Справа № 461/9197/14
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.01.2020 року Галицький районний суд м. Львова

у складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: прокурора ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

матері померлого обвинуваченого ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові кримінальне провадження /внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 0000919 від 15.03.2014 р./ про обвинувачення

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, українця, не працюючого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимому, останній раз 25.06.2012 р. Личаківським районним судом м. Львова за ст.296 ч.4, ст.121 ч.2 КК України до 4 років 7 місяців позбавлення волі, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187, ч.1 ст.146 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_9 , органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, зокрема, автор обвинувального акту вказує, що 14.03.2014 р. близько 14.00 год. ОСОБА_9 , перебуваючи у кімнаті №815 готелю «Львів», що по пр. Чорновола, 7 у м. Львові, вчинив напад з метою заволодіння майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, зокрема, погрожуючи потерпілій ОСОБА_8 ножем, заволодів мобільним телефоном марки «Nokia Е72» вартістю 3000 грн., мобільним телефоном марки «Nokia 7100» вартістю 600 грн., грошовими коштами в сумі 620 грн., окулярами марки «Poliroc» вартістю 250 грн., золотими сережками та перстнем вартістю 3530 грн., на загальну суму 8000 грн.

ОСОБА_9 , також обвинувачується у тому, що 19.03.2014 р., близько 00.10 год., перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , вчинив напад з метою заволодіння майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, зокрема, погрожуючи потерпілій ОСОБА_7 ножем, заволодів її золотим перстнем вартістю 3000 грн., золотим перстнем вартістю 2000 грн., золотим браслетом вартістю 2000 грн., золотим ланцюжком з двома медальйонами вартістю 2000 грн. та грошовими коштами в сумі 1000 грн., на загальну суму 10000 грн.

Окрім цього, органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.146 КК України, зокрема, в тому, що він 18.03.2014 р., близько 21.00 год., перебуваючи на куті вул. Вірменської та вул. Краківської у м. Львові, маючи умисел на незаконне позбавлення волі людини, умисно схопив ОСОБА_7 за руку, не даючи їй можливості вирватись від нього, та затягнув останню до квартири АДРЕСА_2 , де незаконно, проти волі ОСОБА_7 , утримував її, після чого покинув приміщення квартири, залишивши у ній ОСОБА_7 , та зачинив вхідні двері на ключ, внаслідок чого остання, проти її волі, пробула у даній квартирі до 03.00 год. 19.03.2014 р., коли прибули працівники міліції.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 07.07.2017 р. кримінальне провадження № 0000919 від 15.03.2014 р. про обвинувачення ОСОБА_9 ч.2 ст.187, ч.1 ст.146 КК України закрито у зв`язку із смертю обвинуваченого на підставі п.5 ч.1 ст. 284 КПК України.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 06.10.2017 р. означену ухвалу суду скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження в Галицькому районному суді м.Львова.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається, якщо помер обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого.

Мати ОСОБА_9 - ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вважає свого сина невинуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень; вказує на те, що потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 були добре знайомі із обвинуваченим, разом з тим, надавали суду неправдиві показання; досудове слідство проведено упереджено та необ`єктивно; докази є неналежними та недопустими; підозра ОСОБА_9 у порядку, передбаченому КПК невручена, оскільки за адресою місця проживання АДРЕСА_1 , жодної кореспонденції від слідчого не надходило. Просить ОСОБА_9 виправдати.

Захисник ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні, не погоджуючись з обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187 ч.1 ст. 146 КК України, зазначив, що показання потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є непослідовними, суперечливими, відтак, не відтворюють об`єктивну картину злочинів тому не можуть прийматись судом до уваги. Зокрема, ОСОБА_8 неодноразово заявляла суду , що показання надавала під тиском працівників поліції, будучи хворою на ДЦП , не зовсім розуміла ситуації, в якій знаходилась під час подій 14.03.2014р.; з ОСОБА_9 вона дружила, неодноразово позичала йому гроші, а заяву в поліції написала після розмови з матір`ю обвинуваченого ОСОБА_6 .Потерпіла неозноразово зверталась до органу досудового розслідування та суду з приводу закриття кримінального провадження, оскільки не вважала, що обвинувачений вчинив щодо неї злочин. Всі інші зібрані досудовим слідством докази захист вважає недопустими, такими, що зібрані з порушенням норм кримінального процесуального законодавства. Зокрема, захист вважає, що протокол огляду місця події та фото-таблиця до нього, як доказ наданий прокурором, не доводить жодного із елементів складу злочину, оскільки даними цього протоколу встановлено лише те, що дійсно існує готель Львів, в якому є кімната №815, в якій виявлено спортивний костюм, кофту білого кольору, недопалок сигарети, та знято сліди пальців рук, які в подальшому не заявлені, як докази обвинувачення і не використовувався для доведення винуватості чи невинуватості ОСОБА_9 ; захист також вважає, що протокол проведення слідчого експерименту лише однобічно відтворює показання потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , т.я.протокол проведення слідчого експерименту фактично є переписаними показами потерпілої. Захист також зазначає, що протокол огляду місця події від 08.04.2014р. жодним чином не стосується доведення винуватості ОСОБА_9 в вчиненні розбійного нападу; дана слідча дія була проведена в готелі «Тріал», в якому не відбувався жоден із епізодів пред`явленого обвинувачення, речі які були вилучені під час огляду жодним чином реалізовані як докази по цій справі стороною обвинувачення використані не були. Це підтверджується і показами свідка ОСОБА_10 , власника готелю « ІНФОРМАЦІЯ_3 », яка не змогла повідомити жодних обставин справи і не зрозуміла її виклику до суду. На думку адвоката, покликання сторони обвинувачення на повідомлення оператору «102» та рапорт працівників поліції , як на докази винуватості обвинуваченого, оскільки такі не є процесуально обґрунтованими і не відповідають вимогам щодо належності і допустимості доказів. Захист вважає, що ОСОБА_9 слід виправдати, оскільки його винуватість органом звинувачення не доведена поза розумним сумнівом, з порушенням права підозрюваного на захист.

Відповідно ст.129 Конституції України, ст.7 КПК України, основними засадами судочинства в Україні - є верховенство права, законність, рівність усіх учасників судового розгляду перед законом і судом; повага до людської гідності.
Вирок суду повинен бути ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими та оціненими під час судового з точки зору їх належності, допустимості і достовірності; сукупність доказів повинна бути достатньою та взаємозв`язаною для прийняття законного, обґрунтованого вмотивованого судового рішення.

З врахуванням норм ст.ст. 368, 370 КПК України, що регулюють застосування норм матеріального та процесуального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, суд, ухвалюючи вирок в даній справі, безпосередньо дослідивши під час судового розгляду та оцінивши з точки зору належності, допустимості і достовірності доказів, прийшов до висновку про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187, ч.1 ст.146 КК України.
Відповідно до ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду,що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправдана, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
На підтвердження цього обвинувачення прокурором було надано докази, які безпосередньо досліджені в судовому засіданні та оцінені судом на предмет їх належності та допустимості.

Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_7 показала, що за спливом значного проміжку часу (понад чотири роки) не може пригадати обставин вчиненого щодо неї ОСОБА_9 в березні 2014року злочину. Повідомила лише те, що ОСОБА_9 всупереч її волі затягнув у квартиру на АДРЕСА_3 і заволодів її ювелірними виробами на суму біля 10 000 грн. Фактично обставини вчинення кримінального правопорушення у спосіб безпосереднього допиту потерпілої в судовому засіданні достеменно не встановлено. Зокрема, суперечливими та непереконливими є пояснення ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_11 силоміць тягнув її посеред дня людною вулицею центру міста до квартири, яку орендував, і вона не могла потім вийти із помешкання біля двох години, оскільки , як встановив суд, вхідні двері в квартиру відкривались із середини без ключа, тому потерпіла могла фізично в будь-який час покинути місце події і звернутись до правоохоронних органів з приводу вчинення щодо неї насильницьких дій.

Показаннями потерпілої ОСОБА_7 , які суд оцінює в сукупності з усіма наданими органом звинувачення доказами, не стверджується, які саме насильницькі дії щодо останньої вчинив ОСОБА_9 , при яких обставинах заволодів майном, оскільки потерпіла в судовому засіданні на більшість запитань сторін кримінального провадження відповідала « не пригадую».

Як убачається із заяви ОСОБА_7 від 19.03.2014р. до органу поліції (т.1, а.с.235), потерпіла не вказує, що на неї вчинено напад із застосуванням ножа, про це вона не повідомляла і працівникам поліції (т.1, а.с.236).

В рішенні від 15.06.2011 р. Європейського суду з прав людини, у справі «Ушаков та Ушакова проти України», зазначається, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності «поза розумним сумнівом». Згідно з усталеною практикою суду доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Під час провадження на підставі Європейської Конвенції з прав людини в більшості справ неухильно застосовується принцип affirmanti incumbit probatio (той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження).

Потерпіла стверджує, що на неї був вчинений напад і було викрадено її речі, проте довести це з наданням чітких, логічних та послідовних показів, вона не може. При цьому її слова не доводяться іншими письмовими та речовими доказами, зокрема, нею не описано ніж яким їй погрожував ОСОБА_9 , не надано жодного доказу щодо придбання ювелірних виробів, які в неї були викрадені, їх детального опису, тощо. За таких умов покази потерпілої не можна вважати, такими, що є доведеними «поза розумним сумнівом».

Потерпіла ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що з дитинства хворіє на ДЦП, часто лікується, має проблеми із здоров`ям, тому події 5-ти річної давності пам`ятає не точно. У зв`язку з тим, що немає претензій до ОСОБА_12 , просила орган досудового розслідування та суд кримінальне провадження закрити, оскільки щодо неї він злочину не вчиняв. Заяву в міліцію написала, будучи схвильованою та сердитою тому, що обвинувачений не повертав їй борг. Показала, що тривалий час була знайома з ОСОБА_9 , з яким переписувались на сайті «Однокласники» та часто передзвонювались, інколи зустрічались та мали дружні відносини, вона йому часто позичала різні грошові суми, надавала іншу допомогу. В червні 2013 р. він попросив позичити йому 10000 грн., погодившись на це вона перерахувала на банківську картку його матері означену суму, яку останній пообіцяв повернути в найкоротший час. Однак, гроші під різними причинами обвинувачений не повертав. 14 березня 2014 року приблизно о 12:00 год. їй подзвонив ОСОБА_13 та повідомив, що він готовий віддати 500 гривень. Вони домовились про зустріч біля фонтану, що по пр. Чорновола у м. Львові, навпроти готелю «Львів». Приблизно о 14:00 год. вона підійшла в призначене місце, проте він по телефону повідомив, що перебуває в кімнаті №815, на 8 поверсі готелю «Львів» і попросив зайти до нього, на що вона добровільно погодилась . Вони поспілкувались біля години часу, а коли вона запитала про борг, то останній відповів, що зараз віддасть, але поведінка ОСОБА_14 дала їй підстави вважати, що гроші він їй не збирається віддавати, тому вона вирішила піти. Тоді ОСОБА_9 взяв зі столу її сумочку, з якої витягнув мобільний телефон марки «Nokia E72», мобільний телефон марки «Nokia 7100» та гаманець. Під час словесної перепалки ОСОБА_15 штовхнув її рукою в область правого плеча, від чого вона впала на ліжко. Обвинувачений сказав їй віддати золотий перстень та золоті сережки. Потерпіла каже, що обвинувачений їй погрожував їй предметом схожим на ніж, однак, описати цей предмет не може. Вона не хотіла з ним конфлікту, була налякана, тому віддала прикраси. Останній, забравши всі ці речі, окуляри, з гаманця 620 гривень, вийшов з кімнати, зачинивши їх на ключ. Вона стукала в двері, і біля 15:00 год. працівниця готелю випустила її з номера. Вона (потерпіла) подзвонила матері ОСОБА_9 і розповіла їй про дану подію та сказала, щоб ОСОБА_11 повернув їй речі в позичені гроші. На що та відповіла, щоб потерпіла писала заяву в поліцію, що вона і зробила.
Перевірити показання потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 суд позбавлений можливості у зв`язку із смертю ОСОБА_9 .Останній упродовж судового розгляду справи до часу смерті категорично заперечував обставини обвинувачення та не визнавав своєї винуватості.
Відповідно до ст.ст. 84-85 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставини, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню; процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів; докази, будучи належними і допустимими, мають властивість слугувати засобами пізнання вчиненого злочину та обумовлюють ті об`єктивні зв`язки, які існують між ними і обставинами минулої події; відсутність такої взаємодії може свідчити лише про відсутність доказів.

По епізоду потерпілої ОСОБА_8 обвинувачення надало наступні докази.

Протокол слідчого експерименту від 05.04.2014р. із якого вбачається, що потерпіла ОСОБА_8 відтворила обставини вчинення пограбування з погрозою застосування насильства, яке мало місце 14.03.2014р. щодо неї з боку обвинуваченого ОСОБА_9 в номері 815 готелю «Львів»; що також вбачається із приєднаної до протоколу фото-таблиці. В судовому засіданні ОСОБА_8 підтвердила, що слідчий експеримент проводився за її участі та з участю понятих (т.1 к.п., а.с.60).

Лист ломбарду «Скарбниця» (незавірена копія), з якого вбачається, що ОСОБА_9 14.03.2014р. о 15.45 год. та 15.55 год. здавав у вказаному ломбарді мобільний телефон «Hokia» Е 72» (ІМЕІ НОМЕР_1 ), пару золотих сережок і золоту каблучку (т.1, к.с., а.с.88).

Копія сторінки журналу готелю «Львів» про проживання ОСОБА_9 14.03.2014р. в номері №815 (т.1, а.с.36).

Протоколу огляду місця події та фото-таблиці до нього від 18.03.2014р. (т.1, а.с.23-30), з якого вбачається, що при огляді кімнати №815 готелю «Львів», виявлено спортивний костюм, кофту білого кольору, недопалок сигарети, та знято сліди пальців рук. Проте в подальшому жоден із виявлених доказів не заявлений як доказ обвинувачення і не використовувався для доведення винуватості чи невинуватості ОСОБА_9 . Ножа чи предмета на нього схожого під час огляду місця події не виявлено.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні ствердила, що працює покоївкою в готель «Львів» очевидцем події не була; 14.03.2014р. біля 15 год., коли проходила по 8-му поверсі з кімнати №815 почула зсередини приміщення жіночий голос про допомогу. Взявши ключ від номеру, та відкривши двері, побачила потерпілу ОСОБА_8 , яка повідомила, що її знайомий на ім`я ОСОБА_17 забрав в неї мобільний телефон, золоті вироби та зачинив її в кімнаті. Вона разом з потерпілою спустились на перший поверх, де все це ОСОБА_8 розповіла адміністратору.

Щодо епізоду потерпілої ОСОБА_7 обвинувачення надало наступні докази.
Протокол проведення слідчого експерименту від 20.06.2014р. та з долученої фото таблиці, із якого вбачається, що потерпіла ОСОБА_7 продемонструвала, як саме і при яких обставинах ОСОБА_9 заволодів її золотими речами 18.03.2014р. в квартирі по АДРЕСА_2 (т.2 к.п., а.с.1-22).

В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_7 не пригадала обставин проведення такої процесуальної дії, за участі понятих.

Протокол пред`явлення особи для впізнання від 17.06.2014р., з якого вбачається, що ОСОБА_7 впізнала серед пред`явлених їй осіб ОСОБА_9 , який 18.03.2014р. біля 00:00 год., перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , відкрито заволодів її золотими речами - перснями, браслетом, цепочкою, рулончиком (т.1, а.с.179-180).

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснив, що в червні 2014року був присутній при проведенні слідчого експерименту, який проводився на вул. Вірменській у м.Львові, де молода дівчина показувала, в які двері вона заходила , ще щось показувала, але деталей про що пояснювала не пам`ятає. Під час всього слідчого експерименту знімався на фотографувався весь процес; підпис на протоколі його, що свідчить що він підписав. Однак, дівчини, яка все показувала не пригадує.

Свідок ОСОБА_19 підтвердив , що був присутній в якості понятого при проведенні слідчого експерименту за участі незнайомої дівчини , де остання розповіла про пограбування її в квартирі на АДРЕСА_3 . Однак, підпис на протоколі йому не належить.Дівчини описати і опізнати не може, т.я. не придав цій події значення.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_20 пояснив, що приблизно в червні 2014р. був присутній в якості понятого при проведенні пред`явлення осіб для впізнання, куди його запросили працівники міліції. Пригадує, що молода дівчина серед чотирьох незнайомих йому мужчин, які тримали руках номери вказала на особу під №1 і сказала, що цей хлопець її пограбував. Пригадати конкретно особу мужчини, якого опізнала потерпіла, він не може за спливом значного проміжку часу та й не придав цьому значення.

Свідок ОСОБА_21 показала, що станом на березень 2014р.працювала разом із ОСОБА_7 ; бачила в неі на руках були золоті перстені, браслет та цепочка з медальйоном; детально описати не може. В подальшому зі слів ОСОБА_22 вона дізналась, що на вул.Вірменській в м.Львові останню пограбував незнайомий , знявши всі золоті вироби.

Оцінюючи кожен наданий органом досудового слідства доказ з точки зору належності, допустимостітав достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 99 КПК України, сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

Відтак, копія документа на мобільний телефон без ідентифікації особи, на ім`я якої він виданий (копія гарантійного талону), подана прокурором, як доказ у справі (т.1, а.с. 21), не приймається судом до уваги, як належний доказ за відсутності оригіналу цього документу, та даних кому такий виданий.

Аналогічно копія з журналу готелю «Львів» (т.1, а.с.36) за відсутності оригіналу журналу, а також незрозумілий є у який процесуальний спосіб ця копія долучена до матеріалів кримінального провадження.
Відповідь із ломбарду «Скарбниця» (т.1, а.с.88) також подана з порушенням встановленої процесуальної процедури, встановленої нормою ст. 99 КПК України, тобто, не є оригіналом документа, що є недопустимим та недостовірним доказом у справі.

Долучена прокурором до справи постанова про призначення дактилоскопічної експертизи, довідка про витрати, висновок експерта №4/265 - не розцінюється як доказова база по справі, оскільки щодо одного сліду з відбитком пальця рук, придатного для ідентифікації залишеного однією особою, які виявлені експертом, не проводилось подальшого порівняння зі слідами відбитків пальців потерпілої ОСОБА_8 чи обвинуваченого ОСОБА_9 .

Щодо даних протоколу проведення слідчого експерименту від 05.04.2014 р. (т.1, а.с.60-63), то суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них. Фактично протокол проведення слідчого експерименту є показами потерпілої , які можна встановити з його змісту. Також потерпіла ОСОБА_8 в своїх показах суду та поданих письмових документах вказувала, що слідчий експеримент з нею не проводився та протокол складався слідчим, а вона лише підписалась в кабінеті останнього.

Протокол огляду місця події від 19.03.2014р. ( т.1, а.с. 143-145), як доказ, на якмий покликається прокурор, жодним чином не доводить об`єктивної сторони. Так, в означеному протоколі вказано, що в процесі проведення слідчої дії не було вилучено жодної речі. Крім цього, обидва поняті, які брали участь в цьому огляді місця події ( ОСОБА_23 та ОСОБА_24 ) неодноразово викликалися, як свідки для їх допиту в судовому засіданні, однак не з`явились. Вжитими судом процесуальними заходами щодо явки вказаних осіб, не вдалось за можливе таку явку забезпечити. Як вбачається із матеріалів справи (рапортів працівників міліції) останні не перебувають за місцем проживання адресами, зазначеними у протколі від 19.03.2014р.

Згідно з ч. 7 ст. 223 КПК України, слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Зазначені особи можуть бути допитані під час судового розгляду як свідки проведення відповідної слідчої (розшукової) дії. Таким чином в розумінні ст. 223 КПК України право допитати понятого, який був присутній при проведенні слідчої дії, є неодмінною ознакою дотримання законності отриманих в результаті такої слідчої дії доказів. Оскільки сторона захисту не змогла допитати понятих при проведенні огляду місця події за адресою: АДРЕСА_4 , то отриманий в результаті цієї слідчої дії протокол не може бути використаний судом як доказ та є недопустимим.

Протокол пред`явлення особи для впізнання від 17.06.2014 р. є недопустимим доказом і порушенням підозрюваного права на захист з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи (т.1, к.п., а.с.116) ОСОБА_25 17.06.2014р. подав клопотання про участь захисника у кримінальному провадженні. Постановою слідчого від 17.06.2014р. доручено Львівському обласному центру безоплатної вторинної правової допомоги призначити адвоката для здійснення захисту прав та інтересів підозрюваного ОСОБА_25 .
Дорученням для здійснення захисту за призначенням від 17.06.2014 р. Львівським обласним центром безоплатної вторинної правової допомоги для захисту інтересів ОСОБА_25 призначено адвоката ОСОБА_26 , яка постановою слідчого від 17.06.2014р. залучена в якості захисника ОСОБА_9 . Допит підозрюваного ОСОБА_25 17.06.2014р. здійснювався за участі адвоката ОСОБА_26 (т.1, к.п., а.с.117-124).
Разом з тим, слідча дія, в результаті якої було отримано досліджуваний доказ -протокол пред`явлення особи для впізнання від 17.06.2014р., була проведена слідчим без участі захисника.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 89 КПК України сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд визнає істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: порушення права особи на захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Конституції України кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 30.09.2009 р. по справі №- 23/2009 положення частини першої статті 59 Конституції України "кожен має право на правову допомогу" треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує. Положення частини другої статті 59 Конституції України "для ... надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура" в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що особа під час допиту її як свідка в органах дізнання, досудового слідства чи дачі пояснень у правовідносинах з цими та іншими державними органами має право на правову (юридичну) допомогу від обраної за власним бажанням особи в статусі адвоката .

Оскільки стороною обвинувачення не було забезпечено право на захист ОСОБА_9 під час проведення слідчої дії 17.06.2014 p., то отриманий в результаті такої слідчої дії протокол пред`явлення особи для впізнання є недопустимим доказом по справі.

Відповідно до ч. 6 ст. 104 КПК України, якщо особа, яка брала участь у проведенні процесуальної дії, відмовилася підписати протокол, про це зазначається в протоколі. Такій особі надається право дати письмові пояснення щодо причин відмови від підписання, які заносяться до протоколу. Факт відмови особи від підписання протоколу, а також факт надання письмових пояснень особи щодо причин такої відмови засвідчується підписом її захисника (законного представника), а у разі його відсутності - понятих.

Із протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 30.07.2014 р. (т.2.а.с.114) не вбачається, що ОСОБА_9 відмовився від підписання протоколу та такий факт не відображений у порядку, визначеному ч.6 ст.104 КПК України. Протокол дійсно підписаний адвокатом, але цей підпис не засвідчує факту відмови від його підписання підозрюваним. Протокол, набраним на комп`ютері вже наперед за змістом містив інформацію про понятих, що викликає сумнів в достовірності і правдивості процесуального документу.

Таким чином, наданими органом досудового слідства та безпосередньо дослідженими судом доказами винуватість ОСОБА_9 поза розумним сумнівом не доводиться.

Відповідно до ч. 2, 12 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання. Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Як суд вже зазначав, протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 30.07.2014 р. підписаний захисником обвинуваченого ОСОБА_9 адвокатом ОСОБА_27 . Обвинуваченим ОСОБА_9 такий процесуальний документ не підписаний, відтак, слід вважати, щоОСОБА_9 не було надано доступу до матеріалів кримінального провадження, про що він стверджував суду.

Як стверджує обвинувачення ОСОБА_9 відмовився від отримання повідомлення про завершення досудового розслідування в присутності в присутності понятих.
В судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_28 та ОСОБА_29 підтвердили, що в якості понятих були запрошені для підтвердження факту, що підозрюваний ОСОБА_9 відмовився від ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та від отримання повідомлення про завершення досудового розслідування. В їх присутності слідчий кілька разів роз`яснював ОСОБА_9 кожну процесуальну дію, однак, в присутності адвоката останній сказав, що нічого підписувати не буде; причин не пояснював.
Однак, суд критично відноситься до показань означених свідків, оскільки такі є працівниками правоохоронного органу, їх залучення в якості понятих є некоректним, а показання в судовому засіданні, не можуть сідчити про їх об`єктивність та правдивість.
Таким чином, наведені обставини свідчать про порушення права підозрюваного ОСОБА_9 на захист.

Відповідно до ст.278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається вдень його складання слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Письмове повідомлення про підозру затриманій особі вручається не пізніше 24 годин з моменту її затримання.
Дата та час повідомлення про підозру, правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті ( частини статті) закону України про кримінальну відповідальність невідкладно вносяться слідчим,прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження №0000919 від 15.03.2014р. підозра ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України складена слідчим 15.03.2014р.
Як вбачається із супровідного листа (т.1, а.с. 94 )у зв`язку із неможливістю вручити ОСОБА_9 повідомлення про підозру у вчиненні злочину у зв`язку з його відсутністю таке повідомлення в порядку ст.ст.111, 278 КПК України скеровано за адресою місця проживання ОСОБА_9 АДРЕСА_1 (т.1, а.с.94-95).
Проте, будь-яких доказів про фактичне надіслання підозри ОСОБА_9 (поштові розписку про вручення, акти про неможливість вручення, реєстр надісланої кореспонденції) в матеріалах кримінального провадження немає.
На виконання вимог ч.4 ст.278 КПК України відомості до ЄРДР слідчим внесені 15.03.2014р.
Постановою слідчого СВ Галицького РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_30 від 16.05.2014р. зупинене досудове розслідування та оголошено підозрюваного ОСОБА_31 у розшук.
У зв`язку із затриманням ОСОБА_9 17.06.2014р. досудове розслідування відновлено (а.с.110, т.1).
Однак, вже і після встановлення місця перебування ОСОБА_9 та його затримання, останньому підозра так і не була вручена.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Частиною першою статті 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту своїх власних позицій, прав,свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України.
Частиною першою статті 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений КПК України.
Дослідивши та проаналізувавши надані докази на засадах змагальності і диспозитивності, суд приходить до висновку, що обвинуваченого ОСОБА_9 слід визнати невинуватим з врахуванням недопустимості доказів та порушенням досудовим слідством кримінального процесуального законодавства.
Щодо звинувачення ОСОБА_9 у незаконному позбавленні волі людини - потерпілої ОСОБА_7 , тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.146 ч.1 КК України, то суд вважає, що таке не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, з огляду на наступне.

З об`єктивної сторони незаконне позбавлення волі людини може полягати у триманні особи в місці, де вона взагалі не бажає або більше не бажає перебувати, або в поміщенні її в місце, яке вона не має змоги вільно залишити, хоча бажає цього.

Суб`єктивна сторона даного злочину характеризується прямим умислом: особа усвідомлює, що за законом вона не має права позбавляти волі іншу особу, але бажає цього зробити.

Судом встановлено, що 18.03.2014 р., близько 21.00 год., перебуваючи на вул. Вірменської у м. Львові, ОСОБА_9 зустрів потерпілу ОСОБА_7 і запропонував разом провести час. Вони піднялись до квартири АДРЕСА_2 , де перебували певний час, розмовляючи на різні теми. В подальшому обвинувачений, погрожуючи ножем потерпілій пограбував її, та залишив ОСОБА_7 в квартиру одну, закривши двері на ключ.

В судовому засіданні не знайшов об`єктивного підтвердження той факт, що ОСОБА_9 примусово затягнув ОСОБА_7 до вказаної квартири з метою позбавлення її волі та умисно її утримував в приміщенні. Вулиця, на якій відбувались означені події, є досить людною, добре освітленою та будинки обладнані камерами відео- спостереження, відтак, потерпіла могла кликати на допомогу чи чинити активний опір ОСОБА_9 , якби їй загрожувала реальна небезпека в той момент з боку останнього. В квартирі вони теж перебували тривалий час, і ОСОБА_7 не стверджує , що мала намір залишати квартиру.

У своїй заяві до поліції від 19.03.2014р. ОСОБА_7 не заявляла про позбавлення її волі ОСОБА_9 під час подій 18.03.2014р.

Щодо суб`єктивної сторони злочину, яка характеризується прямим умислом, тобто, особа усвідомлює, що за законом вона не має права позбавляти волі іншу особу, але бажає цього зробити, то такі обставини судом не встановлені. ОСОБА_9 заперечував свою вину у вчиненні злочину, пояснював, що наміру позбавляти волі ОСОБА_7 не мав. Перевірити більш детально ці обставини суд позбавлений можливості у зв`язку із смертю ОСОБА_9 . Інших доказів вчинення ним злочину, передбаченого ч.1 ст.146 КК України судом не здобуто.

Тому, за ч.1 ст.146 КК України ОСОБА_9 слід визнати невинуватим.

Згідно положень п.5 ч.1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається, якщо помер підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого.

Речові докази: спортивний костюм «Найк», кофту білого кольору (т.1, а.с.55-56), які зберігаються в Галицькому ВП ГУНП у Львівській області слід повернути матері ОСОБА_9 ОСОБА_6 .

Керуючись ст.ст.284, 368, 370, 371, 373-376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187 КК України та за ч.1 ст.146 КК України.

Речові докази: спортивний костюм «Найк», кофту білого кольору (т.1, а.с.55-56), які зберігаються в Галицькому ВП ГУНП у Львівській області повернути матері ОСОБА_9 ОСОБА_6 .

На вирок може бути подана апеляція до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд протягом тридцять днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1