Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/64/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 185 (81, 86-1, 140) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2020 року м. Кропивницький
Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
адвоката ОСОБА_8
переглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому за апеляційною скаргою адвоката обвинуваченої ОСОБА_7 ОСОБА_8 вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 вересня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Кіровограда, українку, громадянку України, яка працює на посаді фахівця з продажів інформаційно-довідкової служби, не заміжню, із вищою освітою, зареєстровану та таку, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судиму,

визнано винуватою та засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки; на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю два роки, покладено обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнана винуватою за вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка), поєднаного із проникненням до сховища.

Кримінальне правопорушення, як встановлено судом першої інстанції, вчинено при наступних обставинах.

ОСОБА_7 , 05 липня 2017 року о 17 годині 19 хвилин, знаходилась в жіночій роздягальні спортивного центру «Драйв», розташованого за адресою: вул. Волкова, 13 Б, м. Кропивницький, де помітила одну із шаф клієнтів спортивного центру, а саме шафу № 1306, в середині якої знаходились речі належні потерпілій ОСОБА_9 .

Припускаючи, що у вказаній шафі можуть знаходитись грошові кошти та цінності, у ОСОБА_7 виник умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у сховище.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, таємно, цілеспрямовано, з корисливих спонукань та переслідуючи мету власної наживи, впевнившись в тому, що за нею ніхто не спостерігає та її злочинні дії не будуть помічені, ОСОБА_7 підійшовши до вказаної шафи, за допомогою фізичної сили рук, відкрила шафу.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на

таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 перебуваючи у приміщенні біля

вказаної шафи, таємно викрала із сумки належної потерпілій ОСОБА_9 гаманець, який матеріальної цінності для потерпілої не становить, всередині якого знаходились грошові кошти на загальну суму 300 грн., банківські картки «Приватбанку» та «Ощадбанку», які матеріальної цінності для потерпілої не становлять.

З викраденим майном ОСОБА_7 зникла, викраденим розпорядилася на власний розсуд, спричинивши потерпілій майнову шкоду у розмірі 300 грн.

В апеляційній скарзі адвокат обвинуваченої просить змінити вирок суду першої інстанції в частині кваліфікації дій обвинуваченої, а саме перекваліфікувати дії з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 185 КК України, призначити покарання за ч. 1 ст. 185 КК України у виді мінімального за розміром штрафу.

Свої вимоги мотивує наступними доводами.

Вважає відсутньою в діях обвинуваченої кваліфікуючої ознаки проникнення у сховище, оскільки, як встановлено, двері шафи не були не зачинені.

Оскільки шафа знаходилась у вільному доступі для відвідувачів роздягальні спортивного клубу, була не зачинена, що не перешкоджало вільному доступу до її вмісту, на переконання сторони захисту, має місце склад кримінального правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 185 КК України.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, у дебатах думку обвинуваченої ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу, просили змінити вирок суду першої інстанції в частині кваліфікації дій обвинуваченої, змінивши її на ч. 1 ст. 185 КК України, думку прокурора, який заперечив задоволення апеляційної скарги сторони захисту, дослідивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Сторона захисту оскаржує правильність кваліфікації дій обвинуваченої за ч. 3 ст. 185 КК України.

Із даними доводами сторони захисту колегія суддів не погоджується і вважає, що вина ОСОБА_7 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), поєднаного із проникненням до сховища, є доведеною, а кваліфікація дій обвинуваченої за ч. 3 ст. 185 КК України правильною.

Обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України, фактично, визнала, але заперечила кваліфікацію її дій, надала в суді першої інстанції наступних пояснень.

Вона, 05 липня 2017 року, перебувала в роздягальні спортивного клубу «Драйв», де побачила шафу, двері якої були не повністю зачинені. Подивившись у шафу, вирішила заволодіти майном, яке знаходилося у шафі. Для цього взяла гаманець, в якому знаходилися кошти та пластикові картки. З викраденим зникла з місця події.

Не зважаючи на вказане, вина ОСОБА_7 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), поєднаного із проникненням до сховища, підтверджується сукупністю доказів у справі, належно досліджених судом першої інстанції.

Згідно із показаннями потерпілої ОСОБА_9 в суді першої інстанції: вона тренується в спортивному клубі «Драйв»; і 05 липня 2017 року перебувала на тренуванні. Свої речі залишила у шафі, яка їй виділена. Шафу закрила на ключ, який зберігала при собі. Повернувшись до роздягальні, виявила, що шафа незамкнена, а з її жіночої сумки зник гаманець, в якому знаходилось приблизно 300 грн. Про подію повідомила свого тренера та представника адміністрації. Завдані збитки обвинуваченою було відшкодовано в повному обсязі.

Відповідно до наданих під час судового слідства суд першої інстанції показань свідком ОСОБА_10 це був не перший випадок викрадення речей із шаф, а тому адміністрацією було прийнято рішення про встановлення в роздягальнях камер спостереження. Завдяки запису було встановлено особу, яка вчинила дану крадіжку. Окрім того, зазначає, що стан запірних механізмів шаф постійно перевіряється, тому всі замки на шафах перебувають в робочому стані.

Крім того, вина обвинуваченої ОСОБА_7 доводиться письмовими доказами матеріалів кримінального провадження у сукупності досліджених судом першої інстанції, які судом визнані допустимими й належними:

-переглянутим відеозаписом з камер спостереження, яким встановлено факт заволодіння обвинуваченою майна, належного потерпілій ОСОБА_9 (т. 1 а.п. 24);

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, згідно якого свідок ОСОБА_10 впізнав обвинувачену, як особу, яка вчинила крадіжка (т.1 а.п. 26-28).

На підставі досліджених доказів, ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), поєднаного із проникненням до сховища, а дії обвинуваченої кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України.

Тож, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зробив правильний висновок про винність ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, винність обвинуваченої підтверджується: показаннями потерпілої та свідка, що їх наведено вище.

Крім показань означених осіб, винуватість ОСОБА_7 , як про те зазначалось, доводиться дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами.

Таким чином, зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.

У вироку суду відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 , досліджених та оцінених із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.

При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Слід зауважити, надано судом першої інстанції й мотивованої оцінки з приводу посилань сторони захисту щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченої, а саме щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_7 як вчинення крадіжки за такої кваліфікуючої ознаки як проникнення у сховище.

Зокрема, судом зазначено у мотивувальній частині вироку, і з вказаним висновком погоджується колегія суддів: « …. з переглянутого відеозапису вбачається, що шафа потерпілої була незамкнена. Однак, від цього функціональне призначення шафи не змінилося. Дані шафи, за своїм призначенням, слугують збереженню особистих речей відвідувачів спортивного клубу та унеможливлюють доступ сторонніх осіб до вмісту даних шаф. Виходячи з вказаного функціонального призначення суд приходить до висновку, що незалежно від того в замкненому чи незамкненому стані перебувала шафа, вона залишається бути сховищем.».

У відповідності до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», п. 22. вирішуючи питання про наявність у діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення в житло, інше приміщення чи сховище, суди повинні мати на увазі таке.

Під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.

Під сховищем слід розуміти певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо.

Слід зауважити, що спосіб проникнення до житла, приміщення, сховища (з подоланням перешкод, безперешкодно, тощо) для кваліфікації злочину за цією кваліфікуючою ознакою значення не має.

Той факт, що дверцята шафи у роздягальні виявились не замкнені, проте закриті, - по-перше, дійсно. не впливає на функціональне призначення шафи, а по-друге, не виключає того факту, що обвинувачена відкрила закриті до цього дверцята та вилучила чужу особисту річ із середини даної шафи.

Тобто, наявний факт вторгнення у місце, відведене для тимчасового зберігання майна (матеріальних цінностей).

Слід зазначити, що правовий висновок з приводу кваліфікації дій обвинуваченого, за подібних обставин кримінального провадження, здійснено Верховним Судом.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 04 липня 2019 року у справі № 607/492/18-к /безпосередньо за змістом судового рішення/: « … Доводи касаційної скарги захисника про відсутність в діях ОСОБА_1 /засудженого/ кваліфікуючої ознаки «проникнення у сховище» у зв`язку з тим, що до шафи, де знаходились пожежні рукави є вільний доступ стороннім особам не ґрунтуються на вимогах закону і матеріалах кримінального провадження, оскільки спростовуються показаннями представника потерпілого ОСОБА_2 , який працює охоронцем у ТОВ «Естерком» і 31 серпня 2017 року, коли він перебував на робочому місці, то виявив при перегляді камер відеоспостереження, що розміщенні у приміщенні, яке належить ТОВ «Естерком» крадіжку пожежного рукава (гідранта) із пожежної шафи, котра зачиняється на ключ. Загалом, викрадення пожежних рукавів вчинено з третього та шостого поверхів коридору, а саме, з пожежних шаф, які були облаштовані замком та зачинялись. Ключі від замків усіх пожежних шаф зберігались у охоронця ТОВ «Естерком». При перегляді відео з камер спостереження чітко видно, що викрадення майна, вчинене засудженим ОСОБА_1.

Дії засудженого за ч. 3 ст. 185 КК України суд кваліфікував правильно.».

У конкретному випадку шафи у жіночій роздягальні спортивного клубу призначені для зберігання особистих речей, облаштовані запірним пристроєм, замком, який зачиняється на ключ, ключі від шаф видаються відвідувачам особисто кожному, метою цього і є встановлення перепони для вільного доступу для особистих речей сторонніх осіб.

Щодо вільного доступу обвинуваченої ОСОБА_7 до шафи з особистими речами потерпілої зауважується наступне.

Шафа потерпілої, як свідчать докази у справі, зокрема, відеозапис камер роздягальні, була закрита, дверці шафи не були відкриті, тобто, фактично, загального доступу до речей потерпілої не було, обвинуваченій також було достеменно відомо, що шафа зачиняється на замок, проте ОСОБА_7 , незважаючи на вказане, все одно вчинила спробу дістатися чужих особистих речей.

Крім того, як свідчить відеозапис камер спостереження з роздягальні, обвинувачена, підійшовши до шафи з речами потерпілої, не просто відчинила дверцята, а доклала до того певних фізичних зусиль, із прикладанням фізичної сили рук та опори тіла, смикнула двері шафи, після чого ті відкрились.

Відтак, з огляду на наведене та беручи до уваги зазначені обставини, колегія суддів вважає, що обвинуваченою ОСОБА_7 вчинено саме крадіжку із проникненням у сховище, і дії обвинуваченої правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України.

Тож, під час перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила порушень закону при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та правильність кваліфікації її дій.

З приводу призначеного ОСОБА_7 покарання, воно призначено обвинуваченій відповідно до вимог закону, за своїм видом і розміром воно є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 й попередження вчинення нових злочинів, і відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
При цьому, відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах Souring v. UK, Shvydka v. Ukraine, Tammer v. Estonia, за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема, вироку місцевого суду, суд першої інстанції, при призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, дотримався вимог закону, роз`яснень Пленуму, та врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, особу обвинуваченої, яка позитивно характеризована, не судима, обставини, які пом`якшують покарання, щире каяття, відшкодування шкоди потерпілій, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З урахуванням даних обставин, судом першої інстанції ОСОБА_7 призначено покарання у межах санкції частини статті обвинувачення, й призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченій є достатнім, належним, відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, принципам виваженості і справедливості, у конкретному випадку є достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченої.
При цьому,суд прийшов до правильних висновків, що у даному випадку є доцільним застосування ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченої від відбування призначеного покарання з випробуванням, надавши можливість виправлення і перевиховання без ізоляції від суспільства.
Відтак, з огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги адвоката свого підтвердження не знайшли і задоволенню не підлягають.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, при перевірці судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції, не виявлено.
За наведених вище обставин, оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін як законний та обґрунтований.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката обвинуваченої ОСОБА_7 ОСОБА_8 , залишити без задоволення.
Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 вересня 2019 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення їй копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4