Дата документу 13.04.2020 Справа № 335/2639/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/807/471/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 335/2639/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

захисників підозрюваного ОСОБА_7 адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2020 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, який одружений, має на утриманні малолітню дитину, є приватним підприємцем, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше в силу ст. 89 КК України не судимого, підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185 КК України,

задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_12 та застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 23 травня 2020 року включно, з визначенням застави в сумі 630 600 гривень та з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі її внесення;

відмовлено у задоволенні скарги захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , які діють в інтересах ОСОБА_7 , на незаконне затримання останнього в порядку ст. 206 КПК України,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2020 року та постановити нову ухвалу про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Апелянт вважає, що розгляд клопотання та скарги було проведено незаконним складом суду, так як автоматизованою системою документообігу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя скарга адвокатів, подана в порядку ст. 206 КПК України (провадження 1-кс/335/1431/2020), була розподілена для розгляду судді ОСОБА_13 , жодного випадку, визначеного Положенням про автоматизовану систему документообігу та Засадами використання автоматизованої системи документообігу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, який давав підстави для здійснення повторного авторозподілу скарги, не було, отже, повторне здійснення авторозподілу по провадженню № 1-кс/335/1464/2020 відбулося не на законних підставах, тому слідчий суддя ОСОБА_1 взагалі не мала жодних повноважень приймати цю скаргу до розгляду.

Також захисник не погоджується з наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185 КК України, оскільки, на його думку, слідчим, у порушення вимог ст. 278 КПК України, ОСОБА_7 не було повідомлено про підозру у спосіб та порядок, передбачений КПК України, відсутнє об`єктивне доказове обґрунтування пред`явленої підозри, а при затриманні було порушено право ОСОБА_7 на захист, передбачене ст. 52 КПК України.

Крім того, на думку апелянта, заявлені стороною обвинувачення у клопотанні ризики, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, з урахуванням даних про особу ОСОБА_7 , який має малолітню дитину, постійне місце проживання, статус ФОП, стабільний дохід, є необґрунтованими та не підтверджені жодними доказами, як і неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, чим тримання під вартою, що не взяв слідчий суддя до уваги при прийнятті рішення, а лише послався на суспільну небезпечність кримінальних правопорушень та переклав тягар доказування на підозрюваного та захисників.

Поміж іншого захисник вважає, що слідчий суддя, поклавши на ОСОБА_7 низку обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, про що не була заявлена вимога у клопотанні слідчого, вийшов за межі поданого клопотання, а у порушення вимог ч. 4, ч. 6 ст. 182 КПК України, не взявши до уваги наявність у ОСОБА_7 неповнолітньої дитини з інвалідністю, визначив останньому альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, розмір якого для останнього є непомірним.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, захисників, які підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає оскаржувану ухвалу слідчого судді в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, під час розгляду клопотання слідчий суддя, встановивши, що надані сторонами кримінального провадження докази доводять обставини, зазначені у ч. 1 ст. 194 КПК України, врахувавши підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177, 178 КПК України, дійшов висновку про необхідність застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави в сумі в сумі 630 600 гривень та з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі її внесення.

З таким рішенням слідчого судді погоджується й колегія суддів, з огляду на таке.

Рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права та свободи підозрюваного, має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним КПК України конкретним підставам і меті), що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі, передбачені ст. 178 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя дотримався цих вимог закону.

Так, з наданих суду матеріалів провадження вбачається, що наведені у клопотанні слідчого підстави для застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, перевірялись слідчим суддею при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні були заслухані пояснення підозрюваного, вислухані доводи прокурора та захисників, а також були з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо застосування запобіжного заходу.

Згідно зі змістом апеляційної скарги, захисник не погоджується з наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185 КК України.

Разом з цим, відсутність нормативного визначення змісту стандарту доказування «обґрунтована підозра» у кримінальному процесуальному законодавстві України покладає тягар тлумачення відповідного стандарту на суд. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» є найнижчим стандартом доказування в кримінальному процесі й не передбачає наявності достовірного знання про вчинення особою кримінального правопорушення.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи недоведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Крім того, при вирішенні питання про обґрунтованість пред`явленої підозри, колегія суддів виходить з тих міркувань, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, слідчий суддя (суд), оцінюючи докази на предмет наявності обґрунтованої підозри, повинен виходити з того, що підозра визнається обґрунтованою лише у тому випадку, якщо існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про котру йдеться, могла вчинити правопорушення.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року, в якому суд послався на те, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування.

Дослідивши клопотання і матеріали, які його обґрунтовують, слідчий суддя встановив, що зазначені у ньому обставини підозри мають місце та підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю доданих до клопотання доказів, а також правильно визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбаченихч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185 КК України, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді та вважає, що, всупереч доводам захисника, обґрунтованість підозриОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 194, ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 185 КК України, присутня в контексті її розуміння Європейським судом з прав людини.
Доводи захисника про те, що ОСОБА_7 не було повідомлено про підозру у спосіб та порядок, передбачений КПК України, відсутнє об`єктивне доказове обґрунтування пред`явленої підозри, а при затриманні було порушено право ОСОБА_7 на захист, передбачене ст. 52 КПК України, колегія суддів вважає неспроможними, з урахуванням того, що вони не знайшли свого підтвердження під час розгляду провадження апеляційним судом, з урахуванням дотримання органом досудового розслідування вимог ст. 278 КПК України, отже, з урахуванням викладеного вище, на думку колегії суддів, не впливають на правильність прийнятого слідчим суддею рішення.

Ризиком у контексті кримінального провадження є наявність відомостей, які свідчать про можливість виникнення у майбутньому проявів протиправної поведінки підозрюваного, певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Перевіряючи доводи слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя, всупереч доводам апелянта, правильно встановив, що заявлені слідчим ризики, такі як: можливість підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13 листопада 2007 року, для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності зі статтею 5 § 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ані в момент арешту, ані під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання.

Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», затримання та тримання особи під вартою, безумовно можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства, про що зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» № 7/03 від 04 травня 2006 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

У ст. 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27 червня 1980 року «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, санкцією якої передбачено покарання від трьох до десяти років позбавлення волі, а також у незакінченому замаху на вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, санкцією якої визначено покарання від семи до дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вказані обставини свідчать про те, що підозрюваний, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованих йому злочинів та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від органу досудового розслідування та/або суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому злочини.

При цьому, колегія суддів вважає, що приймаючи до уваги суворість покарання, яке передбачено за вчинення інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, останній може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від органу досудового розслідування та/або суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

При цьому, колегія суддів вважає, що проживання ОСОБА_7 за межами юрисдикції Запорізької області, в якій розташований орган досудового розслідування, у разі застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, ускладнить контроль за його поведінкою і пересуванням, що посилює ризик ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також певною мірою вказує на наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, в якому він підозрюється, тобто, існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Також колегія суддів вважає, що, перебуваючи на волі, підозрюваний ОСОБА_7 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, а саме, майно, здобуте злочинним шляхом, а також інші предмети, що використовувалися у злочинній діяльності, які зберігаються у місцях, які підлягають встановленню під час проведення досудового розслідування.

Крім того, матиме змогу й незаконно впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні, виходячи з того, що наразі триває досудове розслідування, а за змістом ст. ст. 23, 95 КПК України, показання потерпілих та свідків у кримінальному провадженні суд отримує усно безпосередньо в судовому засіданні і саме такими показаннями може обґрунтовувати свої висновки.

При цьому, ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, як вважає колегія суддів, зумовлений наявністю попередніх ризиків та може мати місце у разі зміни підозрюваному запобіжного заходу на більш м`який, чим тримання під вартою.

Отже, на думку колегії суддів, існування ризиків, передбачених пунктами 1, 2, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених слідчим у поданому клопотанні та встановлених слідчим суддею під час його розгляду, та ці ризики виправдовують тримання ОСОБА_7 під вартою.

Позитивні дані про особу підозрюваного, на які посилається захисник, у тому числі, надані стороною захисту апеляційному суду, як вважає колегія суддів, жодним чином не вплинули і не стали стримуючим фактором у поведінці підозрюваного, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який є превентивним заходом та має на меті припинити та запобігти ймовірним ризикам у майбутньому.

Відносно обґрунтованості розміру застави, який визначений слідчим суддею та оскаржується стороною захисту з підстав неврахування наявності у ОСОБА_7 неповнолітньої дитини з інвалідністю, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 183 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків, при цьому, розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Пунктом 3 ч. 5 ст. 182 КПК України передбачено, що відносно особи, підозрюваної у вчиненні особливо тяжкого злочину, розмір застави визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

При цьому, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права підозрюваного, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» від 20 листопада 2010 року зазначено, що при визначенні розміру застави має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя, визначаючи розмір застави, взяв до уваги обставини, встановлені ст. ст. 177, 178 КПК України, вимоги ст. 182 КПК України та позицію Європейського суду з прав людини, та обґрунтовано визначив заставу в розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, достатнім для забезпечення виконання підозрюваним процесуальних обов`язків, не порушує права підозрюваного, а тому підстав вважати його завідомо непомірним для ОСОБА_7 та таким, що суперечить положенням ч. 5 ст. 182 КПК України, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Задовольняючи клопотання слідчого про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя застосував альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, з покладенням низки обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 183 КПК України, та не свідчить, як це вважає апелянт, про те, що слідчий суддя вийшов за межі поданого клопотання.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про проведення розгляду клопотання та скарги незаконним складом суду, з огляду на таке.

Згідно з п. 6 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26 листопада 2010 року, первісний розподіл судових справ здійснюється модулем автоматизованого розподілу в хронологічному порядку їх надходження до суду (реєстрації) в наступній послідовності:

1) формується список компетентних суддів для розгляду конкретної справи;

2) для компетентних суддів розраховуються коефіцієнти навантаження;

3) із числа компетентних суддів з урахуванням встановлених коефіцієнтів навантаження здійснюється випадковий вибір судді (судді-доповідача);

4) на підставі результатів проведеного автоматизованого розподілу проводиться коригування коефіцієнтів фактичного та середньозваженого навантаження суддів;

5) у разі визначення судді-доповідача проводиться визначення суддів, що входять до складу постійної колегії.

Відповідно до п. 19 Розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду, повторний автоматизований розподіл судової справи може проводитись модулем автоматизованого розподілу в порядку, визначеному в пункті 6 цього Розділу в наступних випадках:

1) коли суддя (якщо справа розглядається одноособово) або суддя-доповідач зі складу колегії (якщо справа розглядається колегіально) не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти календарних днів, що може перешкодити розгляду справи у строки, встановлені процесуальним законом на підставі вмотивованого розпорядження керівника апарату (секретаріату), підписаного у відповідності до його посадових обов`язків;

2) у разі наявності в матеріалах справи протоколу про неможливість проведення автоматизованого розподілу та після усунення обставин, що унеможливлювали його здійснення на підставі вмотивованого розпорядження керівника апарату (секретаріату), підписаного у відповідності до його посадових обов`язків;

3) у випадках порушення пункту 5 Розділу III цього Положення, якщо це призвело до порушення порядку визначення судді (колегії суддів) на підставі вмотивованого розпорядження керівника апарату (секретаріату).

Згідно з інформацією, наданою Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя, 27 березня 2020 року о 15 годині 49 хвилин до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшло клопотання слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_12 , погоджене із прокурором прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000299 від 25 березня 2020 року відносно ОСОБА_7 .

Згідно з п. 2.3.45 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, зазначене клопотання було передано в провадження раніше визначеному слідчому судді ОСОБА_14 .

У зв`язку з тим, що станом на момент реєстрації клопотання робочий час в суді

закінчився, та згідно з Наказом суду № 11-ОД/10к-ОД (після чергування у відповідні дні згідно з графіком чергування слідчих суддів у вихідні та святкові дні, суддя, помічник судді, секретар судового засідання продовжують чергування весь наступний робочий тиждень у телефонному режимі після 17 години 00 хвилин, а у п`ятницю після 15 години 45 хвилин), за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду № 33 від 27 березня 2020 року було здійснено повторний автоматизований розподіл справи за клопотанням слідчого між суддями, які чергували згідно з вказаним вище наказом голови суду.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає порушень КПК України при проведенні повторного автоматизованого розподілу клопотання слідчого, як і підстав для твердження про проведення розгляду клопотання та скарги незаконним складом суду.

При цьому, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що захисник, стверджуючи про проведення розгляду клопотання та скарги незаконним складом суду, внаслідок проведення незаконного повторного автоматичного розподілу, не вказує, що це провадження було визначено відповідному слідчому судді в якомусь іншому порядку, а не в передбаченому законом, тобто, саме шляхом автоматизованого розподілу.

Крім того, судді (слідчі судді) не є відповідальними особами за проведення автоматизованого розподілу справи між суддями, так як протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями виготовляється лише відповідальними за нього працівниками суду, в діяльність яких та в роботу автоматизованої системи документообігу суду, судді не мають права втручатися.

Отже, доводи захисника є необґрунтованими та суперечать вимогам ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які встановлюють, що суддя розглядає справи, одержані згідно з порядком розподілу судових справ, установленим відповідно до закону.

З урахуванням зазначених обставин колегія суддів вважає рішення слідчого судді законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді по доводам апеляційної скарги захисника.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 березня 2020 року, якою щодо підозрюваного ОСОБА_7 задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_12 та застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 23 травня 2020 року включно, з визначенням застави в сумі 630 600 гривень та з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі її внесення, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: