Провадження 1-кп/522/1575/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2020 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні суду в м. Одесі кримінальне провадження №0006383 від 01.12.2019 року відносно:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Одеса, який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
ВСТАНОВИВ:
До Приморського районного суду м. Одеси надійшов обвинувальний акт, затверджений прокурором Одеської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_6 , у кримінальному провадженні №0006383, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 01.12.2019 року, відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Одеса, який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Відповідно до обвинувального акту, 01.12.2019 року приблизно о 07:55 годині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із двома невстановленими особами, заздалегідь домовившись між собою про відкрите викрадення чужого майна, знаходились за адресою: м. Одеса, вул. Катерининска, 90, де помітили раніше незнайомого їм громадянина Туркменістану ОСОБА_7 , який мав при собі гаманець з грошовими коштами у сумі 1000 доларів США, після чого обрали предметом свого злочинного посягання грошові кошти ОСОБА_7 та вирішили ними заволодіти, для чого підійшли до ОСОБА_7 під приводом розмови.

В ході спілкування, переслідуючи корисливий мотив, діючи умисно, відкрито для потерпілого ОСОБА_7 , невстановлена особа, усвідомлюючи характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, дочекавшись найбільш зручного моменту для реалізації свого злочинного умислу, відкрито шляхом ривка вихопила з гаманця ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 800 доларів США та передала ОСОБА_3 , який поклав їх у кишеню своєї жилетки.

Відкрито заволодівши вказаним чужим майном та завдавши потерпілому ОСОБА_7 матеріальний збиток на суму 800 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01.12.2019 року складає 19 232 гривень, невстановлені особи та ОСОБА_3 , який утримував при собі викрадене майно, з місця вчинення правопорушення зникли.

Таким чином, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за кваліфікуючими ознаками відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб.

У судовому засіданні ОСОБА_3 визнав себе винним у вчиненні вищевказаного злочину у повному обсязі та підтвердив фактичні обставини, при яких він викрав у потерпілого гроші, у вчиненому розкаюється.
Прокурор просив суд визнати ОСОБА_3 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, звільнити від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк - 3 роки.
Захисник підтримав позицію прокурора.
Потерпілий ОСОБА_7 надав до суду заяву про розгляд кримінального провадження за його відсутності.
Під час судового засідання встановлено, що обвинувачений та інші учасники кримінального провадження правильно розуміють зміст фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. Судом встановлено, що відсутні сумніви у добровільності позицій обвинуваченого та інших учасників судового розгляду.
З урахуванням заяви потерпілого про розгляд провадження за його відсутності, думки прокурора, обвинуваченого, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Беручи до уваги вище вказане, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, повністю доведена та його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж) за попередньою змовою групою осіб.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого згідно з ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого згідно з ст. 67 КК України, судом не встановлено.
При визначенні мотивів призначення покарання суд керується наступним.
Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».
Вимога додержуватись справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.
Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.
Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Питання звільнення від відбування покарання з випробуванням врегульоване статтею 75 КК України, відповідно до якої, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд, при визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого, особу обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У відповідності до вимог Закону України про кримінальну відповідальність, покарання має на меті не тільки кару, а повинне забезпечити перевиховання обвинуваченого, задля недопущення повторення протиправної поведінки з його сторони. Покарання повинно бути справедливим.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 щиро розкаявся у вчиненому, обтяжуючих обставин не встановлено. На наркологічному чи психіатричному обліках обвинувачений не знаходиться. З урахуванням вище наведеного, особи обвинуваченого, суд приходить до висновку, що необхіднім і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого буде призначення покарання у виді позбавлення волі, із звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Рішення щодо речових доказів прийняти на підставі ст. 100 КПК України.
На підставі ст.ст. 75-76 КК України, керуючись ст.ст. 100, 349, 367-368, 370-371, 373-376, 395, 532 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання, з випробуванням строком на 3 (три) роки.
На підставі ч. 1 ст. 76 КК України строком на 3 (три) роки покласти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Строк відбування покарання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме строк випробування, рахувати з моменту ухвалення вироку, тобто з 19 травня 2020 року.
Речові докази: мобільний телефон марки «Самсунг» у корпусі чорного кольору, грошові кошти у сумі 800 доларів США, вважати переданими за належністю.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1