Провадження №: 1-кс/755/9546/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" грудня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого у рамках кримінального провадження внесеного до ЄРДР 01.12.2019 року за №0009899, яка полягає у неповернення тимчасово вилученого майна,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді із даною скаргою на бездіяльність слідчого у рамках кримінального провадження внесеного до ЄРДР 01.12.2019 року за №0009899, яка полягає у неповернення тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 Кримінального процесуального Кодексу України.

Скарга мотивована тим, що 30.11.2019 року слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_4 за адресою м. Київ, вул. Микільсько-Слобідська, 2-В, було проведено огляд місця події, в ході якого було вилучено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 ; автомобіль «MERCEDES-BENZ SPR 311», він код НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 ; ключ до вказаного автомобіля, після чого відповідно до КПК України на вилучене майно накладено арешт з забороною відчуження, а саме на автомобіль «MERCEDES-BENZ SPR 311», він код НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 .

10.12.2019 року ОСОБА_3 звернувся до слідчого Дніпровського УП ГУНП у м. Києві із заявою (вх. №Г-6281) про повернення автомобіля «MERCEDES-BENZ SPR 311», він код НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , оскільки судом накладено арешт лише шляхом заборони відчуження, однак на момент звернення до суду вказане майно не повернуто.

Сторони у судове засідання не з`явилися, разом з цим, скаржник подав до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи без його участі, скаргу підтримав, просив задовольнити. Тож, слідчий суддя беручи до уваги положення ст.ст. 22, 26 даного Кодексу в частині того, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом та норми його ч. 3 ст. 306, яка регламентує, що неявка суб`єкта оскарження не перешкоджає розгляду провадження, з урахуванням строків розгляду скарг даного типу, вважає за можливе, у даному конкретному випадку, перейти до розгляду скарги по суті у їх відсутність.

Слідчий суддя, вивчивши скаргу, дослідивши матеріали провадження за скаргою, приходить до наступного.

Слідчим управління Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0009899 від 01.12.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.

30.11.2019 року слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_4 за адресою м. Київ, вул. Микільсько-Слобідська, 2-В, було проведено огляд місця події, в ході якого було вилучено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 ; автомобіль «MERCEDES-BENZ SPR 311», він код НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 ; ключ до вказаного автомобіля.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09.12.2019 року накладено арешт на майно, з забороною відчуження, яке було вилучено 30.11.2019 року, під час проведення огляду місця події за адресою: м. Київ, вул. Микільсько-Слобідська, 2В, а саме: автомобіль «MERCEDES-BENZ SPR 311», він код НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 .

10.12.2019 року ОСОБА_3 звернуся до слідчого Дніпровського УП ГУНП у м. Києві із заявою (вх. №Г-6281) про повернення автомобіля «MERCEDES-BENZ SPR 311», він код НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , однак останні повернуті не були.

Так, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний суд України постанова від 16.03.2017 року у справі № 671/463/15-к).

Тож для того, щоб врегулювати проблематику питання, яка порушена у даній скарзі, у розрізі положень кримінального процесуального законодавство України в частині питання послідовності (кроків) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій, слід проаналізувати самі норми КПК України, які регулюють цю проблему.

Так, відповідно до ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Згідно ст. 169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

Відповідно до ч. 3 ст. 169 КПК України, слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, судового рішення про повне або часткове скасування арешту тимчасово вилученого майна повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.
Разом з тим за наслідками розгляду даної скарги встановлено, що на це майно накладався арешт лише в частині заборони відчуження.

При цьому, слідчий не повернув вилучене майно особі, у якої воно було вилучено.

Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В ході судового розгляду даної скарги не було встановлено жодного доказу, який б підвереджував законність дій суб`єкта оскарження та випливав зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, а у відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II), а саме така вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22.09.1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року), адже будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу, бо необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52), тобто іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98), оскільки у справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 09.06.2005 р.), так і в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24.03.2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним, а у справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16.10.2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

За таких обставини, викладені у скарзі доводи в цій частині є обґрунтованими, у зв`язку з чим слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга з даного питання підлягає задоволенню, оскільки, у даному випадку, втручання державного органу у право на мирне володіння майном порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав власника майна, тобто становить "особистий і надмірний тягар для особи" враховуючи його перебування у невизначеному стані, адже лише у даний спосіб, на цей час, є можливим усунути усі наслідки незаконної дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію, а саме шляхом застосування єдино можливого шляху виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до проведення такої дії, враховуючи, що ЄСПЛ у справі «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) (Article 50), Series A № 85, C. 16, зазначив, що він «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував», якби не було порушено його права, адже таким чином підкреслюється верховенство обов`язку відновлення status quo ante, а в рішенні від 31.10.1995 року у справі «Папамічалопулос та інші проти Греції» (Papamichalopoulos and Others v. Greece) (стаття 50), Series A № 330-B, суд застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення здійсненого порушення повинне, по можливості, усунути усі наслідки незаконної дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію та застосувати в цих цілях всі можливі шляхи такого виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до порушення (див. рішення у справах «Маестрі проти Італії» [ВП] (Maestri v. Italy [ВП]), заява № 39748/98, п. 47, ECHR 2004-І; «Ассанідзе проти Грузії» [ВПl] (Assanidze v. Georgia [ВП]), заява № 71503/01, п. 198, ECHR 2004-ІІ; «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» [ВП] (), заява № 48787/99, п. 487, ECHR 2004-VII), шляхом повернення майна, яке було вилучено безпосередньо його володільцю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-29, 131-132, 167-169, 171, 303-307, 309, 310, 369-372, 376, 395 КПК України слідчий суддя,

постановив:

Скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого у рамках кримінального провадження внесеного до ЄРДР 01.12.2019 року за №0009899, яка полягає у неповернення тимчасово вилученого майна задовольнити.

Зобов`язати слідчого ОСОБА_4 , яка здійснює досудове розслідування у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0009899 від 01.12.2019 року, повернути ОСОБА_3 вилучені 30.11.2019 року під час проведення огляду місця події за адресою: м. Київ, вул. Микільсько-Слобідська, 2-В, автомобіль «MERCEDES-BENZ SPR 311», він код НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя :