Справа № 591/5393/18
Провадження № 1-кп/591/140/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 березня 2020 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження щодо обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Суми, громадянки України, працюючої старшим лаборантом Сумського національного аграрного університету, одруженої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , не судимої,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1,ч.2 ст.190 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Згідно зміненого обвинувального акту (а.с. 184-194 т.3) ОСОБА_6 інкримінується те, що вона двічі заволоділа чужим майном шляхом обману, тобто вчинила шахрайство, а саме:
-за версією органів досудового розслідування - на початку квітня 2018 року у ОСОБА_6 виник умисел на заволодіння грошовими коштами Сумського національного аграрного університету, у якості заробітної плати 1,0 ставки старшого лаборанта та 0,3 ставки старшого викладача кафедри будівельного виробництва шляхом введення в оману керівництва Сумського національного аграрного університету відносно фактичного перебування її на робочому місці та, реалізуючи злочинний умисел, діючи з прямим умислом шляхом обману, ОСОБА_6 свідомо не написала та не подала заяву на відпустку за період з 04.04.2018 по 11.04.2018 року та іншим чином не інформувала керівництво Сумського національного аграрного університету, а, переслідуючи корисливі мотиви, з метою заволодіння грошовими коштами університету у якості заробітної плати, у період з 04.04.2018 року по 11.04.2018 року здійснила виїзд до Туреччини (м.Анталія). В той же час, згідно інформації вказаної у табелях обліку використання робочого часу будівельного факультету СНАУ: 4,5,6,7,10,11 квітня 2018 року у ОСОБА_6 зазначено як робочі та за ці дні здійснено нарахування заробітної плати на загальну суму 1366,86 грн. Такі дії органами досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст.190 КК України;
-крім того, на початку травня 2018 року, за версією сторони обвинувачення, у ОСОБА_6 повторно виник умисел на заволодіння грошовими коштами Сумського національного аграрного університету, у якості заробітної плати 1,0 ставки старшого лаборанта та 0,3 ставки старшого викладача кафедри будівельного виробництва шляхом введення в оману керівництва Сумського національного аграрного університету відносно фактичного перебування її на робочому місці, у зв`язку з чим, реалізуючи злочинний умисел, діючи з прямим умислом шляхом обману, вона повторно свідомо не написала та не подала заяву на відпустку за період з 05.05.2018 по 12.05.2018 року та іншим чином не інформувала керівництво Сумського національного аграрного університету, а, переслідуючи корисливі мотиви, з метою заволодіння грошовими коштами університету у якості заробітної плати, у період з 05.05.2018 року по 12.05.2018 року здійснила виїзд до Туреччини (м.Анталія). В той же час згідно інформації вказаної у табелях обліку використання робочого часу будівельного факультету СНАУ: 5,7,8,10,11,12 травня 2018 року у ОСОБА_6 зазначено як робочі дні місяця та за ці дні здійснено нарахування заробітної плати на загальну суму 1366,86 грн. Такі дії органами досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст.190 КК України.
Але, вказане обвинувачення суд вважає недоведеним, оскільки об`єктивно з`ясовані під час судового розгляду обставини, які підтверджені дослідженими та оцінененими в нарадчій кімнаті доказами, не дають підстав стверджувати, що в діях ОСОБА_6 є склади інкримінованих їй кримінальних правопорушень , а також що її поведінка може оцінюватись у кримінальній площині.

Так, обвинувачена ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ,ч.2 ст.190 КК України, не визнала в повному обсязі. В судовому засіданні вона не заперечувала того, що у періоди з 04.04.2018 по 11.04.2018 та з 05.05.2018 по 12.05.2018 року перебувала на відпочинку у Туреччині, у м.Анталія, через що була відсутня на роботі у вказані дні. Але, в оману вона нікого не вводила, корисливих мотивів не переслідувала. Навпаки, про її поїздки на відпочинок до Туреччини знали усі, з ким вона спілкується на кафедрі по роботі і, зокрема її безпосередній керівник - завідувач кафедри ОСОБА_7 , проректор ОСОБА_8 , декан ОСОБА_9 , працівник з планово-фінансового відділу ОСОБА_10 . Крім того, перед вказаними поїздками до Туреччини у квітні та травні 2018 року вона писала заяви на ім`я ректора щодо надання їй відпусток на зазначені дні. Такі заяви оформляла згідно зразку, яким користується з моменту коли влаштувалась на роботу в університет з 2006 року, а потім - передавала їх ОСОБА_7 та останній погоджувався з заявами і відпускав її на відпочинок, бо у вказані періоди лекцій у неї, як викладача, не було, а методичну роботу та роботу лаборанта вона виконувала часто надурочно, тому ніколи жодних нарікань на належність виконання нею посадових обов`язків ні у кого не було. Після повернення з відпочинку долею написаних заяв на відпустку не цікавилась і наявність чи відсутність наказу про відпустки не перевіряла, бо ніколи ні вона, ні інші працівники кафедри самостійно не погоджують заяву в інших структурних підрозділах університету чи у ректора, а завжди віддавали заяви написані на ім`я ректора безпосередньо ОСОБА_7 , який погоджував та підписував їх на всіх рівнях. З наказами про відпустки за результатами розгляду таких заяв її та інших працівників кафедри ніколи не знайомлять, але зазвичай ані у неї, ані у інших працівників кафедри, які надавали заяви ОСОБА_7 , ніколи ніяких проблем не було ані з заявами, ані з відпустками. Коли проводилось службове розслідування фактів відсутності її на робочому місці, то тоді вона вперше дізналась, що її заяв на відпустки немає. Надаючи пояснення під час службового розслідування, і вона, і ОСОБА_7 розповідали так, як насправді було, а ОСОБА_7 пропонував заплатити університету суми коштів, які їй виплатили як заробітну плату за період відсутності на роботі, визнаючи, що це була його вина у тому, що він не передав заяв, які вона писала і віддавала йому. Університет з такими пропозиціями не погодився, а слідчий жодного разу ОСОБА_7 на допит не викликав.

Представник СНАУ ОСОБА_11 повідомила суду, що особисто їй обставини обвинувального акту не відомі. Вона почала працювати начальником юридичного відділу університету вже коли справу з обвинувальним актом щодо ОСОБА_6 було направлено до суду. Про те, що ОСОБА_6 їздила до Туреччини університет дізнався від слідчого, після чого було проведено службове розслідування. Вона участі у такому службовому розслідуванні не приймала, але ознайомлена з його матеріалами. Так, їй відомо з цих матеріалів, що ОСОБА_6 не зафіксувала своє волевиявлення щодо відпусток, тобто не подавала відповідних заяв на ім`я ректора про бажання відпочити у періоди з 04.04.2018 по 11.04.2018 та з 05.05.2018 по 12.05.2018, але, не дивлячись на це, поїхала відпочивати, через що була відсутня на роботі. В той же час, враховуючи, що керівництво університету не знало про такі факти, то здійснили виплату заробітної плати ОСОБА_6 за відпрацьований повний робочий квітень та травень місяць в повному обсязі. Виплачену заробітну плату за період, коли ОСОБА_6 була відсутня на роботі, вважають збитком, але цивільного позову не подавали. Вважала, що не кожен прогул є шахрайством та не кожен прогул має на меті заволодіння коштами роботодавця. В даному випадку університет чекає, що відповіді на ці питання щодо ОСОБА_6 надасть суд у відповідному рішенні.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду розповіла, що у квітні та травні 2018 року на неї було покладено обов`язок ведення табелю обліку використання робочого часу співробітниками кафедри. Відсутність ОСОБА_6 на робочому місці у періоди з 04.04.2018 по 11.04.2018 та з 05.05.2018 по 12.05.2018 у зв`язку з поїздкою на відпочинок до Туреччини відбувалось з особистого дозволу завідувача кафедри ОСОБА_7 , оскільки ОСОБА_6 на той час мала відгули за роботу у надурочний час. Також зазначала, що ОСОБА_6 не приховувала тієї обставини, що їде відпочивати до Туреччини, а ОСОБА_7 говорив їй особисто, що ОСОБА_6 писала заяви на відпустки у квітні та травні 2018 року, але цих заяв вона не бачила. В той же час, за вказівкою ОСОБА_7 вносила в табель робочого часу інформацію про те, що ОСОБА_6 знаходилась на роботі, не дивлячись на відсутність останньої у періоди з 04.04.2018 по 11.04.2018 та з 05.05.2018 по 12.05.2018 на робочому місці. ОСОБА_6 їй ніяких вказівок з приводу занесення неправдивих відомостей до табелю робочого часу не давала, прохань не висловлювала.

Свідок ОСОБА_13 суду показала, що працює в одному кабінеті з ОСОБА_6 та ОСОБА_12 . Про поїздки ОСОБА_6 до Туреччини у квітні та травні 2018 року вона знає, бо остання цього не приховувала, а, навпаки, розповідала та ділилась такою новиною з усіма, з ким спілкується на кафедрі, у тому числі говорила про поїздку безпосередньому керівнику завідувачу кафедри ОСОБА_7 . Також зазначала, що була очевидцем розмови, яка відбувалась між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , про те, як оформити такий відпочинок. Під час такої розмови ОСОБА_6 говорила, що напише заяву на відпустку, а ОСОБА_7 у відповідь говорив, що у ОСОБА_6 є відгули за надурочну роботу. Чи писала ОСОБА_6 заяву їй не відомо. Відповідальною за оформлення табелів на кафедрі є ОСОБА_12 .

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів сторони обвинувачення, зокрема документів особової справи (а.с. 158-196 т.1), які містять відповідні накази №1560-ВК від 12.09.2006 та №1310-ВК від 31.08.2017 (а.с.194-195 т.1), вбачається, що ОСОБА_6 прийнята на роботу до СНАУ з 12.09.2006 року та у періоди, у які їй інкримінують вчинення кримінальних правопорушень, перебувала на посаді старшого лаборанта кафедри будівельного виробництва, а також - за сумісництвом (з 01.09.2017 по 30.06.2018) на посаді старшого викладача на 0,3 ставки кафедри будівельного виробництва.

Відповідно до розділу 1 "Загальні положення» Посадової інструкції старшого викладача кафедри ОСОБА_6 (а.с.208-211 т.1) та п.1.2 Посадової інструкції старшого лаборанта кафедри ОСОБА_6 (а.с. 212-213 т.1), вона безпосередньо підпорядковується завідувачу кафедри та зобов`язана виконувати обов`язки визначені розділами 2 вказаних документів.

Згідно розрахункових листів за квітень 2018 року та травень 2018 року, довідок виданих Сумським національним аграрним університетом від 14.08.2018 року №2389 і №2388, ОСОБА_6 було нараховано та виплачено заробітну плату за основним місцем роботи і за сумісництвом за 24 робочих дні, і у період з квітня по травень 2018 року вона не подавала до відділу кадрів особисту заяву про надання їй щорічної відпустки без збереження заробітної плати (а.с. 198-201 т.1).

Табелі робочого часу, які було складено відповідальною особою кафедри ОСОБА_12 за період з 01.04.2018 по 30.04.2018 та з 01.05.2018 по 31.05.2018 року, а також підписано останньою, завідувачем кафедри ОСОБА_7 та працівником кадрової служби, містять інформацію про те, що ОСОБА_6 відпрацювала 24 дні у квітні 2018 року та 24 дні у травні 2018 як старший лаборант кафедри та по 43,2 години за кожний з вказаних місяців як старший викладач. В той же час у табелі відсутні відомості про те, що у квітні 2018 та у травні 2018 ОСОБА_6 була у відпустці чи з інших причин була відсутня на роботі.

Натомість, Запит на перевірку за системою «Аркан» від 21.06.2018 року містить інформацію про те, що ОСОБА_6 у періоди з 04.04.2018 по 11.04.2018 та з 05.05.2018 по 12.05.2018 року була відсутня в Україні (а.с. 85 т.1).

З висновку судово-економічної експертизи №19/119/8/49е від 27.08.2018 року вбачається те, що ОСОБА_6 як старшому лаборанту та за сумісництвом старшому викладачу кафедри будівельного виробництва СНАУ у періоди перебування її за межами України: з 04.04.2018 по 11.04.2018 та з 05.05.2018 по 12.05.2018 року було нараховано та виплачено заробітну плату у сумі: 1366,86 грн. та 1366,86 грн. Також, згідно висновку вказані суми за своєю економічною сутністю є збитком у разі, якщо це призводить до втрати активів Сумського національного аграрного університету (а.с. 77-84 т.1).

Вищезазначені докази суд вважає належними і допустимими.

В той же час, фактичні дані, що містяться у документах щодо призначення в рамках кримінального провадження перевірки Держаудитслужбою та довідка складена цим органом за результатами проведеної на прохання слідчого перевірки (а.с. 202-207 т.1), є недопустимими доказами, оскільки ч.2 ст.93 КПК України не передбачає такого способу збирання доказів стороною обвинувачення, як призначення слідчим перевірки органом аудиту.

Як вбачається з письмових доказів наданих суду стороною захисту, на підставі Розпорядження ректора СНАУ ОСОБА_14 від 30.07.2018 року №33, відповідно до листа ГУНП в Сумській області №10117 від 25.07.2018, було призначено та проведено перевірку фактів встановлених в ході досудового розслідування стосовно перебування на робочому місці старшого лаборанта та старшого викладача кафедри будівельного виробництва ОСОБА_6 у період часу з 04.04.2018 по 11.04.2018 та з 05.05.2018 по 12.05.2018 (а.с. 154 т.3).

За результатами проведеного службового розслідування було встановлено, що ОСОБА_6 у вказані періоди у квітні та травні 2018 року була відсутня на робочому місці без поважних причин (фактично перебувала на відпочинку у Туреччині), чим грубо порушила трудову дисципліну та Правила внутрішнього трудового розпорядку Сумського НАУ. За таких обставин, Наказом ректора від 28.09.2018 року №1723-ВК ОСОБА_6 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності - оголошено догану (а.с. 155-157 т.3).

Таким чином, усі вищезазначені докази (окрім довідки перевірки Держаудитслужби, яка визнана недопустимим доказом) підтверджують ті обставини, що: ОСОБА_6 , працюючи у Сумському національному аграрному університеті на 1,0 ставку старшого лаборанта та 0,3 ставки старшого викладача кафедри будівельного виробництва, у періоди з 04.04.2018 по 11.04.2018 року та з 05.05.2018 по 12.05.2018 була відсутня на роботі у зв`язку з виїздом на відпочинок до Туреччини. В той же час, у табелях обліку використання робочого часу будівельного факультету СНАУ вказані дні у ОСОБА_6 зазначено як робочі та за ці дні здійснено нарахування і виплату заробітної плати.

Але, оцінюючи надані суду докази та вирішуючи питання: чи містять такі дії ОСОБА_6 склад кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 та ч.2 ст.190 КК України, суд дійшов таких висновків.

Як зазначалось вище, ОСОБА_6 інкримінується вчинення шахрайства, яке з об`єктивної сторони, на думку сторони обвинувачення, як по першому, так і по другому епізоду виразилось у заволодінні нею чужим майном коштами університету у виді заробітної плати - шляхом обману, який полягав у тому, що ОСОБА_6 не подала керівництву СНАУ заяви на відпустки. При цьому, на переконання прокурора, ОСОБА_6 вчиняла такі дії з прямими умислом та корисливим мотивом.

Проте, суд вважає, що в даному випадку в діях ОСОБА_6 відсутня як об`єктивна, так і суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України.

Так, під обманом слід розуміти повідомлення неправдивих відомостей або свідоме приховування, замовчування певних обставин, повідомлення про які було обов`язковим і мало суттєве значення для поведінки потерпілого.

До суб`єктів обману при вчиненні шахрайства належать не лише власники, а й інші особи, уповноважені на вчинення юридично значущих дій стосовно майна. Введення таких осіб в оману дає підстави говорити про опосередковане вчинення шахрайства. Оскільки стаття 190 КК не вимагає, щоб особа, яка вводиться в оману при вчиненні шахрайства, і потерпілий від цього злочину (тобто той, кому заподіюється майнова шкода) збігались.

В даному випадку, обвинувальний акт не містить прізвищ керівництва СНАУ, яких, на переконання прокурора, ОСОБА_6 ввела в оману.

Натомість, як встановлено в судовому засіданні та зазначалось вище, відповідно до розділу 1 «Загальні положення» Посадової інструкції старшого викладача кафедри ОСОБА_6 (а.с.208-211 т.1) та п.1.2 Посадової інструкції старшого лаборанта кафедри ОСОБА_6 (а.с. 212-213 т.1), вона безпосередньо підпорядковувалась завідувачу кафедри.

У період квітень-травень 2018 року таку посаду обіймав ОСОБА_7 , тобто саме він був безпосереднім керівником ОСОБА_6 .

Як з`ясовано у судовому засіданні та вбачається з Реєстру матеріалів досудового розслідування, під час досудового розслідування ані завідувач кафедри ОСОБА_7 , ані інші особи, які займають керівні посади в університеті та яких слідчий та прокурор мали на увазі згадуючи в обвинувальному акті, не допитувались. Після проведення службового розслідування ОСОБА_7 за власним бажанням пішов з займаної посади на іншу. В судове засідання вказана особа викликалась за клопотанням сторони захисту, але оскільки ОСОБА_7 помер, то суд не мав змоги безпосередньо допитати його в якості свідка. Клопотань про допит інших осіб з числа керівників університету сторонами під час судового розгляду не заявлялось, а суд, в силу засад кримінального провадження лише забезпечує необхідні умови для реалізації сторонами їхніх прав та виконання обов`язків, але не має права і, тим більше, обов`язку з власної ініціативи збирати докази.

Водночас, з показів свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вбачається, що ОСОБА_7 , як безпосередній керівник, не був введений в оману ОСОБА_6 , а навпаки, був повідомлений про її наміри поїхати на відпочинок у вказані в обвинувальному акті періоди і йому, як і вказаним свідкам, були достеменно відомі причини відсутності на роботі ОСОБА_6 у вказані періоди.

Крім того, свідок ОСОБА_12 повідомила, що саме ОСОБА_7 їй говорив про наявність заяв ОСОБА_15 на відпустки, але надавав вказівки ставити їй робочі дні у періоди фактичної відсутності останньої на роботі. Такі покази ОСОБА_12 з чужих слів суд на підставі ч.2 ст.97 КПК України визнає допустимими, оскільки вони не суперечать іншим доказам, які досліджувались судом та визнані допустимими, зокрема матеріалам службової перевірки, що містять як пояснення ОСОБА_12 та ОСОБА_6 , які допитувались безпосередньо судом, так і пояснення ОСОБА_7 , якого суд позбавлений був можливості допитати безпосередньо через смерть останнього, але вважає надані ним первинні пояснення, як такі, що викликають довіру щодо їх достовірності.

Згідно ч.2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Стандарт доказування «поза розумним сумнівом» встановлює необхідний рівень достатності доказів при їх оцінці судом при прийнятті рішень, він являє собою один із проявів змагального характеру кримінального процесу, коли сторона обвинувачення повинна довести свою позицію, щоб в суду не виникло жодного розумного сумніву у винуватості обвинуваченого, а сторона захисту намагається спростувати цю позицію, або наводить такі докази, що мають викликати зазначені сумніви, або дискредитують докази сторони обвинувачення.

В даному кримінальному провадженні, стороною обвинувачення таких обставин, про які йдеться в обвинувальному акті, а саме, що ОСОБА_6 свідомо не писала заяв на відпустки, не доведено достатньою кількістю належних і допустимих доказів, натомість покази ОСОБА_12 , ОСОБА_6 та матеріали службової перевірки спростовують таку позицію обвинувачення і дискредитують наданий на підтвердження таких обставин доказ: довідку СНАУ про відсутність заяв на відпустку від ОСОБА_6 (а.с. 201 т.1).

Крім того, покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які вони надавали в судовому засіданні, дають підстави стверджувати про те, що ОСОБА_6 не вдавалась до вказівок, підстав, вимог, умовлянь тощо з метою, щоб приховати свою відсутність на роботі у вказані періоди чи внести до табелю робочого часу недостовірні відомості, не замовчувала про наміри поїхати на відпочинок або про поїздку безпосередньо, а казала правду про причини відсутності на роботі у вказані в обвинувальному акті періоди як своєму безпосередньому керівнику, так і відповідальній за облік робочого часу особі.

При цьому табелі робочого часу, на підставі яких здійснювались нарахування і виплата ОСОБА_6 заробітної плати за квітень і травень 2018 року, складались ОСОБА_16 , та підписані ОСОБА_7 і працівником кадрової служби.

Тобто, як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_12 як особи, уповноважені на вчинення юридично значущих дій та будучи відповідальними за повноту і правдивість внесених у табель відомостей, не вводились в оману ОСОБА_6 , а достовірно знали, що її у період з 04.04.2018 по 11.04.2018 та з 05.05.2018 по 12.05.2018 року не було на робочому місці через виїзд на відпочинок до Туреччини.

За таких обставин, відсутні докази того, що ОСОБА_6 вводила в оману керівництво СНАУ, а, відповідно, - і підстави стверджувати про те, що ОСОБА_15 вчинила шахрайство.

Крім того, правозастосовна практика орієнтує на те, що отримання майна за умови виконання якого-небудь зобов`язання належить кваліфікувати як шахрайство в тому разі, коли винна особа в момент заволодіння цим майном мала на меті його присвоїти, а зобов`язання не виконувати. Обман повинен бути засобом для заволодіння майном, а суб`єктивна сторона шахрайства характеризується прямим умислом і корисливим мотивом.

В даному випадку, як зазначено вище, наявність обману в діях ОСОБА_15 , не доведено. З матеріалів службового розслідування вбачається, що ОСОБА_6 в квітні та травні 2018 року допустила прогули, тобто була відсутня на робочому місці без поважних причин, чим грубо порушила трудову дисципліну та Правила внутрішнього трудового розпорядку, за що понесла дисциплінарну відповідальність. Тобто, її поведінка вже була оцінена роботодавцем в іншій юридичній площині, ніж кримінальна. При цьому, ані університет, як потерпіла сторона, ані прокурор, як державний обвинувач, не надали суду належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_6 поїхала у відпустку до Туреччини, щоб ухилитись та не виконувати роботу старшого викладача або лаборанта, що передбачена її Посадовими інструкціями, саме у період з 04.04.2018 по 11.04.2018 та з 05.05.2018 по 12.05.2018 року, але, при цьому отримати заробітну плату. Як не довели і того, що розмір заробітної плати був настільки більший від відпускних за цей період (за умови належного оформлення відпустки), що свідчив би про корисливість та злочинний умисел ОСОБА_6 .

А сама по собі наявність встановленого експертом економічного збитку університету не утворює складу злочину, передбаченого ст.190 КК України, оскільки відсутні докази наявності складових елементів шахрайства, з об`єктивної сторони - наявності обману, а з суб`єктивної - прямого умислу та корисливого мотиву.

Таким чином, в даному випадку, суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено наявність в діях ОСОБА_6 складів кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190 КК України та ч.2 ст.190 КК України і такі обставини згідно п.3 ч.1 ст.373 КПК України є підставою для ухвалення виправдувального вироку.

Судові витрати понесені на залучення експерта на загальну суму 2860,00 грн (а.с. 76 т.1) віднести на рахунок держави.

Долю речових доказів вирішити згідно ст.100 КПК України (а.с. 11,27 т.2).

Керуючись ст. ст. 100, 368, 370,373 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.190 КК України та ч.2 ст.190 КК України та виправдати її у зв`язку з відсутністю у її діяннях складу вказаних кримінальних правопорушень.

Речові докази:

-залікові книжки студентів СНАУ ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , курсова робота студентки ОСОБА_19 , табелі обліку робочого часу кафедри будівельного виробництва СНАУ за період з 01.01.2018 по 31.06.2018 на 6 арк., що зберігаються в камері схову Сумського ВП ГУНП в Сумській області згідно квитанції №01512 (а.с.27 т.2) та в саметріалах судової справи (а.с. 242 - т.3), після набрання вироком законної сили повернути законному володільцю Сумському національному аграрному університету ;

-чорнові записи на десяти аркушах паперу формату А4, що було вилучено під час обшуку каб. №427 СНАУ, блокнот синього кольору вилучений під час обшуку житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що зберігаються в камері схову Сумського ВП ГУНП в Сумській області згідно квитанції №01512, після набрання вироком законної сили повернути законному володільцю ОСОБА_6 ;

-жорсткий диск з відеозаписом проведення НСРД після набрання вироком законної сили залишити зберігатись в матеріалах судової справи № 591/5393/18 (а.с. 120 т.1).

Вирок суду може бути оскаржений протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м.Суми, а для учасників, що не були присутні при оголошенні - з дня отримання копії вироку.

Суддя ОСОБА_1