Справа № 165/607/18 Провадження № 11-кп/802/87/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст.124 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 30 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, молдаванина, уродженця м. Москва Російської Федерації, проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , із професійно-технічної освітою, одруженого, має на утриманні малолітню дитину, військовослужбовця за контрактом, раніше не судимого,
засуджено:

- за ст.124 КК України до покарання із застосуванням ст.ст.69, 58 КК України у виді шести місяців службового обмеження для військовослужбовців із відрахуванням десяти відсотків із суми його грошового забезпечення в дохід держави.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 3835 (три тисячі вісімсот тридцять п`ять) гривень 77 коп. на відшкодування майнової шкоди, 20000 (двадцять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, а всього 23835 (двадцять три тисячі вісімсот тридцять п`ять) гривень 77 коп.
Накладений ухвалою слідчого судді Нововолинського міського суду Волинської області від 15 лютого 2018 року арешт на чорну шкіряну куртку, сині джинси, біло-сіру кофту, чорно-білі кросівки, чорну спортивну шапку, належні потерпілому ОСОБА_8 , скасований.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішено долю речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за те, що 02 лютого 2018 року близько 01 год. 30 хв. він, перебуваючи поблизу входу у розважальний заклад «Меридіан», що на вул. Олени Пчілки, буд. 33, у м. Нововолинську Волинської області, під час суперечки та бійки з ОСОБА_8 , умисно, з перевищенням меж необхідної оборони, спричинив останньому три удари ножем, який дістав з кишені свого одягу і тримав у правій руці, внаслідок чого потерпілому було спричинено тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості належать до категорії тяжких та легких тілесних ушкоджень.
Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор оскаржує вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості. Посилається на те, що ОСОБА_7 не відшкодував на користь ОСОБА_8 заподіяної моральної та матеріальної шкоди. Вказує, що обвинувачений втік з місця злочину, намагався його приховати та уникнути кримінальної відповідальності, викинувши ніж, яким заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, а також не вжив жодних заходів для надання ОСОБА_8 необхідної медичної допомоги. Стверджує, що внаслідок вчиненого злочину потерпілий змушений був відновлювати стан свого здоров`я та витрачати кошти на лікування. Враховуючи вказані обставини, просить скасувати вирок суду та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.124 КК України, призначивши покарання у виді двох років службового обмеження для військовослужбовців із відрахуванням двадцяти відсотків із суми його грошового забезпечення в дохід держави.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав подану ним апеляцію у повному обсязі та просив скасувати вирок суду і ухвалити новий, обвинуваченого, який заперечив доводи апеляційної скарги і просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ст.124 КК України, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами і в апеляційній скарзі не заперечується.
Діям ОСОБА_7 дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.
Також не оскаржується прокурором і застосування місцевим судом положень ст.ст.58, 69 КК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції належним чином не мотивував рішення про призначення ОСОБА_7 покарання та не врахував ряду обставин є безпідставними та не заслуговують на увагу.
Так, відповідно до вимог ст.65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
Доводи сторони обвинувачення про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, на думку апеляційного суду, не заслуговують на увагу.
При призначенні покарання судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 вчинив злочин, який за ступенем тяжкості належить до категорії невеликої тяжкості.
До обставин, що пом`якшують покарання, суд відніс щире каяття та добровільне часткове відшкодування завданого збитку.
Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлено.
Місцевим судом взято до уваги, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше несудимий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.
Судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 має на утриманні малолітню дочку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дружину, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Обвинувачений є військовослужбовцем за контрактом, учасником бойових дій (АТО), за місцем служби характеризується виключно позитивно.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що обвинувачений повністю відшкодував завдану матеріальну шкоду, що стверджується копією квитанції від 28.02.2018 (т.1 а.к.п.102).
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 пояснив, що на даний час повністю відшкодував потерпілому і визначену судом моральну шкоду та примирився з останнім.
На думку суду апеляційної інстанції, враховуючи відсутність обтяжуючих покарання обставин та усі вищенаведені пом`якшуючі обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, його молодий вік та поведінку після вчинення злочину, а саме: щире каяття, перше притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність судимостей, міцність його соціальних зв`язків, та позицію потерпілої сторони, яка не наполягала на суворій мірі покарання, місцевим судом обґрунтовано призначено обвинуваченому більш м`яке покарання, ніж передбачено законом за ст.124 КК України, у виді шести місяців службового обмеження для військовослужбовців із відрахуванням десяти відсотків із суми його грошового забезпечення в дохід держави.

Посилання в апеляційній скарзі прокурора на те, що місцевий суд, призначаючи обвинуваченому покарання, не врахував наслідків у вигляді спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, є безпідставним, оскільки спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, є однією з ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України, за яким обвинувачується ОСОБА_7 ..
Крім того, відповідно до приписів ч.4 ст.67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, яка впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що обтяжує останнє.
Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що оскільки обвинувачений ОСОБА_7 втік з місця вчинення злочину і таким чином намагався уникнути кримінальної відповідальності за скоєне, не заслуговують на увагу, оскільки під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся та до початку судового розгляду повністю відшкодував потерпілому матеріальну шкоду.

Твердження, вказані в апеляційній скарзі, щодо наявності такої підстави для скасування вироку суду та ухвалення нового вироку, як невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки, як прямо передбачено ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Між тим, в апеляційній скарзі прокурора не наведено будь-якого обґрунтування на підтвердження того, що покарання, призначене ОСОБА_7 за ст.124 КК України із застосуванням ст.ст.69, 58 КК України у виді шести місяців службового обмеження для військовослужбовців із відрахуванням десяти відсотків із суми його грошового забезпечення в дохід держави, яке слід відбувати реально, є явно несправедливим через м`якість.

Згідно з вимогами ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, ай виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Разом з тим, незважаючи на доводи апеляційної скарги про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців на максимальний строк, апеляційний суд не може погодитися з таким висновком апелянта через відсутність достатніх підстав для такого висновку.

Так як, приймаючи рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 мінімального за розміром покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців із відрахуванням десяти відсотків із суми його грошового забезпечення в дохід держави, суд першої інстанції дотримався наведених вище вимог закону, оскільки з урахуванням обставин та тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, даних про його особу, відсутності обставин, які обтяжують покарання, позиції потерпілого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення покарання у мінімальному розмірі.

Так, місцевим судом враховано дані про особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_7 вину в інкримінованому злочині визнав повністю, щиро розкаявся, є учасником бойових дій (участь в проведенні АТО), одружений, має на утриманні на малолітню дитину, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, також враховано обставини за яких було вчинено злочин, відсутність претензій з боку потерпілого, усвідомив наслідки своїх протиправних дій та просив вибачення у потерпілого.
Крім того, апеляційний суд враховує позицію потерпілого, який під час розгляду справи судом першої інстанції, просив ОСОБА_7 суворо не карати.

Між тим, апеляційний суд враховує, що така позиція потерпілого у судових засіданнях місцевого суду, не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

З урахуванням конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення, загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України, апеляційний суд дійшов висновку про те, що, всупереч доводам апеляційної скарги, мета покарання, передбачена ч. 2 ст. 50 цього Кодексу, а саме виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, може бути досягнута шляхом призначення обвинуваченому ОСОБА_7 мінімального покарання, визначеного ч.ч.1,2 ст.58 КК України, яке слід відбувати реально, а тому погоджується з прийнятим місцевим судом рішенням.

Крім того, на переконання суду апеляційної інстанції, в даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційної скарги, з наведених у ній мотивів, апеляційний суд не вбачає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 30 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді