Номер провадження: 11-кп/813/1330/19
Номер справи місцевого суду: 504/1755/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9
розглянувши в закритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.04.2019 року в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч.1 ст.121 КК України, -

встановив:

оскаржуваним вироком районного суду,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Одеса, громадянин України, з середньою-спеціальною освітою, одружений, який має на утриманні неповнолітню дитину, колишній військовослужбовець 1604 дивізіону військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , , раніше не судимий,-
визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років
Обвинуваченого ОСОБА_9 взято під варту в залі суду.
Строк відбування покарання ОСОБА_9 рахується з 10.04.2019 року. У відповідності до ч.5 ст.72 КК України обвинуваченому зараховано в строк відбування покарання строк його перебування під вартою з 21.04.2015 року по 12.09.2018 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави в особі Міністерства оборони України, Військово-медичного клінічного центру Південного регіону 10299 (десять тисяч двісті дев`яносто дев`ять) грн.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 в якості відшкодування моральної шкоди 200000 (двісті тисяч) грн..
Згідно з оскаржуваним вироком суду ОСОБА_9 визнаний винним за те, що у період з 27 березня 2014 року до 17 березня 2015 року старшина ОСОБА_9 проходив військову службу за мобілізацією на посаді командира відділення бойового управління радіотехнічної батареї 1604 дивізіону військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), який дислокується у АДРЕСА_2 . Разом із ним у період з 07 жовтня 2013 року по 15 жовтня 2014 року військову службу за контрактом на посаді водія-електрика радіостанції радіотехнічної батареї 1604 дивізіону військової частини НОМЕР_1 проходив солдат ОСОБА_7 , для якого ОСОБА_9 був начальником за військовим званням. Будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , відповідно до вимог ст. ст. 9,11, 49, 50, 125, 126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ОСОБА_9 був зобов`язаний поважно відноситись до службовців, додержуватись правил військової ввічливості, поважати чужу гідність, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від їх вчинення товаришів по службі. Діючи на порушення наведених статутних вимог у липні 2014 року старшина ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин: 0 21-й годині 18 липня 2014 року, перебуваючи на адміністративній території 1604 дивізіону військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , старшина ОСОБА_9 побачив солдата ОСОБА_7 , який сидів на лавочці на надав йому вказівку убути у приміщення казарми дивізіону, яку солдат ОСОБА_7 відмовився виконати. Після цього, будучи у стані алкогольного сп`яніння, прагнучи продемонструвати солдату ОСОБА_7 свою перевагу над ним, утвердити власний авторитет у військовому колективі, ОСОБА_9 повторно висловив зазначену вимогу на адресу ОСОБА_7 поєднавши його з погрозою застосування до нього фізичного насильства. У свою чергу ОСОБА_7 у коректній формі висловив ОСОБА_9 своє незадоволення такою поведінкою, та побоюючись застосування до себе фізичного насильства, убув у приміщення казарми 1604 дивізіону військової частини НОМЕР_1 , де шикувався особовий склад для проведення вечірньої перевірки. Після цього, будучи незадоволеним такою поведінкою ОСОБА_7 , старшина ОСОБА_9 прослідував у приміщення казарми 1604 дивізіону військової частини НОМЕР_1 для участі у проведенні вечірньої перевірки. Увійшовши у приміщення казарми, 21-й годині 18 липня 2014 року, старшина ОСОБА_9 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, прагнучи покарати ОСОБА_7 за його неналежну поведінку із старшими за військовим званням, а також утвердити свій авторитет перед ОСОБА_7 та іншими військовослужбовцями військової служби за контрактом дивізіону, на порушення наведених вище статутних обов`язків, підійшов до ОСОБА_7 та наніс йому один сильний удар долонею лівої руки в область шиї та одразу після цього один сильний удар кулаком правої руки в область порожнини живота, заподіявши останньому тяжке тілесне ушкодження у вигляді закритої травми черевної порожнини у вигляді чрезкапсульного розриву селезінки, який супроводжувався активною внутрішньочеревною кровотечою. Після застосування насильства старшина ОСОБА_9 пред`явив ОСОБА_7 претензії з приводу неналежної поведінки зі старшим за військовим званням і віком та встав у стрій військовослужбовців, призваних за мобілізацією. О 22 годині того ж дня солдат ОСОБА_7 відчуваючи сильний фізичний біль в області черевної порожнини, звернувся за медичною допомогою до травматологічного пункту 29 міської поліклініки та у подальшому до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону, де о 24-й годині 18 липня 2014 року йому була проведена операція по видаленню селезінки.
Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 невинуватим в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України у зв`язку з відсутністю доказів винуватості ОСОБА_9 . В обґрунтування апеляційної скарги, захисник посилається на невірну оцінку районним судом досліджених доказів, неповноту судового розгляду, яка полягає в недосліджені всіх письмових доказів та показань свідків.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Прокурором подані заперечення на апеляційну скаргу, в яких він посилається на законність, обґрунтованість та вмотивованість вироку, просить апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити; прокурора та потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

У відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зміст оскаржуваного вироку та матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, повно та всебічно перевірив надані сторонами кримінального провадження докази, дав їм належну оцінку у сукупності, та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.
Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту та матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дав повну і належну оцінку дослідженим доказам в їх сукупності та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 .
Апеляційний суд вважає вирок суду законним, обґрунтованим та мотивований, з огляду на таке.
Так, в обґрунтування висновку про доведеність вини ОСОБА_9 районний суд у вироку послався на показання потерпілого, свідків, письмові докази, які вказують на доведеність винуватості обвинуваченого та які досліджені були судом в повному обсязі.
Доводи захисника про невірну оцінку районним судом наданих стороною обвинувачення доказів та недопустимість деяких доказів, спростовуються матеріалами кримінального провадження та змістом вироку, в якому містяться посилання на всі досліджені докази, які вказують на винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Твердження сторони захисту про недостатність вжиття районним судом заходів щодо перевірки версії отримання потерпілим тілесних ушкоджень за інших обставин, є непереконливими, оскільки суд з достатньою повнотою мотивував у вироку своє рішення в частині відхилення таких доводів захисту. На стадії апеляційного розгляду сторона захисту не надала суду інших доказів, які б спростовували висновки суду в цій частині.
Посилання сторони захисту на непослідовність показань потерпілого щодо обставин події злочину також є безпідставними, оскільки як в районному суді, так і під час апеляційного перегляду вироку потерпілий ОСОБА_7 дав раціональне пояснення чому на начальній стадії досудового розслідування його покази були непослідовними і такий розвиток подій стороною захисту не спростований.
Так, потерпілий ОСОБА_7 пояснив, що після отримання травми від обвинуваченого ОСОБА_9 , він був у шоковому стані та достатньо свідомо не розумів, що з ним відбувається, а тому під час перебування у травмпункті № НОМЕР_3 не повідомляв щодо обставин отримання тілесних ушкоджень.
Потерпілий ОСОБА_7 повідомив суду, що лише після проведення операції розповів про реальні події, які мали місце 18 липня 2014 року під час його конфлікту з обвинуваченим в результаті якого він отримав від обвинуваченого тілесні ушкодження. При цьому, потерпілий пояснив, що після вказаної події він піддавався постійному тиску з боку керівництва військової частини з метою уникнення ними відповідальності.
Доводи сторони захисту відносно неналежності та недопустимості як доказів показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є безпідставними, оскільки як було встановлено районним судом вказані особи були першими, хто дізнався від потерпілого про подію злочину, а тому у відповідності до положень ст.65, 97 КПК України їх показання є належними доказами, які кореспондуються з сукупністю інших доказів, які доводять вину обвинуваченого.
Посилання сторони захисту на недопустимість як доказів протоколів слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , з посиланням на те, що вказані особи не були допитані під час судового розгляду та клопотання про допит вказаних осіб апеляційним судом є безпідставними, оскільки сторона захисту під час апеляційного розгляду не заперечувала того факту, що районним судом були вжиті всі заходи щодо допиту цих свідків, але забезпечити їх прибуття до суду не виявилося можливим. Разом з цим, стороною захисту не спростовано, що протоколи слідчих експериментів були складені у відповідності до вимог ст.240 КПК України. Стороною захисту не надано доказів, які, з урахуванням положень Глави 4 КПК України, давали б апеляційному суду підстави для визнання цих доказів недопустимими. За таких підстав, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду щодо належності та допустимості цих доказів.
Доводи сторони захисту щодо існування сумнівів відносно показань свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 є безпідставними, оскільки районний суд у вироку з достатньою повнотою дав оцінку цим показам, пославшись на їх послідовність та визнав їх такими, які в сукупності з іншими доказами доводять вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину. Суд відхиляє доводи сторони захисту щодо нібито існуючих неточностей та розбіжностей у показаннях цих свідків, адже ці свідчення є послідовними та логічними. Обґрунтованих підстав для сумніву в правдивості показань цих свідків судами першої та апеляційної інстанції не встановлено, не наведено таких і в апеляційній скарзі захисника.

Твердження сторони захисту про неврахування районним судом показань свідка ОСОБА_20 відносно того, що свідок ОСОБА_16 не міг перебувати на вечірній повірці, а повинен був знаходитися в іншому місці, а тому не міг бути свідком події, просовуються висновком районного суду. Так, у вироку суд з достатньою повнотою мотивував своє рішення в цій частині, зокрема пославшись на показанням потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_16 та дослідженим судом журналом вечірньої перевірки, відповідно до яких ОСОБА_16 був на місці події злочину. При цьому, слід звернути увагу, що свідок ОСОБА_20 на стадії досудового розслідування не допитувався, та під час виконання вимог ст.290 КПК України сторона захисту не заявляла про існування цього свідка.
Апеляційний суд визнає безпідставними посилання сторони захисту на неврахування районним судом показань свідка ОСОБА_21 , оскільки районний суд мотивував своє рішення в цій частині, а сторона захисту не надала апеляційному суду доказів, які б спростовували висновок районного суду в цій частині.
Посилання сторони захисту на безпідставність визнання належними та допустимими доказами висновку судово-медичної експертизи №686 від 17.01.2015 року та показань експерта ОСОБА_22 є непереконливими, оскільки районний суд у вироку дав належну оцінку цим доказам з достатньою повнотою мотивувавши своє рішення. Сторона захисту не надала апеляційному суду доказів, які б спростовували висновок районного суду в цій частині
Доводи сторони захисту про безпідставність визнання допустим доказом протоколу огляду компакт-диску «DVD-R» на якому зафіксована розмова між матір`ю потерпілого та ОСОБА_9 , відповідно до якого під час розмови останній не заперечував своєї причетності до скоєння злочину, є безпідставними, оскільки сторона захисту, чого не заперечував захисник під час апеляційного розгляду, не заявляла в районному суді клопотання про дослідження цього запису. Крім того, посилання захисника на те, що цей відеозапис був отриманий в порушення положень ст.87 КПК України та 307 ЦК України, є також безпідставними, оскільки сторона захисту не спростувала доводи прокурора про те, що зазначений відеозапис був здійснений на мобільний телефон, відкрито та свідомо для ОСОБА_9 , який розумів що відбувається відео фіксація розмови.
Таким чином, апеляційний суд констатує, що всі доводи апеляційної скарги захисника зводяться до його незгоди з висновками районного суду щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку, але при цьому захисник не наводить переконливих доводів, які б зобов`язували апеляційний суд або давали можливість повторно дослідити докази по справі, з огляду на таке.
За змістом ч.3 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції, за клопотанням учасників судового провадження, зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Разом з цим, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та вимоги щодо скасування вироку, ініціюючи клопотання про повторне дослідження доказів з посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповноту відображення у вироку досліджених судом доказів, захисник та обвинувачений, всупереч положенням ч.3 ст.404 КПК України, не навели суду переконливих доказів відносно того в чому полягала неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, які були встановлені під час судового розгляду.

Зокрема, клопотання захисника про повторне дослідження доказів по справі зводиться до формальних та загальних посилань на невірну оцінку доказів та невірне відображення показань допитаних судом свідків.

Разом з цим, захисник, посилаючись на неповне відображення показань свідків у вироку, не надав апеляційному суду доказів на підтвердження цих обставин, а саме не зазначив який саме свідок, в якому саме засіданні районного суду давав відповідні показання, які не знайшли свого відображення у вироку, та які б спростовували висновок районного суду щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що захисник та обвинувачений не заперечували того факту, що відображені у вироку показання допитаних судом свідків, дійсно надавалися свідками, але посилалися при цьому лише на те, що вони не в повній мірі відповідають повному змісту показань, які були надані свідками.

Однак, апеляційний суд зазначає, що незгода сторони захисту з способом формулювання судом показань свідків у вироку, зокрема з тим, що у вироку не відображений дослівний зміст показань допитаних судом свідків, не свідчить про невідповідність зазначених у вироку доказів фактичним обставинам, які були встановлені судом, оскільки зміст показань свідків та аналіз наведених у вироку письмових доказів, в своїй сукупності сформульовані судом достатньо логічно, послідовно та в повній мірі вказує на те, що суд з достатньою повнотою дослідив докази, надав їм належну оцінку та зробив правильний висновок про доведеність наявності в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину. При цьому, апеляційний суд звертає увагу що зайва деталізація пояснень свідків у вироку, а саме викладення їх дослівного змісту особливо в частині пояснення обставин які не мають доказового значення, не відповідає положенням ст.374 КПК України.

З урахуванням наведених обставин апеляційний суд залишив без задоволення клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів, які були предметом дослідження під час судового розгляду в районному суді, оскільки стадія апеляційного перегляду не може зводитись до проведення повторного судового розгляду кримінального провадження лише з підстав того, що сторона захисту не згодна з висновками районного суду та оцінкою судом доказів.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на які в своїй апеляційній скарзі посилається захисник, навів їх детальний аналіз та з достатньою повнотою надав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.
За таких умов, враховуючи відсутність належного обґрунтування стороною захисту клопотання щодо повторного дослідження доказів по справі та відповідного доведення своїх доводів, колегія суддів констатує, що апеляційний суд вичерпав всі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема перевірки доводів апеляційної скарги, а з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК України, у відповідності до яких на суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального процесу щодо повторного дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, у апеляційного суду відсутні законні підстави повторно досліджувати докази в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд вважає, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК України. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.
Тобто, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.
Також апеляційний суд наголошує, що положення ч. 1 ст. 404 КПК України ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги стільки рішення»).
Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги, з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.
Так, згідно з положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, лише у визначених законом випадках, якими є: 1) наявність відповідного клопотання учасників кримінального провадження; 2) у разі існування обставини, встановлені під час кримінального провадження, судом першої інстанції досліджено не повністю або з порушеннями. Також ч. 3 ст. 404 КПК України передбачає право апеляційного суду дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, за двох умов: 1) наявність відповідного клопотання учасників кримінального провадження; 2) про дослідження цих доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або такі докази стали відомі після ухвалення оскаржуваного судового рішення.
Отже, слід констатувати, що відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскаржуваному вироку судом дана оцінка всім доказам, на невірну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч.3 ст.404 КПК України.
Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі».

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК України, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положенням зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

За наведених вище обставин, доводи сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та доказам у кримінальному провадженні, яким на думку захисту судом першої інстанції дана невірна оцінка, з урахуванням відсутності обґрунтованого належним чином клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів, апеляційний суд визнає декларативними та безпідставними та такими, що не підтверджуються доказами.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч.1 ст.404 КПК України, оскільки апеляційна скарга сторони захисту не містить у собі доказів про існування підстав для скасування оскаржуваного вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК України, відсутні підстави для скасування вироку суду, а тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.10.2019 року відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого за ч.1 ст.121 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4