Дата документу 29.11.2019 Справа № 310/8383/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/8383/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/1153/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 170 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

апелянта ОСОБА_7 , її представника - адвоката ОСОБА_8 , третьої особи ОСОБА_9 в режимі відеоконференції з приміщення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 1 листопада 2019 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002947 від 21.10.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 190 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, старший слідчий СВ Бердянського BП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 за погодженням із прокурором звернулася до суду з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженню, яке обґрунтовується наступним.
За версією органу досудового розслідування, ОСОБА_11 діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з ОСОБА_9 з метою шахрайського заволодіння майном ОСОБА_12 , заволоділи його трикімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , де останній проживав і був зареєстрований, і ці дії були поєднані з незаконним позбавленням волі ОСОБА_12 , за наступних обставин.
ОСОБА_12 , внаслідок збігу тяжких обставин: смерті матері та брата, а також відсутності можливості оплачувати трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки йому перестали виплачувати пенсію, розповідав сусідам про намір продати указану квартиру та придбати однокімнатну.

В один з днів липня 2019 року, більш детально слідством не установлено, ОСОБА_13 за попередньою змовою з ОСОБА_9 , з метою шахрайського заволодіння майном потерпілого - його житлом, а як встановлено слідством, для обох з них ця діяльність є одним із основних джерел доходу, останні для досягнення наміру, бажаючи увійти в довіру до потерпілого ОСОБА_12 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, познайомилися з останнім і, користуючись тим, що потерпілий малозабезпечений громадянин, стали періодично приїжджати за місцем проживання потерпілого, пригощаючи ОСОБА_12 спиртними напоями та при цьому вели розмову про продаж належної йому квартири з купівлею іншої. Хоча наміру купувати потерпілому інше житло не мали. При цьому ОСОБА_11 цікавився з ким мешкав потерпілий, хто прописаний у квартирі, наявністю родичів, а ОСОБА_9 правоустановчими документами. З метою відшукання документів, указаними особами проведено огляд його квартири. Не знайшовши як правоустановчі, так і ті, що посвідчують особу ОСОБА_12 документи, указані особи діючи з умислом спрямованим на заволодіння квартирою потерпілого, сприяли останньому у вступі у спадщину та оформленні паспорту, яким після виготовлення та отримання ОСОБА_12 в Бердянському ВП ГУ ДМС України в Запорізькій області незаконно заволодів ОСОБА_14 .

Продовжуючи діяти з єдиним умислом, спрямованим на шахрайське заволодіння квартирою ОСОБА_12 , у приватного нотаріуса оформили право на спадщину за ОСОБА_12 на квартиру по АДРЕСА_1 , а також від імені ОСОБА_12 довіреність на ОСОБА_9 та ОСОБА_15 щодо продажу цієї квартири. З метою усунення перешкод для подальшого шахрайського заволодіння квартирою ОСОБА_12 в липні 2019 року, більш детальна дата на цей час слідством не установлена, діючи умисно за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, з метою не допустити можливості ОСОБА_12 , від якого вже отримано розписку про отримані за продаж квартир гроші, перешкодити реалізувати їхній умисел на заволодіння квартирою, а також звільнити квартиру від речей потерпілого, маючи на руках вищевказану довіреність від ОСОБА_12 , під вигаданим приводом запропонували потерпілому, проїхатися з ними на автомобілі за місто, подивитись житло, яке вони йому куплять, але фактично робити цього не мали наміру.

В один з днів, після оформлення спадщини, довіреності та виписки ОСОБА_12 із квартири до нього приїхав ОСОБА_11 сказав збирати речі, він переїздить. ОСОБА_12 сів в автомобіль фольксваген темного кольору, держзнак він не запам`ятав, після чого цього ж дня, точний час в ході судового слідства не встановлено, був доставлений в закинутий будинок по АДРЕСА_2 .

ОСОБА_11 , який діючи за попередньому змовою, групою осіб, із корисливих мотивів з ОСОБА_9 , з метою шахрайського заволодіння квартирою ОСОБА_12 , усунувши перешкоди в її продажу з боку ОСОБА_12 , якого вивезли та утримували ізольовано в закинутому будинку, за домовленістю з ОСОБА_9 виставили, в тому числі через сайт ОЛХ, залишивши контактний телефон ОСОБА_9 , як продавця.

Знайшовши покупців на квартиру, прийнявши від них завдаток, 18.10.2019 за участю ОСОБА_9 підписано документи з купівлі продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , внаслідок чого вона вибула з власності потерпілого, всупереч його волі, чим останньому спричинено збитки у особливо великих розмірах.

Крім того, ОСОБА_11 діючи умисно, із корисливих мотивів, за попередньою змовою з ОСОБА_9 та бажаючи шахрайським шляхом заволодіти квартирою ОСОБА_12 , який внаслідок збігу тяжких обставин: смерті матері та брата, а також відсутності можливості оплачувати трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 оскільки йому перестали виплачувати пенсію, почав розповідати сусідам про намір продати указану квартиру та придбати однокімнатну.

В один із днів липня 2019 року, після оформлення спадщини за ОСОБА_12 на квартиру по АДРЕСА_1 , довіреності від імені ОСОБА_12 на ОСОБА_9 та ОСОБА_15 , а також виписки ОСОБА_12 із квартири за вказаною адресою, до нього приїхав ОСОБА_11 , який сказав збирати речі, оскільки він переїздить. ОСОБА_12 , будучи введений в оману справжністю намірів ОСОБА_11 , сів в автомобіль фольксваген темного кольору, держзнак він не запам`ятав, після чого цього ж дня, точний час в ході судового слідства не встановлено, був доставлений в закинутий будинок по АДРЕСА_2 , який знаходиться в полі, на значній відстані від громадської інфраструктури. Оскільки потерпілий був без документів, якими незаконно заволоділи ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , дороги додому не знав та і не знав наскільки далеко він вивезений від м. Бердянська, а також через те, що ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , особливо в вересні-жовтні поточного року дуже рідко приїздили та привозили мало їжі, яких хватало на день два, а найдовше указані особи не приїздили близько двох тижнів, і будучі без води та їжі, він вимушений був харчуватися шипшиною та пити воду з річки. Внаслідок утримування у виснажливих для людського організму умовах (без їжі, води, у холодному приміщенні), не знаючи дороги додому, потерпілий бажав, але не зміг залишити указаний будинок, а зрозумівши протиправні наміри ОСОБА_11 та ОСОБА_9 щодо його квартири, про отримання грошей від продажу якої він написав ще влітку 2019 року, не бажаючи більше перебувати в указаному будинку, він прохав указаних осіб відвезти його до міста та лікарні, але його прохання були залишені поза увагою, і він утримувався у вказаному будинку до 21.10.2019 до часу поки місце його знаходження не було встановлено під час досудового розслідування та звільнено з будинку.

Установлено, що 18.10.2019 приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_16 проводилось нотаріальне посвідчення договору купівлі продажу квартири, власником якої є ОСОБА_12 , було підписано документи договір купівлі-продажу квартири, проте реєстраційні дії з реєстрації права власності проведено не було.

Як встановлено досудовим розслідування, ОСОБА_9 під час скоєння злочинів користувався автомобілем марки Мазда, модель 2, 2008 року випуску, номер кузова (вінкод) НОМЕР_1 , держаний номерний знак НОМЕР_2 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 належить ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є дружиною ОСОБА_9 .

Підставами для арешту вказаного автомобілю слідчий у клопотанні зазначив, що він був предметом злочину, вчиненого ОСОБА_9 та ОСОБА_17 , які з метою шахрайського заволодіння майном ОСОБА_12 , - його трикімнатною квартирою та незаконного позбавлення волі, перевозили його на автомобілі ОСОБА_9 , що встановлено в ході слідства.

Метою накладення арешту на автомобіль слідчий зазначив збереження його в якості речового доказу, забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації.

Слідчий суддя погодився із клопотанням слідчого, врахувавши, що арешт на транспортний засіб накладається з метою збереження його як речового доказу у кримінальному провадженні, забезпечення можливості відшкодування шкоди, завданої злочином, та забезпечення можливої конфіскації майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді скасувати, відмовити у задоволенні клопотання слідчого у повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що слідчим суддею встановлено, що квартира потерпілого не вибула з його власності, та останньому не завдано жодних збитків, пов`язаних із відчуженням квартири.

Зазначає, що суд в порушення п.2 ч. 1 ст. 372 КПК України не надав оцінки всім доказам та не навів жодних мотивів неврахування певних доказів, перелік яких наводить апелянт. За вказаного вважає ухвалу слідчого судді необґрунтованою.

Вважає невстановленим те, що ОСОБА_9 під час скоєння злочинів користувався вказаним автомобілем.

Крім того, в клопотанні слідчий зазначив, що автомобіль Мазда є предметом злочину, у зв`язку із чим автомобіль не відповідає ознакам речового доказу, наведеним у ст. 98 КПК України.

Вказує на те, що накладання арешту на майно з метою можливої конфіскації як виду покарання не може бути застосовано до ОСОБА_7 , адже вона не є підозрюваною чи обвинуваченою у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, зазначає, що цивільний позов не пред`явлений ОСОБА_7 , тому відсутні підстави для накладення арешту з метою відшкодування заподіяної шкоди.

На думку апелянта, на вищезазначене слідчий суддя не звернув уваги та не правильно встановив правову підставу для арешту майна.

Також апелянт зазначає про відсутність доказів, які свідчать про обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_9 злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 190 КК України.

Також зазначає, що встановлені фактичні обставини свідчать про вчинення закінченого замаху на вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та, відповідно, відсутність завданої шкоди в особливо великому розмірі.

Вказує на те, що на підставі довіреності ОСОБА_18 виявив свою волю на розпорядження своїм майном та наділив ОСОБА_9 відповідними повноваженнями. Розписка ОСОБА_18 про отримання грошових коштів від ОСОБА_9 в сумі 10 500 доларів США свідчить про відсутність заподіяння ОСОБА_18 шкоди та виключає кваліфікуючу ознаку злочину «вчинення в особливо великому розмірі».

Слідчий суддя не взяв до уваги вказані обставини, не витребував за усним клопотанням представника власника майна адвоката ОСОБА_8 вказаних довіреності та розписки, не дослідив їх, не надав їм належної оцінки тощо.

Вважає, що судом не оцінено розумність та співрозмірність обмеження права власності власників майна подружжю ОСОБА_9 та ОСОБА_7 завданням кримінального провадження. Розгляд клопотання без участі вказаних осіб адвокат також розцінює як підставу для скасування ухвали слідчого судді.

Також адвокат наводить доводи, які на його думку вказують на відсутність повноважень прокурора на участь у даній справі та невірну оцінку доказів (процесуальних документів) слідчим суддею з цього приводу.

Крім того апелянт зазначає, що станом на 01.11.2019 кримінального провадження № 0002947 як самостійного провадження не існувало, оскільки постановою прокурора від 23.10.2019 воно об`єднано із іншими з присвоєнням іншого номеру.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_7 підтримала подану нею апеляційну скаргу та просила її задовольнити, зазначила, що автомобіль є її особистою власністю, її чоловік на цей час перебуває під домашнім арештом у зв`язку із чим автомобіль їй потрібен для перевезення дитини.

Представник ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 також підтримав апеляційну скаргу, зазначив, що слідчий в клопотанні вказав, що автомобіль є предметом злочину, а не речовим доказом у кримінальному провадженні, докази того, що злочини вчинювались саме на цьому автомобіль відсутні, транспортний засіб належить особисто ОСОБА_7 , але цивільний позов до неї не пред`явлений, слідчий суддя не врахував спів розмірності застосованого заходу забезпечення кримінального провадження, до цього часу слідчих дій з транспортним засобом, належним ОСОБА_7 не проведено.

Третя особа ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, що вважав, що повідомлена йому підозра є необґрунтованою, автомобіль потрібний дружині перевозити дитину.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, оскільки органом досудового розслідування встановлено, що транспортний засіб застосовувався для вчинення злочинів, на цьому автомобілі потерпілого возили до нотаріуса, а потім приводи йому їжу, коли незаконно позбавляли волі. Транспортний засіб ОСОБА_7 придбаний під час шлюбу із підозрюваним ОСОБА_9 . Арешт на нього необхідно накласти не лише з метою збереження речового доказу, а і з метою забезпечення можливої конфіскація як покарання.

Заслухавши доповідача по справі, вислухавши ОСОБА_7 , її представника, ОСОБА_9 та прокурора, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з клопотання слідчого, воно подано у зв`язку з необхідністю збереження речових доказів, забезпечення конфіскації майна та забезпечення цивільного позову, тобто з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен, зокрема, враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу), а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

За ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Не зважаючи на те, що слідчим помилково транспортний засіб віднесений до предмету злочину, автомобіль Мазда відповідає критерію речового доказу, адже зі слів потерпілого ОСОБА_12 автомобіль «Мазда» використовувався ОСОБА_9 під час спільного вчинення злочину разом із ОСОБА_13 (а.с. 13). Постановою слідчого автомобіль визнаний речовим доказом (а.с. 19-20). Отже, у даному провадженні наявні правові підстави для накладення арешту на майно з метою збереження речового доказу.

У передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України випадку, тобто з метою забезпечення конфіскації майна, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого тощо, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.

У разі, передбаченому п. 4 ч. 2 цієї статті, тобто з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні.

Так, ОСОБА_9 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України, ч. 2 ст. 146 КК України, зокрема на підставі ухвали слідчого судді від 24.10.2019 у справі 310/1638/16-к ОСОБА_9 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту (http://reyestr.court.gov.ua/Review/85181557).

При цьому правова оцінка усі доказів у їх сукупності, у тому числі розписки та довіреності від імені потерпілого, а також встановлення обставин написання зазначених документів, є завданням досудового розслідування та судового розгляду справи, задля забезпечення дієвості яких і застосовується заходи забезпечення кримінального провадження.

Санкція ч. 4 ст. 190 КК України передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна.

За ст. 59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

При цьому для застосування конфіскації не має значення чи скоєно особою закінчений злочин, чи замах на вчинення злочину, про що зазначає апелянт.

Крім того потерпілим заявлений цивільний позов, відповідно до якого ОСОБА_12 завдано, зокрема, моральну шкоду у розмірі 500 000 гривень, а тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що шкоди потерпілому не заподіяно.

Наявність цивільного позову, яким обґрунтовується заподіяння моральної шкоди, є правою підставою для накладення арешту на майно, передбаченою п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України.

За приписами ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Шлюб між підозрюваним ОСОБА_9 та ОСОБА_7 укладено 14 вересня 2013 року (а.с. 18).

Згідно з відповіддю Територіального сервісного центру МВС № 2344 транспортний засіб «Мазда 2», 2008 року виробництва, зареєстровано за ОСОБА_7 03.08.2017 (а.с. 17), тобто у період шлюбу із підозрюваним в даному кримінальному провадженні ОСОБА_9 , тому вказаний транспортний засіб підпадає під ознаки спільного майна подружжя.

Отже, у даному провадження наявні правові підстави для накладення арешту на майно з метою забезпечення можливої конфіскації майна та відшкодування шкоди, заподіяної злочином,

Таким чином колегія суддів вбачає наявність правових підстав для накладення арешту на майно і таке обмеження особистих прав осіб (підозрюваного ОСОБА_9 та його дружини ОСОБА_7 як співвласників майна) у даному випадку є пропорційним меті накладення арешту та є необхідним у демократичному суспільстві.

Є безпідставним посилання апелянта на те, що слідчий суддя не надав оцінки всім доказам та не навів жодних мотивів неврахування певних доказів, адже жодний із доказів не був відхилений слідчим суддею, оскільки приведені апелянтом докази обґрунтовують правові підстави для арешту майна: вказують на існування підозри у вчиненні злочинів, засвідчують вилучення автомобіля в ході санкціонованого обшуку та доводять належність транспортного засобу дружині підозрюваного.

Слідчий суддя надав вичерпну відповідь на зауваження адвоката ОСОБА_8 , яке є аналогічним доводу апеляційної скарги, про те, що автентичність постанов про створення слідчої групи та призначення групи прокурорів засвідчена підписом слідчого ОСОБА_10 та підтверджується відомостями, що викладені у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, а тому колегія суддів відхиляє відповідний довід підозрюваного.

Посилання апелянта на те, що станом на 01.11.2019 кримінальне провадження має інший номер, не впливає на законність ухвали слідчого судді, адже слідчий звернувся із клопотанням 22 жовтня 2019 року, тобто до об`єднання кримінальних проваджень під іншим номером.

Не є підставою для скасування ухвали слідчого судді і те, що розгляд клопотання був проведений без участі підозрюваного та його дружини як співвласників майна, адже інтереси зазначених осіб представляв адвокат ОСОБА_8 на підставі договору № 25/10кр (а.с. 23).

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 1 листопада 2019 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002947 від 21.10.2019 за ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 190 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4