УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2020 року

м. Київ
справа № 487/220/19
провадження № 51-1937ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2020 року, які постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003641, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, зареєстрованого та проживаючого у тому АДРЕСА_1 , на підставі ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК України) раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
Суть питання
За вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2019 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він у невстановлений в ході досудового розслідування період та час, у невстановленому місці, у невстановленої особи, незаконно придбав вибухові речовини, вибухові пристрої та бойові припаси, а саме: 634 патрони калібру 7,62х39 зразка 1943 року з бронебійно-запальною кулею; 240 військових патронів калібру 5,45 мм з трасуючою кулею; 30 військових патронів калібру 5,45мм з кулями зі сталевою серцевиною; 79 патронів калібру 9 мм до пістолета Макарова; 20 осколкових ручних гранат наступальних РГН, 1 корпус осколкової ручної гранати Ф-1, 1 уніфікований запал ручної гранати модернізованої УЗРГМ; заряд пластичної вибухової речовини на основі конденсованої бризантної вибухової речовини підвищеної потужності гексогену та пластифікатору загальною масою 665,19 грама; пороховий заряд ОГ-9П, який містить 606,30 грама двоосновного нітроцелюлозного (бездимного) пороху; 4 реактивні протитанкові гранати РПГ-22 «Нетто», які в подальшому став зберігати за місцем свого проживання до моменту вилучення співробітниками правоохоронного органу.
Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 21 січня 2020 року змінив вирок місцевого суду, постановив пом`якшити призначене за ч. 1 ст. 263 КК України покарання у виді позбавлення волі до 3 років. В іншій частині вирок суду залишив без змін.

У касаційній скарзі захисник не оспорюючи доведеності винуватості і правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та на невідповідність призначеного останньому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, внаслідок суворості, просить змінити постановлені у кримінальному проваджені судові рішення і призначити засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
На обґрунтування своїх вимог захисник указує на те, що суди першої і апеляційної інстанцій, при призначенні засудженому покарання, належним чином не врахували, те, що він: раніше не судимий, має на утриманні неповнолітнього сина 2004 року народження, проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , за місцем служби характеризується позитивно, є учасником бойових дій, нагороджений грамотою командира в/ч НОМЕР_2 , відзнакою Президента України «За участь в АТО» та іншими нагородами, не перебуває на обліку у лікарів нарколога або психіатра. Також те, що вчинений засудженим злочин, хоч і відноситься до категорії тяжких злочинів, однак є злочином ненасильницького та не корисливого характеру, що на думку захисника, свідчить про низьку суспільну небезпечність засудженого. При цьому суд апеляційної інстанції, як зазначає захисник, не достатньо врахував щире каяття засудженого у вчиненому злочині, відсутність обставин, що обтяжують покарання, відсутність тяжких наслідків від вчиненого злочину та наявність міцних соціальних зв`язків. Вказане, на думку захисника, свідчить про можливість призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 1 ст. 263 КК України відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині захисником не оскаржуються.
Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Відповідно до положень ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином проти громадської безпеки та пов`язаний із незаконним обігом зброї, боєприпасів, вибухових речовин, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія 5 десантно-штурмової роти 2 десантно-штурмового батальйону, за місцем служби характеризується позитивно, є учасником бойових дій, нагороджений грамотою командира в/ч НОМЕР_2 , відзнакою Президента України «За участь в АТО», має відзнаки громадських організацій, має на утриманні неповнолітнього сина 2004 року народження, на обліку у лікарів нарколога або психіатра не перебуває, обставин, які обтяжують або пом`якшують покарання не встановлено.
За таких обставин, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання, наближеного до максимальної межі передбаченої санкцією статті, за якою його засуджено.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду видно, що сторона захисту, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подала апеляційну скаргу, в якій, серед іншого, наводила доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним захисником ОСОБА_4 у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданій апеляційній скарзі, і, вказавши, що суд першої інстанції недостатньо врахував такі обставини, як визнання засудженим вини та його щире каяття у вчиненому злочині, наявність міцних соціальних зв`язків, участь у зоні проведення антитерористичної операції, тобто в зоні бойових дій та наявність чисельних нагород за місцем проходження військової служби, дійшов висновку про необхідність змінення вироку місцевого суду,в частині призначення засудженому покарання. Суд апеляційної інстанції пом`якшив призначене покарання ОСОБА_5 до мінімальної межі передбаченої санкцією статті, за якою його засуджено, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Такий висновок правильним вважає і Верховний Суд.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність такого рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_5 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення апеляційного суду, в частині визначення розміру призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 серпня 2019 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 21 січня 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3