Дата документу 19.02.2020 Справа № 328/3399/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/694/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 328/3399/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції з Токмацьким районним судом Запорізької області та Державною установою «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)», матеріали контрольного кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Чернігівського районного суду Запорізької області від 14 січня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Чернігівського районного суду Запорізької області від 14 січня 2020 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Токмака Запорізької області, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , утримується в ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11)», обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, по 13 березня 2020 року включно, з визначенням застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 42 040 грн., та з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 та 3 ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі внесення застави, а також відмовлено у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Чернігівського районного суду Запорізької області від 14 січня 2020 року та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Захисник вважає, що заявлені прокурором у клопотанні та встановлені судом ризики, передбачені п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не підтверджені жодними доказами, з урахуванням повного визнання ОСОБА_7 свої вини у вчиненому, наявності у нього постійного місця проживання, його стану здоров`я та необхідності постійної сторонньої допомоги, міцних соціальних зв`язків, оскільки він проживав разом з хворим батьком, який знаходився на його утриманні, тривалості тримання під вартою з 21 лютого 2019 року та можливості тривалого судового розгляду, виходячи з кількості обвинувачених та епізодів обвинувачення.

Також, на думку апелянта, наявність у ОСОБА_7 судимостей автоматично не свідчить про ймовірність вчинення ним нових злочинів.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З наданих апеляційному суду матеріалів вбачається, що на розгляді Чернігівського районного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 186, ч. 2, ч. 3, ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Під час судового розгляду у даному кримінальному провадженні прокурором було заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, яке було задоволено судом першої інстанції.

З таким рішенням суду погоджується й колегія суддів, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

При вирішенні питання щодо законності рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, колегія суддів бере до уваги наявність певних особливостей, які істотно відрізняють порядок перевірки судового рішення у кримінальному провадженні, яке знаходиться на розгляді суду, від аналогічних рішень слідчого судді, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Як вбачається із матеріалів контрольного провадження, питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою було вирішене на стадії судового розгляду, тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на її заміну висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд, на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.

Отже, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового провадження, особливо на початкових етапах цього провадження, та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто, основною метою продовження застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії підготовчого (судового) розгляду фактично є забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується.

Суд першої інстанції, перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, правильно встановив, що заявлені ризики, передбачені п. 1 та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 , будучи раніше судимим за вчинення злочинів, у тому числі, проти власності, знов обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення проти власності, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, санкцією якого передбачено покарання від трьох до шести років позбавлення волі, що негативно впливає на репутацію обвинуваченого та свідчить про стабільність його антисуспільної поведінки, не одружений, не має на утриманні малолітніх (неповнолітніх) дітей чи осіб похилого віку, не працює та не має стабільного джерела доходу.

Наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, оскільки він проживав разом з хворим батьком, та стан здоров`я ОСОБА_7 , на що посилається захисник в апеляційній скарзі, як вважає колегія суддів, жодним чином не вплинула і не стала стримуючим фактором у поведінці обвинуваченого, не спростовує і не зменшує достатньою мірою ризики, що стали підставою для застосування та продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який є превентивним заходом та має на меті припинити та запобігти ймовірним ризикам у майбутньому.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що потреба ОСОБА_7 за станом здоров`я у постійній сторонній допомозі та знаходження на його утриманні хворого батька, на що звертає увагу апелянт, не підтверджені жодними відомостями, при цьому, не додані вони й захисником до апеляційної скарги.

З огляду на вказані обставини, обґрунтованими є ризики того, що в разі застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, останній може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, що унеможливлює застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, про що захисником заявлена вимога в апеляційній скарзі.

Посилання апелянта на можливість тривалого судового розгляду провадження щодо ОСОБА_7 , який тримається під вартою, з урахуванням кількості обвинувачених та епізодів обвинувачення, є лише припущенням захисника, яке не впливає на правильність прийнятого судом рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з`ясувавши і дослідивши всі обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, врахувавши характер і ступінь суспільної небезпечності кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , дані про особу обвинуваченого, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, обґрунтовано продовжив строк тримання ОСОБА_7 під вартою, навівши в ухвалі мотиви прийнятого ним рішення.

Підстави, на які послався суд першої інстанції, виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду по доводам апеляційної скарги захисника.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Чернігівського районного суду Запорізької області від 14 січня 2020 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, по 13 березня 2020 року включно, з визначенням застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 42 040 грн., та з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 та 3 ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі внесення застави, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: