якими визначені завдання кримінального судочинства, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

З матеріалів судового провадження та апеляційної скарги убачається, що майно, на яке слідчим суддею накладено арешт, належить на праві користування ОСОБА_8 , яким також правомірно користується ОСОБА_9 , що підтверджено довіреністю власника вказаного транспортного засобу на право користування на розпорядження цим автомобілем.
Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК України, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , в інтересах яких подана апеляційна скарга, є особами, які мають право на звернення з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Що стосується строків звернення з апеляційною скаргою, апеляційним судом встановлене таке.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно матеріалів судового провадження оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена 19.03.2020 року, а її копія отримана представником ОСОБА_9 та ОСОБА_8 адвокатом ОСОБА_6 лише 24.03.2020 року. Апеляційна скарга подана 30.03.2020 року.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що копію повного тексту оскаржуваної ухвали слідчого судді отримано лише за клопотанням апелянта 24.03.2020 року, що також підтверджується матеріалами кримінального провадження.

У зв`язку з чим, з урахуванням висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.05.2019 року у справі № 461/1434/18; провадження № 51-6470 кмо 18, згідно якого у випадку, коли слідчий суддя з посиланням на ч. 2 ст. 376 КПК постановив ухвалу та оголосив її резолютивну частину, а повний текст ухвали оголосив в інший день, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з дня оголошення резолютивної частини ухвали, слід констатувати, що апеляційна скарга подана у визначені ч.3 ст.395 КПК України строки, у зв`язку з чим строк для подання апеляційної скарги поновлення не потребує.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 31) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, в якому, з урахуванням правової кваліфікації кримінального правопорушення, не було зазначено підстави для накладення арешту на автомобіль, який на час звернення слідчого з клопотанням належав ОСОБА_11 , який в свою чергу, згідно матеріалів провадження є законним власником арештованого майна.

Непереконливими також суд вважає доводи клопотання відносно того, що вилучений металобрухт є предметом кримінального правопорушення, оскільки до клопотання слідчого не було долучено беззаперечних доказів, що вказане майно дійсно є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.213 КК України, зокрема з огляду на те, що доводи власника майна про те, що вказане майно не було набуто в результаті порушення операцій з металобрухтом, матеріалами справи в достатній мірі не спростовуються.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що клопотання слідчого не містить вимоги щодо способу виконання арешту майна.

За таких підстав, враховуючи недотримання слідчим положень ст.171 КПК України, слідчий суддя районного суду мав керуватися вимогами ч.3 ст.172 КПК України та повинен був повернути клопотання прокурору для усунення недоліків.

Разом з цим, не звернувши уваги на недоліки клопотання слідчого, слідчий суддя прийняв до провадження, розглянув клопотання та постановив оскаржуване рішення, яке не відповідає положенням ст.ст. 2, 7, 170, 173 КПК України.

В супереч вимогам п.п.4,5 ч.5 ст.173 КПК України ухвала слідчого судді не містить способу арешту майна та порядку виконання ухвали, що суперечить принципу визначеності судового рішення, тягне за собою певні труднощі та суперечності під час виконання ухвали, що вказує на необґрунтованість ухвали та є підставою для її скасування.

З огляду на відсутність в клопотанні слідчого вимоги щодо визначення порядку накладення арешту на майно, що свідчить про невідповідність клопотання вимогам КПК України, апеляційний суд, а також з урахуванням відсутності апеляційної скарги прокурора, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості прийняти рішення по суті клопотання, що обумовлює необхідність повернення клопотання прокурору для усунення недоліків.

Відповідно до ч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч.3 ст.172 КПК України, та приймаючи до уваги те, що кримінальне провадження на даний момент перебуває на стадії досудового розслідування, строк якого ще не закінчився, що дає можливість прокурору усунути недоліки клопотання та повторно, у разі подальшого існування підстав для накладення арешту на вилучене майно, звернутися до слідчого судді районного суду з клопотанням про накладення арешту на майно мотивувавши його належним чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання слідчого прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_9 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Березівського районного суду Одеської області від 19.03.2020 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Березівського ВП Лиманського ВП ГУНП України в Одеській області, погоджене з прокурором Комінтернівської місцевої прокуратури в Одеській області у кримінальному провадженні №0000081 від 13.03.2020 року про арешт майна вилученого 14 березня 2020 року в ході огляду місця події ділянка місцевості, що навпроти буд №7 по вул. Мисливській, м. Березівка, Одеської області, а саме на: металобрухт загальною вагою 1470 (одна тисяча чотириста сімдесят) кілограмів; автомобіль марки «КАМАЗ 5320», 1990 року випуску, зеленого кольору, типу вантажний бортовий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Березівського ВП Лиманського ВП ГУНП України в Одеській області, погоджене з прокурором Комінтернівської місцевої прокуратури в Одеській області у кримінальному провадженні №0000081 від 13.03.2020 року про арешт майна вилученого 14 березня 2020 року в ході огляду місця події ділянка місцевості, що навпроти буд №7 по вул. Мисливській, м. Березівка, Одеської області повернути прокурору для усунення недоліків протягом 72 (семи десяти двох) годин, з моменту отримання повного тесту ухвали апеляційного суду.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4