Справа № 202/5047/19
Провадження № 1-кс/202/3012/2020
УХВАЛА
Іменем України
28 квітня 2020 року м. Дніпро

Слідчий суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
слідчого ОСОБА_3 ,

розглянувши скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на постанову слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 від 29.12.2019 року про закриття кримінального провадження № 0000781 від 19.10.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 120 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду зі скаргою на постанову слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 від 29.12.2019 року про закриття кримінального провадження № 0000781 від 19.10.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 120 КК України.

Обґрунтовуючи подану скаргу, заявники вказують, що 29.12.2019 року слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрито кримінальне провадження №№0000781 від 19.10.2015 року по факту вбивства військовослужбовця сержанта контрактної служби ОСОБА_6 , розпочате за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

До слідчого поліції ОСОБА_3 справа знаходилась в провадженні військової прокуратури Дніпропетровського гарнізона, яка, всупереч вимог КПК України, не маючи відповідних процесуальних повноважень, «розвалювала» цю справу в угоду військовому керівництву. Потерпіла сторона категорично заперечувала проведення досудового розслідування слідчими, прокурорами ВП Донецького гарнізону з мотивів упередженості і необ`єктивності.

З постановою слідчого поліції ОСОБА_3 потерпіла сторона не згодна, вважає її необґрунтованою та такою, що суперечить дійсним обставинам загибелі ОСОБА_6 , по суті є намаганням приховати кримінальний злочин, видаючи його за нещасний випадок тепер вже з боку слідчого поліції, який з одного боку вже не зміг «підняти» загублену справу, а з другого боку в нього не було бажання чи стимулу для такої роботи.

Зусилля спочатку слідчого Баклана, а потім його ж у статусі прокурора з самого початку були спрямовані не на встановлення дійсних обставин загибелі військовослужбовця та осіб, які вчинили цей злочин, а на приховування злочину та камуфлювання його під самогубство, у чому були зацікавлені як керівний склад військової частини, так і службові особи військової прокуратури, які задіяні у досудовому розслідуванні цієї справи, про що свідчить попередня постанова ОСОБА_7 (у статусі слідчого) про закриття цього ж кримінального провадження з намаганням видати загибель потерпілого як самогубство і яка була скасована ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.07.2016 року.

Повторна постанова прокурора ОСОБА_7 про закриття кримінального провадження втретє була скасована ухвалою слідчого судді від 06.10.2017 року як незаконна.

Після скасування незаконної постанови в четвертий раз кримінальне провадження було закрито через місяць слідчим ОСОБА_8 , який, не проводячи жодної слідчої дії, не з`ясувавши обставин кримінального правопорушення, про які зазначали в своїх ухвалах слідчі судді при скасуванні незаконних постанов слідчого і прокурора, знову закрив провадження. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного суду постанова слідчого ОСОБА_8 була скасована як незаконна, а досудове розслідування відновлено.

Слідчий поліції ОСОБА_3 , отримавши до свого провадження цю справу, замість того, щоб розпочати розслідування спочатку, скористався недопустимими доказами, зібраними військовими слідчими та прокурорами, і продублював їхні попередні постанови про закриття кримінального провадження.

Постанова слідчого ОСОБА_3 від 29.12.2019 року є помилковою і підлягає скасуванню, а досудове розслідування відновленню з наступних підстав.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні відбувалося з порушенням вимог про підслідність, оскільки підстав для визначення підслідності за слідчим ДБР (військової прокуратури), передбачених ч. 4 п. 3 ст. 216 КПК України, не вбачалося. Вмисне вбивство не є злочином проти встановленого порядку несення військової служби (військовий злочин), як і ч. 1 ст. 120 КК України, тому розслідування повинно було проводитися слідчим Національної поліції відповідно до ч. 1 ст. 216 КПК України.

Порушення правил підслідності є самостійною підставою для скасування остаточної постанови слідчого поліції ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження, оскільки це процесуальне рішення прийнято на підставі доказів, зібраних не уповноваженими процесуальними особами, а тому недопустимими.

Службові особи військової прокуратури спеціально притримували кримінальне провадження в себе, щоб повністю володіти інформацією та контролювати процес розслідування і не допустити передачу справи по підслідності до органу досудового розслідування Національної поліції. Також службові особи військової прокуратури стали на шлях фальсифікації доказів, умисного своєчасного невиконання окремих слідчих дій, які могли б вивести на слід злочинців, які вчинили злочин та дійсних обставин його вчинення. Слідчий поліції ОСОБА_3 не виправив цих помилок і власне розслідування не провів. Про це зокрема свідчать недолугі дії слідчих та прокурорів, починаючи від огляду місця події, фіксування слідів злочину, вилучення речових доказів, призначення відповідних експертиз, проведення невідкладних слідчих дій «гарячим слідом».

Так, військові слідчий, прокурор характеризують ОСОБА_6 як особу, схильну до систематичного вживання алкогольних напоїв та порушника військової дисципліни, що прямо суперечить матеріалам особової справи ОСОБА_6 , його характеристикам до дня вбивства та послужного списку, з яких вбачається, що ОСОБА_6 жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності та не порушував воїнську дисципліну.

Більш того, свідки, на яких посилається слідство, а саме: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та інші є потенційними підозрюваними у справі, частина яких навіть дезертирувала з бригади після вбивства ОСОБА_6 .

Слідчий поліції ОСОБА_3 , усвідомлюючи ці обставини, розслідування в цьому напрямку не проводив і навіть не аналізував ці обставини, прийнявши їх на віру, не зважаючи на їх очевидну суперечливість.

Крім того, не відповідало дійсності також твердження військових слідчих про те, що ОСОБА_6 висловлював думку щодо звільнення з лав ЗСУ та спростовується листом-згодою на переведення його до іншої частини. Саме тому, що керівництво бригади остерігалося розголошення ОСОБА_6 інформації щодо незаконних дій зі зброєю та боєприпасами і вибухівкою, та перешкоджали йому у переведенні до іншої частини, піддавали пресингу, створювали нестерпні умови для служби. Цей факт залишився неперевіреним та поза увагою слідчого поліції ОСОБА_3 .

Протягом усього досудового розслідування потерпіла сторона з самого початку вимагала від процесуальних осіб дослідити деталізацію з`єднань мобільного телефону ОСОБА_6 за період з 01 по 19 жовтня 2015 року та отримати тимчасовий доступ до інформації оператора мобільного зв`язку, послугами якого користувався ОСОБА_6 . За з`єднаннями мобільного телефону можливо було відслідкувати та встановити не тільки абонентів, з якими спілкувався ОСОБА_6 напередодні вбивства, а і його місцезнаходження в останні дні життя, перевірити показання ОСОБА_10 , який стверджував, що ОСОБА_6 в нетверезому стані, близько о 18:00 год., 18.10.2015 року знаходився поза розташуванням військової частини та інших свідків. Свідок ОСОБА_10 явно дає неправдиві покази стосовно цих обставин, але повторний допит Огієнка не проведений, суперечності не усунуті. Не встановлено та не допитано особу, якій ОСОБА_6 телефонував майже 40 разів напередодні загибелі. Натомість мали місце недбале ставлення до виконання процесуальних обов`язків слідчими і процесуальними прокурорами, які полягали у невиконанні першочергових слідчо-оперативних заходів, вилучення речових доказів, проведення експертиз тих речових доказів, які вже були вилучені.

Не встановлено та не досліджено, хто ввімкнув телефон загиблого під час огляду місця події 19.10.2015 року, чому не проаналізували з`єднання гаджету, не провели дактилоскопічну експертизу корпусу мобільного телефону.

Не проводив розслідування в цьому напрямку і слідчий поліції ОСОБА_3 , незважаючи навіть на ухвалу Дніпропетровського апеляційного суду з цього приводу.

Особливої уваги заслуговує «допомога» слідству, яку надала лікар-судмедексперт Старагіна, яка провадила першу судово-медичну експертизу, на проведення якої не мала права з-за відсутності відповідного класу судово-медичного експерта. Старагіна надала фальшивий висновок, вийшла за межі повноважень експерта, вказавши правові висновки щодо умисного заподіяння тілесних ушкоджень потерпілим, що не входить до компетенції експерта.

Потерпіла сторона має всі підстави стверджувати про «договірну» судово-медичну експертизу, висновки якої є результатом злочинних (поза процесуальних) домовленостей експертної установи, військової прокуратури та командування військової частини з метою маскування вбивства під самогубство. Адже висновки слідчих та командирів про можливе самогубство ОСОБА_6 були наслідком саме помилкового висновку ОСОБА_13 , який потім був скасований двома експертними висновками.

Разом з тим, тепер вже слідчий поліції, на професійність, об`єктивність і неупередженість якого сподівалась потерпіла сторона, не надав оцінки цим обставинам, більше того, він також скористався недопустимими доказами - експертними висновками експерта ОСОБА_13 , для формулювання помилкових висновків на користь помилкової версії про самогубство.

Також слідчим поліції ОСОБА_3 не надано належної оцінки висновкам судово-медичних експертиз, які зафіксували наявність великої кількості тілесних ушкоджень на тілі потерпілого ОСОБА_6 , у тому числі і в місцях, які недоступні для потерпілого і які свідчили про те, що над ним жорстоко знущались перед вбивством, про що також зазначено в ухвалі Дніпровського апеляційного суду.

Крім того, висновок військових слідчих, прокурорів про те, що вхід на горище був заблокований ОСОБА_6 суперечить протоколу огляду місця події та знов свідчить про маніпулювання ними з метою «списання» злочину на нещасний випадок.

Слідчий поліції ОСОБА_3 замість перевірки цих обставин власним розслідуванням, продублював цю недостовірну і неперевірену інформацію в своїй постанові про закриття справи, чим остаточно викрив себе як особу, яка працювала на користь версії військових слідчих та прокурорів.

Також на ключовому доказі - ножі «Гербер», якщо припустити, що загиблий саме цим ножем заподіяв собі поріз, відсутні сліди рук загиблого, які повинні там бути, якщо б ця версія відповідала дійсності. Проте слідчий поліції ОСОБА_3 залишив поза увагою цей доказ та висновок дактилоскопічної експертизи. До того ж очевидно, що дактилоскопічна експертиза гаджету «Самсунг», який належав потерпілому та був знайдений в нього, умисно не була проведена.

Потерпіла сторона вважає, що особою, яка прийняла остаточне процесуальне рішення у кримінальному провадженні не було дотримано вимог ст.ст. 9, 91, 110 КПК України, оскільки висновки щодо обставин, які обумовлюють закриття провадження у справі були зроблені помилково (навмисно), без належної перевірки обставин встановлених у кримінальному провадженні (упереджено) та без надання відповідної оцінки доказам, (використанням явно недопустимих доказів), які були здобуті під час проведення досудового розслідування вже слідчим поліції у всій їх сукупності.

Приймаючи до уваги вищевикладене, потерпіла сторона вважає, що слідчим поліції ОСОБА_3 під час досудового розслідування кримінального провадження № № 0000781 від 19.10.2015 рокуза ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, не були дотримані вимоги чинного кримінального процесуального закону щодо всебічності та повноти розслідування, що, в свою чергу, робить необґрунтованою відповідну постанову від 29.12.2019 року (під звітний період).

Доказами протиправних рішень службових осіб військової влади та військової прокуратури є ряд судових рішень Сумського окружного адміністративного суду, Ковпаківського районного суду, Харківського апеляційного адміністративного суду у справах №№ 592/3143/17; 818/501/18; 818/219/18; 480/151/19; 480/1298/19, ухвалених на користь потерпілої ОСОБА_14 , які спростували звинувачення військових на адресу загиблого ОСОБА_6 у самогубстві, зобов`язали командира частини внести відповідні зміни до наказів про обставини загибелі ОСОБА_6 , акт службового розслідування, інші службові документи, в результаті чого судовими рішеннями та висновком Центральної військово-лікарської комісії Збройних сил України встановлено, що ОСОБА_6 загинув при виконанні обов`язків військової служби при невстановлених обставинах. Тому його позивачу (матері загиблого) встановлено статус члена сім`ї загиблого військовослужбовця, оформлено відповідні посвідчення про пільги та надано соціальний захист від держави.

Зазначені докази (судові рішення, які набули чинності) потерпілою стороною були надані слідчому для приєднання до справи на підтвердження помилковості (недостовірності) версії про самогубство ОСОБА_6 , але слідчий ОСОБА_3 , маючи в своєму розпорядженні зазначені (вагомі) докази, не взяв їх до уваги, не послався на них в своїй постанові, що в черговий раз доводить його заангажованість та необ`єктивність, які межують з процесуальною не доброчесністю.
У зв`язку з викладеним, заявники просили скасувати постанову слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 від 29.12.2019 рокупро закриття кримінального провадження № 0000781 від 19.10.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 120 КК України, та відновити досудове розслідування.

Заявники в судове засідання не з`явилися, на адресу суду надали заяву, в котрій він скаргу підтримали, просили задовольнити та розглянути її без їхньої участі.

Слідчий в судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги, посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність, оскільки вказане кримінальне провадження відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, яку останній просив долучити до матеріалів скарги, станом на 17.04.2020 року передано за підслідністю до Територіального управління ДБР, розташованого в місті Полтаві.

Заслухавши слідчого, дослідивши матеріали скарги, приходжу до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що в провадженні СУ ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження № 0000781 від 19.10.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 120 КК України.

Постановою слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 від 29.12.2019 рокузакрите кримінальне провадження № 0000781 від 19.10.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 120 КК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінальних правопорушень.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань станом на 17.04.2020 року передано за підслідністю до Територіального управління ДБР, розташованого в місті Полтаві.

Пунктом 3 частини 1 статті 303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні може бути оскаржене рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Згідно з ч. 1 ст. 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду, а в кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - слідчим суддею Вищого антикорупційного суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Частиною першою статті 1 КПК України встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним кодексом України.

Пунктом 18 частини 1 статті 3 КПК України визначено, що слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належать здійснення у порядку, передбаченому КПК України, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Крім того, частиною 1 статті 9 КПК України визначено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно дотримуватись вимог Конституції, цього кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Однією із загальних засад кримінального провадження є принцип диспозитивності.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України принцип диспозитивності передбачає, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до абз. 3 ст. 3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання здійснення слідчим суддею суду першої інстанції судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження» від 05.04.2013 року судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування здійснюється слідчим суддею суду першої інстанції, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, з урахуванням положень ч. 6 ст. 9 КПК правильним є застосування зазначеного правила й до розгляду клопотань, територіальна підсудність щодо яких прямо не визначена процесуальним законом (наприклад, ч. 1 ст. 306, ч. 3 ст. 234 КПК тощо).

Приймаючи до уваги, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000781 від 19.10.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 120 КК України, здійснюється слідчими Територіального управління ДБР, розташованого в місті Полтаві, розташованого за адресою: 36014, м. Полтава, вул. Соборності, буд. 37, та за територіальною юрисдикцією відноситься до Октябрського районного суду міста Полтави, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на постанову слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 від 29.12.2019 року про закриття кримінального провадження № 0000781 від 19.10.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 120 КК України, оскільки питання про скасування вказаної постанови повинно вирішуватись виключно слідчим суддею Октябрського районного суду міста Полтави.

За встановлених обставин, скарга ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на постанову слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 від 29.12.2019 року про закриття кримінального провадження № 0000781 від 19.10.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 120 КК України,задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 306, 376 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на постанову слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 від 29.12.2019 року про закриття кримінального провадження № 0000781 від 19.10.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 120 КК України, відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1