КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

15 липня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2020 року, у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луганськ, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тарасівка, Скадовського району Херсонської області, раніше судимого: - 22.01.2009 року вироком Скадовського районного суду Херсонської області за ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України до 5 років позбавлення волі, звільненого від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України на 2 роки; - 25.07.2017 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 70 КК України до 7 років 4 місяців 4 днів позбавлення волі з конфіскацією всього майна, належного на праві власності, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_9 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу.

Цією ж ухвалою продовжено строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 30 травня 2020 року включно.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції зазначив про те, що оцінюючи реальність існування ризику переховування обвинувачених від суду, суд не має права ігнорувати суворість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними у вчиненні інкримінованих діянь.

Крім того, як зазначено в ухвалі суду, з огляду на суспільну небезпечність інкримінованих обвинуваченим злочинів, суд, не дивлячись на наявність у обвинувачених певних сімейних зв`язків, постійного місця реєстрації, вважає обґрунтованим висновок про наявність високої ймовірності вчинення останніми поза процесуальних дій, спрямованих на переховування від суду, з метою створення перешкод судовому розгляду або ж загрози суспільству.

Також, враховано судом, те, що ОСОБА_7 неодноразово судимий, а ОСОБА_5 на теперішній час обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187, ч. 4 ст. 296 та ч. 1,2 ст. 263 КК України, і судовий розгляд здійснюється Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області, що обґрунтовано свідчить про актуальність ризику вчинення ними іншого кримінального правопорушення.

Вказується в ухвалі суду і на те, що відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК України, суд не визначає розмір застави, оскільки злочин, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , вчинений із застосуванням насильства.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01.04.2020 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 та постановити нову ухвалу і застосувати до ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, а саме: домашній арешт чи особисте зобов`язання.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що оскаржувана ухвала постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, є необґрунтованою та невмотивованою, що є порушенням вимог ст. 370 КПК України.

Зокрема, як зазначає апелянт, в даному кримінальному провадженні не доведено обґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувачення останнього не підтверджено жодними матеріалами провадження.

Крім того, як вказує апелянт, аналіз доказів, прямо не вказують на причетність до кримінального правопорушення ОСОБА_5 , але в порушення чинного КПК України, суд постановляючи оскаржувану ухвалу не прийняв це до уваги та взагалі не взяв до уваги жодні докази та доводи сторони захисту.

Як вважає апелянт, у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 відсутня «розумна підозра», як з точки зору фактичних підстав для підозри, так і з точки зору правової кваліфікації діянь, йому інкримінованих.

Звертає увагу апелянт і на те, що відсутні будь-які докази усвідомлення ОСОБА_5 наявності злочинної організації, тим більше усвідомлення участі у вчинюваних злочинною організацією злочинах та відсутні будь-які докази узгодженості дій ОСОБА_5 з іншими особами, які органи досудового слідства вважають керівництвом злочинної організації, і зовсім не обґрунтовано, не зазначено та не встановлено мотиву скоєння умисного вбивства ОСОБА_10 та мети, а саме: бажання настання смерті ОСОБА_10 .

Отже, як вважає апелянт, у зв`язку з відсутністю будь-яких достовірних доказів, щодо скоєння ОСОБА_5 кримінального правопорушення, пред`явлена йому підозра є суто нічим не обґрунтованим припущенням сторони обвинувачення, і не може вважатись «розумною» в розумінні ст. 5 параграфу 1 (с) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Не підтверджено жодними даними, на думку апелянта, і наявність ризику того, що ОСОБА_5 буде незаконно впливати на свідків, і жодним доказом не підтверджено, що будь-хто з підозрюваних знаходиться під впливом або тиском ОСОБА_5 чи знаходиться у матеріальній або службовій залежності від нього.

Крім того, звертає увагу апелянт на те, що суд, постановляючи оскаржувану ухвалу, не дотримався вимог ст. 178 КПК України, у тому числі не врахував в повній мірі та належним чином міцність соціальних зв`язків ОСОБА_5 , обставин, які характеризують його особу, зокрема, те, що він не судимий, за місцем мешкання характеризується позитивно, має винагороди, на утриманні у нього знаходяться батьки, та він піклується про неповнолітню доньку, 2003 року народження, а також те, що у нього є цивільна дружина.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 також подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01.04.2020, якою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 та ухвалити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід ОСОБА_7 з утримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Як зазначає апелянт, оскаржувана ухвала є такою, що суперечить вимогам ст. 177, 178, 183, 370 КПК України.

Зокрема, як вказує апелянт, суд, виносячи ухвалу 01.04.2020, за відсутності будь-якого клопотання прокурора, фактично виконав функцію прокурора в даному кримінальному провадженні та сам розглянув свою ж заяву.

Крім того, як звертає увагу апелянт, обвинувачення ОСОБА_7 не підтверджено матеріалами кримінального провадження, а його незаконне затримання, як вважає апелянт, мало мету примусити ОСОБА_7 зізнатись у злочині чи свідчити проти інших осіб або з метою отримання від нього фактів чи інформації, які можуть служити підставою для обґрунтованої підозри.

Також апелянт зазначає про те, що ОСОБА_7 обвинувачується у співучасті у злочині, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 27 КК України, проте, ніяких доказів з приводу цього, матеріали кримінального провадження не містять, а щодо обвинувачення ОСОБА_7 за п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, це є припущення слідчого, які ґрунтуються лише на тому, що ОСОБА_7 виконував роль охоронця, і у зв`язку з відсутністю можливості розкрити цей злочин, держава вирішила притягнути до відповідальності будь-кого.

Вказує апелянт серед іншого і на те, що прокурор не навів жодної підстави, що існує хоча б один ризик, передбачений ст. 177 КПК України, хоча при цьому, і вказав прокурор, що ризики не процесуальної поведінки залишаються, та зазначив, що злочин, який інкримінується ОСОБА_7 є особливо тяжким, у зв`язку з чим, він може переховуватись від суду, щоб уникнути покарання, проте, як вважає апелянт, врахування тяжкості покарання хоча і відповідає практиці Європейського суду з прав людини, при цьому цей факт не є визначальним.

Звертає увагу апелянт на те, що суд не взяв до уваги того, що злочин було скоєно 23.03.2017, і ОСОБА_7 проживав зі своєю родиною та ніде не переховувався, користувався постійно одним номером мобільного зв`язку, а через 5 місяців, без ухвали суду був незаконно затриманий у м. Харкові.

Крім того, зазначає апелянт і про те, що жодний із свідків, допитаних під час судового розгляду, не вказав на ОСОБА_11 , як на особу причетну до злочину, і всі свідки, яких прокурор запрошував до суду допитані та спростовують версію обвинувачення, а надана суду відео фіксація підтвердила, що у час та дату скоєння злочину, особа схожа на ОСОБА_7 знаходилась у дворі будинку АДРЕСА_4 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення захисника обвинувачених ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисників обвинувачених, та просив залишити їх без задоволення; перевіривши надані в копіях матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 цього Кодексу, на суд покладено такий самий обов`язок, а саме, до спливу продовженого строку, повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Перевіривши доводи апеляційних скарг захисників обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 квітня 2020 року в частині продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинувачених під вартою, а тому, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини з якими закон пов`язує можливість, як застосування, так і продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в тому числі наявність ризиків, які давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_7 можуть здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, підстави для скасування оскаржуваної ухвали в частині, що стосується продовження запобіжного заходу, відсутні.

З огляду на це, посилання захисників обвинувачених в апеляційних скаргах на те, що ухвала суду про продовження ОСОБА_5 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необґрунтованою, невмотивованою та постановленою з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, не можуть бути визнані безумовними підставами для скасування ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 01 квітня 2020 року, оскільки суд апеляційної інстанції вважає її законною та обґрунтованою.
При цьому, незважаючи на доводи апеляційних скарг про те, що прокурором не наведено жодної підстави з приводу існування хоча б одного ризику, передбаченого ст. 177 КПК України та на те, що суд, постановляючи оскаржувану ухвалу, не дотримався вимог ст. 178 КПК України, не врахувавши в повній мірі міцності соціальних зв`язків ОСОБА_5 , обставин, які характеризують його особу, зокрема того, що він не судимий, за місцем мешкання характеризується позитивно, має винагороди, на утриманні у нього знаходяться батьки, та він піклується про неповнолітню доньку, а обвинувачений ОСОБА_11 проживав зі своєю родиною та ніде не переховувався, користувався постійно одним номером мобільного зв`язку, колегія суддів не може погодитися з тим, що кожен з обвинувачених утримується під вартою без достатніх на то підстав або без вмотивованого рішення суду, з огляду на таке.

У рішеннях Європейського суду з прав людини, в тому числі тих, на які посилаються апелянти, зазначається не лише про те, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя, не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку, а й про те, що наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , суд першої інстанції, враховуючи конкретні обставини даної судової справи, цілком правомірно виходив з того, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, у звязку з чим визнав за необхідне продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинувачених.
Наведені в апеляційних скаргах дані про особу кожного із обвинувачених, самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до них іншого, більш мякого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту.

При цьому, питання щодо наявності чи відсутності достатніх та беззаперечних доказів того, що саме ОСОБА_5 та ОСОБА_7 вчинили інкриміновані їм злочини, є предметом дослідження безпосередньо судового розгляду в суді першої, а не предметом апеляційного перегляду рішення суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Отже, за висновком колегії суддів, приймаючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про особу кожного із них, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.
У зв`язку з вищенаведеним, приймаючи до уваги відсутність будь-яких порушень норм КПК України з боку суду першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає необхідним, за наслідками апеляційного розгляду, прийняти рішення, яким ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2020 року про продовження ОСОБА_5 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 30 травня 2020 року, залишити без змін, а апеляційні скарги їх захисників відповідно адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_8 без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 01 квітня 2020 року, відповідно до якої суд продовжив строк дії застосованого до обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 30 травня 2020 року включно, без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/2070/2020

Категорія: ч. 5 ст. 27, п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_12

Доповідач - суддя ОСОБА_1