Справа № 206/817/20
Провадження № 1-кп/206/147/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2020року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника-адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро кримінальне провадження № 0000053 відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,-

В С Т А Н О В И В :
На розгляді в Самарському районному суді м. Дніпропетровська з 25.02.2020 року перебувають матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Захисник-адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні заявив клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 на домашній арешт, вважає, що заявлені раніше прокурором ризики відсутні, більш того обвинувачений бажає відшкодувати потерпілому збитки, однак не в змозі оскільки перебуває під вартою. Крім того, він має прийомну доньку ОСОБА_7 зі співмешканкою.

Обвинувачений в судовому засіданні підтримав клопотання захисника.

Прокурор в судовому засіданні просив залишити клопотання захисника без задоволення, оскільки встановлені ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України не перестали існувати.

Потерпілий в судовому засіданні підтримав думку прокурора.

При вирішенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 на домашній арешт, суд враховує, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини (далі по тексту ЄСПЛ), вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що встановлення небезпеки перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя, слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, вимірюватисьтяжкістю злочину, ризиком ухилення обвинуваченого від слідства, суворістю можливого покарання у сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, в якій він зазнає судове переслідування та міжнародними контактами, особистості обвинуваченого, його моральними переконаннями.

ЄСПЛ наголошує у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства від 28.10.1994», що при визначенні «ступеня підозри`підставою для отримання запобіжного заходу у виді взяття під варту може бути «більш низький поріг обґрунтованості підозри» при вчиненні «особливої категорії злочинів», а у справі «Боротюк проти України» від 16.10.2010 р. визнає, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою.

Відповідно до ухвали слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська ві 17.02.2020 року до ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 16.04.2020 року. Одночасно з цим встановлено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 42040 грн.

Відповідно до ухвали Самарського районного судудм. Дніпропетровська від 02.04.2020 року обвинуваченому ОСОБА_4 було продовженою дію раніше застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 31 травня 2020 року.

Так, ОСОБА_4 обвинувачується у вчинені злочину проти власності за ч. 2 ст. 289 КК України, який у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, за вчинення якого, у разі доведеності його вини, загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої, не має постійних соціальних зв`язків, не працевлаштований, постійного джерела доходу не має, може незаконно впливати на потерпілого, свідків, крім того він є особою раніше неодноразово судимою за скоєння злочинів проти власності, в тому числі, передбачені ст. 289 КК України. При цьому доводи сторони захисту не зменшують ризиків судом врахованих при продовженні застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи обсяг пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення, є достатні підстави вважати, що, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_4 , у разі визнання останнього винуватими у кримінальному правопорушенні, останній, перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання, може переховуватися від суду, органу прокуратури, тобто наявний ризик, передбачений п. 1) ч. 1 ст. 177 КПК України, а відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування». Ця обставина, у свою чергу, може зашкодити вирішенню завдань кримінального судочинства.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ст. ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений статтею 5 Конвенції.

Згідно правової позиції, викладеної в п.152 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» від 06 квітня 2000 року, за якою тримання під вартою є виправданим у тому випадку, якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Тому, на думку суду, на цей час продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому на даний час виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці ЄСПЛ і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в рішеннях ЄСПЛ у справах «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії».

Для відмови в звільненні обвинуваченого ОСОБА_4 з-під варти також слід враховувати і ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесові здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ у справі «Вемгофф проти Німеччини» від 27.06.1968), оскільки він, володіючи відомостями щодо осіб свідків і потерпілого, може вплинути на них з метою схилення до зміни показів, що вказує на наявність ризиків, передбачених п.п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Ці ж обставини вказують на недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів обвинуваченим.

При цьому суд також враховує ту обставину, що протягом перебування обвинуваченого в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» будь-яких відомостей щодо протипоказань перебування ОСОБА_4 в умовах ізоляції відносно останнього не надходило.

З огляду на наведене, не підлягає задоволенню клопотання захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого про зміну запобіжного заходу - з тримання під вартою на домашній арешт, оскільки більш м`який вид запобіжного заходу не зможе забезпечити виконання процесуальних обов`язків передбачених чинним законодавством, покладених на обвинуваченого та забезпечити можливість виконання процесуальних рішень.

Разом з тим, суд наголошує на тому, що обвинувачений не позбавлений можливості в подальшому ставити питання перед судом про зміну йому запобіжного заходу, коли перестануть існувати ризики, зазначені вище.
Суд вважає, що обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід з урахуванням його тривалості на даний час не виходить за межі розумного строку, відповідає не лише особі обвинуваченого, а і характеру та тяжкості діянь, які йому інкримінуються, не перешкоджає інтересам правосуддя.
Таке застосування не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки по справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 176-183, 331, 372 Кримінального процесуального кодексу України, суд,
П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні клопотання захисника-адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченого про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 на домашній арешт - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1