ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/630/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (дистанційно)

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Державною установою «Запорізький слідчий ізолятор», матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2019 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України,

задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, до 23 лютого 2020 року включно,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , посилаючись на стадію судового розгляду, на якій наразі перебуває кримінальне провадження, його вік, стан здоров`я та неналежне надання йому медичної допомоги в умовах слідчого ізолятора, а також, що його мати є інвалідом та перебувала на його утриманні, просить змінити йому запобіжний захід на домашній арешт.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З наданих матеріалів вбачається, що в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.

Під час судового розгляду прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке було задоволено судом першої інстанції.

З таким рішенням суду погоджується й колегія суддів, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, колегія суддів бере до уваги те, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Отже, основною метою продовження застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії підготовчого (судового) розгляду фактично є забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що, перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, суд першої інстанції правильно встановив, що заявлені ризики, такі як можливість обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, об`єктивно існують та для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив про те, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у закінченому замаху (ч. 2 ст. 15 КК України) на вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, санкцією якої передбачено покарання на строк від десяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі або довічного позбавлення волі.

Вказані обставини свідчать про те, що обвинувачений, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований йому злочин.

При цьому, колегія суддів вважає, що ризик переховування посилюється тим, що з метою ухилення від покарання за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 обвинувачується, останній може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Також колегія суддів враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, яке інкриміновано ОСОБА_7 , які полягали у виконанні ним усіх дій, які він вважав необхідними для умисного протиправного заподіяння смерті двом особам, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, а відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в України найвищою соціальною цінністю.

Отже, наразі існує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Також, на думку колегії суддів, наявний ризик незаконного впливу ОСОБА_7 на потерпілих та свідків, з адресами проживання яких він обізнаний, шляхом залякування останніх з метою з метою спотворення їх показань.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 раніше судимий, наразі обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, що в цілому негативно впливає на репутацію обвинуваченого, свідчить про стабільність його антисуспільної поведінки, не одружений, не працевлаштований, не має на утриманні неповнолітніх дітей чи осіб похилого віку, тобто, не має стійких соціальних зв`язків, що у сукупності з обставинами вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, свідчить про можливість вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, тобто, про наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отже, на думку колегії суддів, існування зазначених прокурором ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, ґрунтується на реальних фактичних даних та ці ризики виправдовують тримання ОСОБА_7 під вартою.

Посилання ОСОБА_7 на його вік, а також доводи про те, що його мати, яка є інвалідом, перебувала на його утриманні, що, до того ж, не підтверджено матеріалами провадження, як вважає колегія суддів, не можуть бути підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки жодним чином не вплинули і не стали стримуючим фактором у його поведінці, не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підставою для застосування та продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який є превентивним заходом та має на меті припинити та запобігти ймовірним ризикам у майбутньому, не мають такого ступеню довіри, які можуть бути враховані судом як такі, що мають запобіжний вплив на поведінку обвинуваченого.

Що стосується незадовільного стану здоров`я ОСОБА_7 , на що посилається обвинувачений в апеляційній скарзі, то відсутні відомості медичного характеру про неможливість перебування його в умовах слідчого ізолятора, що він має захворювання, яке потребує невідкладного лікування поза межами слідчого ізолятора та про те, що в умовах тримання під вартою обвинуваченому не може бути надане, у разі потреби, адекватне лікування, тобто, жодним чином не підтверджено необхідність застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, про що обвинуваченим заявлена вимога в апеляційній скарзі, для запобігання встановлених судом ризиків, передбачених п. 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Стадія судового розгляду, на якій наразі перебуває кримінальне провадження, всупереч доводам апелянта, жодним чином не свідчить, що заявлені прокурором та встановлені слідчим суддею ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зменшилися або перестали існувати.

Отже, на думку колегії суддів, саме продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції від 26 грудня 2019 року по доводам апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 .

Крім того, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2019 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, до 23 лютого 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: