Постанова
Іменем України

11 червня 2020 року

м. Київ
Справа № 601/1378/19
Провадження № 51-1297 км 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000212 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Кременець, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України,
за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вироки Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 листопада 2019 року та Тернопільського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 листопада 2019 року ОСОБА_6 засуджено за:
- ч. 1 ст. 286 КК України на 2 роки обмеження волі;
- ч. 1 ст. 135 КК України на 1 рік обмеження волі.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання 2 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Вирішені питання про процесуальні витрати у провадженні.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Кременецького районного суду Тернопільської області від 27 травня 2019 року на автомобіль марки Ауді А4, реєстраційний номер НОМЕР_1 (литовська реєстрація), який належить ОСОБА_6 скасовано, автомобіль повернуто останньому.
Вироком Тернопільського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року цей вирок в частині призначеного покарання скасовано та постановлено свій вирок, яким ОСОБА_6 призначено покарання за:
-ч. 1 ст. 286 КК України 2 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік;
-ч. 1 ст. 135 КК України 1 рік обмеження волі.

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання 2 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
У решті вирок Кременецького районного суду Тернопільської області залишено без зміни.
За вироком суду, ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому що він 25 травня 2019 року, приблизно о 14 годині, керуючи транспортним засобом з технічними несправностями по 246 км автомобільної дороги М19 Доманове Ковель Чернівці - Тереблече у Кременецькому районі в напрямку м. Кременец, порушив вимоги п.п. 2.3 «б», 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України, не був уважним, не врахував стан транспортного засобу, не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого втратив контроль над керуванням автомобіля, з`їхав на ґрунтове узбіччя, де скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 , яка рухалась по узбіччю у зустрічному напрямку. У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.
25 травня 2019 року, приблизно о 14 годині, ОСОБА_6 , рухаючись на 246 км+100м автомобільної дороги М19 «Доманове-Ковель- Чернівці- Теребляче» в напрямку м. Кременець, поблизу повороту на с. Сапанів Кременецького району Тернопільської області, достовірно знаючи, що внаслідок вчиненої ним дорожньо-транспортної пригоди, його діями були спричинені тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_8 та остання внаслідок удару автомобіля впала у кювет, у зв`язку з чим перебувала в безпорадному стані, оскільки внаслідок отриманих тілесних ушкоджень самостійно, без сторонньої допомоги була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, допомогу потерпілій не надав, хоча мав змогу її надати. ОСОБА_6 , в порушення пункту 2.10 Правил дорожнього руху України, на місці пригоди не залишився, не надав первинної медичної допомоги потерпілій, не викликав карету «Швидкої медичної допомоги», не повідомив органи Національної поліції про ДТП, залишивши потерпілу ОСОБА_8 в дорожньому кюветі без допомоги і з місця пригоди зник.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог КПК України, неправильне застосування кримінального закону, ставить питання про скасування постановлених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вказує, що районним судом, при застосуванні ст. 70 КК України, йому призначено остаточне покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами, однак це покарання не призначалося до жодного із інкримінованих злочинів. Зазначає, що підготовче судове засідання проводилось незаконним складом суду, оскільки не встановлено особу прокурора. Повідомляє, що йому не було роз`яснено його права, в тому числі, і право на захист та, не вручений обвинувальний акт. Наголошує, що суд неналежно роз`яснив вимоги ст. 349 КПК України, а тому не мав права розглядати справу без дослідження всіх доказів, чим істотно порушив вимоги КПК України. Вважає, що апеляційним судом необґрунтовано призначено більш суворе покарання, так як потерпіла та її представник були згодні з вироком суду першої інстанції.
Захисник ОСОБА_9 ставить питання про зміну вироку апеляційного суду та призначення його підзахисному покарання із застосуванням ст. 75 КК України. Вважає, що виправлення та перевиховання підзахисного можливе без ізоляції від суспільства. Повідомляє, що ОСОБА_6 вину визнав, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину. Зазначає, що обвинувачений намагався відшкодувати шкоду, однак потерпіла відмовлялася. Вказує, що ОСОБА_6 проживає з матір`ю, яка за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги. Вважає, що апеляційним судом призначено невиправдано суворе покарання.
Позиції учасників судового провадження
У надісланому клопотанні адвокат ОСОБА_10 в інтересах потерпілої ОСОБА_8 просить касаційні скарги залишити без задоволення, а вирок Тернопільського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року без зміни.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційних скарг засудженого та захисника.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, лише якщо цим не погіршується становище засудженого.
Доводи засудженого про порушення права на захист, яке полягало у неврученні йому обвинувального акта безпідставні, оскільки, як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 12 липня 2019 року отримав копію обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, що підтверджується його розпискою (а.к.п. 13 том №1).
Твердження засудженого про порушення його права на захист через відсутність захисника у підготовчому судовому засіданні та неналежне роз`яснення прав мати захисника не відповідають дійсності, оскільки згідно журналу судового засідання та звукозапису від 05.08.2019 року у підготовчому судовому засіданні усім учасникам процесу, в тому числі і обвинуваченому, судом було належним чином роз`яснені їх права і обов`язки, зокрема і право мати захисника, на що обвинувачений повідомив, що просить розглядати справу без захисника.
В подальшому, в судовому засіданні 3 жовтня 2019 року, за клопотанням ОСОБА_6 , судом було залучено захисника з Регіонального центру безоплатної вторинної правової допомоги у Тернопільській області, для здійснення захисту інтересів обвинуваченого.
Спростовуються матеріалами провадження твердження ОСОБА_6 про порушення його права на захист на попередньому судовому засіданні через не роз`яснення йому права на відвід, оскільки згідно журналу судового засідання та звукозапису від 05.08.2019 року, у цьому підготовчому судовому засіданні усім учасникам процесу, в тому числі і обвинуваченому, судом було належним чином роз`яснені їх права і обов`язки, зокрема і право відводу.
Посилання ОСОБА_6 на незаконний склад суду, до якого входив прокурор ОСОБА_11 , який не мав повноважень підтримувати державне обвинувачення, не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 3 КПК України, сторонами кримінального провадження, крім інших, - з боку обвинувачення є слідчий, керівник органу досудового розслідування, прокурор, тобто прокурор не входить до складу суду, а є стороною кримінального провадження.
Крім того, статтею 37 КПК України передбачено, що прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.
Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених частинами четвертою та п`ятою статті 36, частиною третьою статті 313, частиною другою статті 341 цього Кодексу та частиною третьою цієї статті.
З матеріалів кримінального провадження (а.к.п. 1, 2, 9 том №1) убачається, що у даному кримінальному провадження було створену групу прокурорів, до якої, крім інших, входив перший заступник керівника Кременецької місцевої прокуратури ОСОБА_12 , який крім іншого, затверджував обвинувальний акт у цьому кримінальному провадження та брав участь у розгляді справи.
Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Так, з матеріалів провадження убачається, що після проголошення прокурором обвинувального акта, обвинуваченому було роз`яснено, в чому саме він обвинувачується, з`ясовано чи визнає він себе винуватим у вчиненні інкримінованого правопорушення та роз`яснено вимоги ст. 349 КПК України.
ОСОБА_6 зазначив, що він розуміє суть пред`явленого обвинувачення, вину визнає повністю і не заперечував проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, та йому зрозумілі наслідки щодо оскарження судового рішення при розгляді у такому порядку.
Крім того, вирок суду першої інстанції ОСОБА_6 в апеляційному порядку не оскаржувався, був оскаржений прокурором лише у зв`язку з м`якістю призначеного покарання та неправильним застосуванням кримінального закону, в тому числі ст. 75 КК України. В суді апеляційної інстанції засуджений та його захисник вирок районного суду вважали законним і обґрунтованим, просили залишити без зміни.
Враховуючи викладене, доводи засудженого про порушення вимог закону, яке полягало у недослідженні судом доказів, на підставі яких його визнано винуватим, безпідставні.
Що стосується тверджень обвинуваченого про невідповідність вироку апеляційного суду вимогам ст. 420 КПК України, то вони є безпідставними.
Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч. 2 ст. 420 КПК України вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.
При складанні вироку апеляційним судом ці вимоги кримінального процесуального закону дотримані.
Розглядаючи апеляційну скаргу прокурора, суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок районного суду в частині призначення покарання та постановляючи свій вирок, зазначив зміст вироку суду першої інстанції, в якому викладено формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, також зазначив короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення та рішення по суті вимог апеляційної скарги.
Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги про невідповідність вироку апеляційного суду вимогам закону безпідставні.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Районний суд, призначаючи покарання, не звернув уваги на точні положення закону, згідно з якими при вирішенні зазначених питань має належним чином досліджувати і оцінювати всі обставини, які мають значення для справи, та враховувати, що ст. 75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави, на які слід послатися у рішенні.
Звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, районний суд належним чином не вмотивував, які саме обставини справи та дані про особу винного дають підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства.
Приймаючи рішення про застосуванням ст. 75 КК України, суд не в повній мірі врахував ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів, його тяжкість, дані про особу винного, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.
Скасовуючи вирок районного суду в частині призначеного покарання, постановляючи свій вирок та призначаючи покарання у виді обмеження волі, суд апеляційної інстанції зазначив, що у вироку, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, в якості обставин, що пом`якшують покарання врахував, що обстанній визнав вину, розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, вперше притягується до кримінальної відповідальності та частково відшкодував потерпілій шкоду.
Відповідно до ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання є з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину. Ця обставина є ситуацією врахування постзлочинної поведінки особи. Пом`якшуючий потенціал цієї поведінки полягає в явній демонстрації винним розкаяння у вчиненому злочині, бажанні понести відповідальність за нього, сприяння розкриттю злочину та економії витрат суспільства на досудове слідство та процес судочинства.
Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 добровільно в правоохоронні органи з приводу вчинення ним злочинів не звертався, а визнання ним вини та каяття, пов`язане виключно із його затриманням через декілька днів після вчинення злочину і пред`явленням обвинувачення.

Тобто, судом першої інстанції не враховано, що розкаяння повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи і бажанні виправити наслідки скоєного.
Ознаки такої поведінки в діях обвинуваченого ОСОБА_6 відсутні, оскільки заподіяна потерпілій шкода відшкодована лише частково, а в матеріалах провадження відсутні будь-які відомості, які б свідчили, що обвинувачений намагався компенсувати перенесені потерпілою страждання внаслідок вчиненого відносно неї злочину.
З урахуванням усіх встановлених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням до праці, що відповідає призначеному покаранню у виді обмеження волі, яке є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Що стосується доводів ОСОБА_6 про неправильне застосування районним судом кримінального закону при призначенні остаточного покарання, відповідно до вимог ст. 70 КК України, то слід зазначити наступне.
Зокрема, санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Виходячи з резолютивної частини вироку Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 листопада 2019 року, призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, суд першої інстанції призначив його у виді двох років обмеження волі, а за ч. 1 ст.135 КК України 1 один рік обмеження волі.
Проте, застосувавши положення ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_6 суд призначив у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.
Тобто, застосував до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке не було до нього застосовано при обранні покарання.
Разом із тим, вказане порушення було усунуто судом апеляційної інстанції при постановленні вироку, який діючи в межах апеляційної скарги та своїх повноважень, постановляючи вирок, призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України 2 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік; ч. 1 ст. 135 КК України 1 рік обмеження волі.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання 2 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.
На думку суду, призначене апеляційним судом покарання є законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню ОСОБА_6 та попередженню вчинення ним нових злочинів. Підстав для застосування ст. 75 КК України, як про це йдеться у касаційній скарзі, не вбачається.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 420, 374 КПК України і підстави вважати його невмотивованим, відсутні.
Доводи касаційної скарги і матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, а тому підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.
Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, суд
ухвалив:
Вироки Кременецького районного суду Тернопільської області від 26 листопада 2019 року та Тернопільського апеляційного суду від 13 лютого 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3