Ухвала
іменем України
17 червня 2020 року

м. Київ
провадження № 51-2684ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року щодо ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002816,
встановив:
За вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч.1 ст. 388 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400грн. Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2017 року, скасовано, автомобіль «Mitsubishi Outlander», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , вирішено передати власнику.
Як установив суд, старшим державним виконавцем Комінтернівського ВДВС у м. Харкові ГТУЮ у Харківській області 25 квітня 2016 року винесено постанову по виконанню ухвали слідчого судді Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 грудня 2017 року про накладення арешту на вказаний транспортний засіб, а також постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 1 червня 2016 року державним виконавцем за місцем мешкання боржника ОСОБА_4 та за її участю складено акт опису та арешту майна, автомобіль передано боржнику на відповідальне зберігання. При складанні зазначеного акту державним виконавцем встановлено обмеження права користування майном у вигляді заборони його використання та відчуження, про що ОСОБА_4 було оголошено, та під підпис попереджено про кримінальну відповідальність за незаконні дії з арештованим майном чи порушення обмеження права користування цим майном, автомобіль «MitsubishiOutlander», д.н.з. НОМЕР_1 передано їй на відповідальне зберігання. ОСОБА_4 , достовірно знаючи, що на вказаний автомобіль встановлено заборону використання та відчуження, стала використовувати зазначений транспортний засіб, пересуваючись ним по вулицях міста Харкова, 13 жовтня 2017 року перетинала на ньому митний кордон України в пункті пропуску Чугунівка у бік території Російської Федерації та 16 жовтня 2017 року з території Російської Федерації у бік території України, тим самим порушивши встановлені обмеження права користування описаним майном. 26 грудня 2017 року о 9:47 годині, інспекторами УПП в Харківській області було зупинено автомобіль «Mitsubishi Outlander», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 та в подальшому транспортний засіб було вилучено.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року вказаний вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вказану ухвалу у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, внаслідок його м`якості та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що призначене судом ОСОБА_4 покарання не є достатнім і необхідним для виправлення засудженої та попередження вчинення нею нових злочинів.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який її засуджено, та кримінально-правова оцінка її діянь за ч. 1 ст. 388 КК України у касаційній скарзі не оспорюється.

Що ж стосується доводів прокурора про порушення щодо засудженої загальних засад призначення покарання, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ці повноваження за своєю правовою природою є дискреційними, оскільки вимагають урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Санкція ч. 1 ст. 388 КК України передбачає покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або обмеженням волі на той самий строк, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років або без такого.
Як убачається зі змісту вироку, призначивши ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції повною мірою врахував тяжкість вчиненого злочину, характер протиправних дій засудженої, відсутність обтяжуючих обставин, а також дані про особу засудженої, яка раніше не судима, працює ФОП, характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину та дійшов правильного висновку про можливість її виправлення з призначенням покарання у виді штрафу в розмірі 3400,00 грн., яке передбачене санкцією ч. 1 ст. 388 КК України.

З огляду на наведене, суд не порушив вимог статей 6567 КК України, оскільки вказане покарання відповідає конкретним обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 , а також попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без зміни, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення. Стосовно доводів, викладених в апеляції прокурора, аналогічних доводам у його касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції навів відповідні мотиви їх необґрунтованості, з якими погоджується й колегія суддів.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Доводів, які б свідчили про явну несправедливість призначеного покарання, у своїй касаційній скарзі прокурор не навів.
Ураховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги прокурора і вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Харківського апеляційного суду від 10 березня 2020 року щодо ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002816.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає
Судді

ОСОБА_5 ОСОБА_2 ОСОБА_3