КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №11-кп/824/1604/2020 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 5 ст. 185 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконфенцзв`язку з ДУ «Київський слідчий ізолятор» матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою з доповненнями захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року у кримінальному провадженні №0002369 щодо ОСОБА_6 ,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора обвинуваченого захисника представника потерпілого ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в ДУ "Київський слідчий ізолятор" терміном на 60 днів, тобто до 13 квітня 2020 року включно з визначенням розміру застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, у вигляді 2 260 (дві тисячі двісті шістдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто в розмірі 4 750 520 грн. 00 коп.

Мотивуючи своє рішення суд врахував, що ОСОБА_6 обвинувачується, у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти власності, за яке, у разі визнання його вини, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна. Врахував суд і ті обставини, що останній, володіючи відповідними зв`язками, може здійснювати вплив на свідків в даному провадженні, з метою зміни останніми показань. Крім того, ОСОБА_6 має реальну можливість виїхати за межі України, або на територію тимчасово їй не підконтрольну (зареєстрований в АДРЕСА_1 ), що свідчить про наявність ризику переховування від суду.
На думку суду першої інстанції, наявність у обвинуваченого міцних сімейних зв`язків, постійного місця проживання у місті Києві, не можливо на даний час віднести до тих стримуючих чинників, які б були у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в яких просить задовольнити апеляційну скаргу, скасувавши повністю оскаржувану ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13.02.2020р., та ухвалити нову ухвалу, якою застосувати по відношенню до обвинуваченого (підсудного) ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
За доводами апелянта, розгляд колегією суддів суду першої інстанції в порядку ст. 331 КПК України питання доцільності подальшого застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою відбувся з грубим порушенням вимог ст. ст. 19. 68, 129 Конституції України, вимог ч.1 ст. 2, ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 22, ч. 3 ст. 132, ст. 176, ст. 177, ст. 178, ст. 182, ст. 194 КПК України, і як наслідок цього, дана ухвала винесена з грубим порушенням вимог ст. 370 КПК України, тобто не є законною, обґрунтованою та вмотивованою, і це призводить до подальшого тривалого (вже понад 2,5 років) тримання ОСОБА_6 під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Захисник стверджує, що прокурор, хоч і не подавав безпосередньо клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, однак повинен був довести під час судового розгляду наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України, і недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Також апелянт зазначає, що прокурор не навів жодних належних доказів наявності старих ризиків і появи нових.
Захисник вказує на те, що в даному конкретному випадку відбувається систематичне необґрунтоване продовження строків тримання ОСОБА_6 під вартою, що є грубим порушенням вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд І-ї інстанції під час вирішення цього процесуального питання незначно перефразовує, однак залишає одні і ті самі формулювання.
Апелянт вказує на те, що з матеріалів даного кримінального провадження і кримінальної справи в суді жодним чином не вбачається, що грошові кошти, якими начеб то заволодів ОСОБА_6 , шляхом начеб то доступу до банківського сейфу дійсно там знаходились, належали дійсно потерпілому ОСОБА_10 , як і обґрунтованих доказів того, що ОСОБА_6 дійсно мав доступ до вказаних банківських сейфів немає. Це підтверджується, зокрема, і допитом свідка обвинувачення ОСОБА_11 , яка працювала у банку КІБ і знаходилась безпосередньо на пропуску до ІБС, і яка на допиті в суді чітко вказала, що вона ні в день ніби то вчинення ОСОБА_12 злочину, ні взагалі коли небудь не бачила ОСОБА_12 .
Таким чином, на думку захисника, численні порушення кримінального процесуального Закону під час кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , враховуючи невідворотність їх негативних наслідків, є свідченням очевидно незаконного кримінального переслідування ОСОБА_6 виключно з метою безпідставного втручання в його основоположні права і свободи та їх брутального обмеження, а відтак, і підозра і обвинувачення ОСОБА_6 досі є необґрунтованими - доказів їх обґрунтованості немає і не може бути.

Апелянт зазначає, що з моменту затримання ОСОБА_6 , а саме з 26.06.2017 року, включаючи судовий розгляд, що триває з 21.12.2017 року, жодні належні докази самого факту вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, відсутні, як і обґрунтовані ризики.
Також захисник зазначає, що відповідно до практики ЄСПЛ після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого. Натомість, судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою (пункт 60 рішення «Єлоєв проти України» від 06.11.2008 року). Крім того, КСУ вказав, що ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2011 року «Харченко проти України» вказав на порушення п. 3 ст. 5 Конвенції національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення та зазначив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані. Не наведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу. є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 ст. 5 Конвенції (п. 36 рішення ЄСПЛ від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України»).
Апелянт звертає увагу колегії суддів на те, що не дивлячись на ці слушні доводи, які постійно заявляються стороною захисту під час вирішення питання в порядку ст. 331 КПК України в суді першої інстанції, місцевий суд щоразу залишає поза увагою.
Захисник вважає, що під час визначення спочатку слідчими суддями, а потім судом розміру застави у вигляді 2980 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. а останнім часом - 2480 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, грубо порушено вимоги ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 9, ч. 4, п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України. Зокрема, застава безпідставно визначена судом із застосуванням абзацу другого ч. 5 ст. 182 КПК України, у розмірі більшому ніж 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Застосування цієї норми можливо лише у виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у визначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків.

На переконання апелянта, з урахуванням майнового стану обвинуваченого ОСОБА_6 , який має п`ять дітей, троє з яких є малолітніми та перебувають на його утриманні, а також 2-х внуків, які також потребують його допомоги та піклування, така сума визначеної застави є для ОСОБА_6 непомірною. Крім цього захисник вказує на те, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 15.08.2017р. по справі 757/47184/17-к, провадження 1-кс-42167/17 в межах даного кримінального провадження накладено арешт на квартиру ОСОБА_6 , проте, на думку захисника, ці обставини не були враховані судом 1-ї інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого в обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги, думки прокурора та представника потерпілого, які заперечували проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження,обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з матеріалів контрольного провадження, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в ДУ "Київський слідчий ізолятор" терміном на 60 днів, тобто до 13 квітня 2020 року включно з визначенням розміру застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, у вигляді 2 260 (дві тисячі двісті шістдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто в розмірі 4 750 520 грн. 00 коп..
Висновок, викладений в оскаржуваній ухвалі щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
З оскаржуваної ухвали вбачається, що судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону.
Так, судом першої інстанції враховано, що на даний час існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, зокрема, можливість обвинуваченого ОСОБА_6 ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне. На наявність такої можливості, судом наведено, що ОСОБА_6 , обвинувачується у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких. Також судом відповідно до вимог ст. 178 КПК України враховано і інші дані про особу обвинуваченого, зокрема міцність його соціальних зв`язків, ту обставину, що обвинувачений має реальну можливість виїхати за межі України, або на територію тимчасово їй не підконтрольну (зареєстрований в АДРЕСА_1 ).
Враховуючи наведене та враховуючи ту обставину, що стороною захисту не надано доказів, які б свідчили про істотне зменшення на цей час зазначених ризиків, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваної ухвали.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
З приводу посилань захисника на відсутність обґрунтованої підозри про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, то слід зазначити наступне.
Оскільки КПК України не містить визначення обґрунтованої підозри, за роз`ясненням вказаного поняття слід звернутися до практики ЄСПЛ. За загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30.08.1990 року, п. 32, Series А, № 182, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
У справі «Ердагоз проти Туреччини» висловлено позицію, що факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тим, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.
З врахуванням наведеного, колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційної скарги, пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений може бути причетний до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Питання ж про допустимість, належність та достатність доказів сторони обвинувачення має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.
Доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність прокурором наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними. При апеляційному розгляді прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 та встановлена наявність ризиків, визначених ст. 177 КПК України.
Відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Разом з тим, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 альтернативних запобіжних заходів, колегія суддів враховує особу обвинуваченого, тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, суворість покарання за кримінальне правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , його можливість переховуватись від суду та впливати на свідків.
Враховуючи вищевикладене, на думку колегії суддів, до обвинуваченого ОСОБА_6 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.
Суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про непомірність визначеної судом застави, то на переконання колегії суддів вони є необґрунтованими, оскільки з огляду на те, що ОСОБА_6 , обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, розмір застави йому визначений у межах, передбачених ст. 182 КПК України, суд першої інстанції досить повно та обґрунтовано навів у судовому рішенні мотиви визначення застави саме у такому розмірі, врахувавши практику ЄСПЛ.
Також безпідставним є посилання захисника в апеляційній скарзі на наявність на утриманні у ОСОБА_6 малолітніх дітей, оскільки вказаний факт не може надавати підстави для зміни розміру застави, визначеного судом першої інстанції.
Таким чином, рішення суду про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою є законним, обґрунтованим і вмотивованим, постановлене згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, натомість, доводи та твердження захисника, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними.

За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 376, ст.ст. 177-178, 199, 331, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 13 лютого 2020 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в ДУ "Київський слідчий ізолятор" терміном на 60 днів, тобто до 13 квітня 2020 року включно з визначенням розміру застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, у вигляді 2 260 (дві тисячі двісті шістдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто в розмірі 4 750 520 грн. 00 коп. залишити без змін, а апеляційну скаргу з доповненнями захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4