У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 червня 2019 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 , представника потерпілого ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в місті Ужгород кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0004145 від 28.11.2016 р. про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
В С Т А Н О В И В:
Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.05.2018 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець і мешканець АДРЕСА_1 , з загальною освітою, неодружений, непрацюючий, не судимий, засуджений за злочин, передбачений ч.1 ст. 122 КК України на 1 (один) рік позбавлення волі, за злочин, передбачений ч.2 ст. 190 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі, за злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі, за злочин, передбачений ч.2 ст. 125 КК України - на 1 (один) рік обмеження волі, за злочин, передбачений ч.1 ст. 125 КК України на 6 (шість) місяців виправних робіт.
За сукупністю злочинів, на підставі ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань остаточно до відбуття ОСОБА_4 призначено 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців позбавлення волі. Ухвалено: запобіжним заходом щодо ОСОБА_4 залишити тримання під вартою; початок строку відбування покарання обчислювати з 17.02.2017, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 17.02.2017 до 20.06.2017 виходячи з співвідношення один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі; стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 879 грн. 60 коп. процесуальних витрат; задоволено частково цивільний позов ОСОБА_7 і стягнуто на його користь з ОСОБА_4 11 983 грн. 20 коп. у покриття матеріальної шкоди та 10 000 грн. у покриття моральної шкоди; задоволено цивільний позов ОСОБА_8 і стягнуто на його користь з ОСОБА_4 3 555 грн. у покриття матеріальної шкоди та 10 000 грн. у покриття моральної шкоди; задоволено повністю цивільний позов ОСОБА_9 та стягнуто на її користь у покриття матеріальної і моральної шкоди 10 000 грн..
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 08.04.2019 року вирок Ужгородського міськрайонного суду від 18.05.2018. щодо ОСОБА_4 в частині засудження за кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 186 КК України і вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 , скасовано, в решті змінено. В частині обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України призначено новий розгляд кримінального провадження в Ужгородському міськрайонному суді. Запобіжний захід щодо ОСОБА_4 залишено тримання під вартою на строк до 06.06.2019 включно.
На підставі п.1 ч.1 ст. 49 КК України, п.1 ч.2 ст. 284 КПК України в частині засудження ОСОБА_4 за кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 125 КК України, вирок скасовано, звільнено ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строку давності, а кримінальне провадження в цій частині закрито. За сукупністю злочинів, передбачених ч.1 ст. 122, ч.2 ст. 125, ч.2 ст. 190 КК України, на підставі ст. 70 цього Кодексу, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно до відбуття ОСОБА_4 призначено три роки позбавлення волі. Зараховано ОСОБА_4 у строк покарання весь строк попереднього ув`язнення з 17.02.2017 до дня набрання вироком законної сили 08.04.2019, виходячи з співвідношення один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок Ужгородського міськрайонного суду від 18.05.2018. щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 416 КПК України після скасування судом апеляційної інстанції вироку або ухвали про закриття кримінального провадження чи про застосування, відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру суд першої інстанції здійснює судове провадження згідно з вимогами розділу IV цього Кодексу в іншому складі суду.
В підготовчому судовому засіданні прокурор просив постановити ухвалу про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, вважаючи, що під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту не вбачає.
У підготовчому судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , заявив клопотання про повернення обвинувального акту, як такого, що не відповідає вимогам КПК України. Відсутність в обвинувальних актах формулювання обвинувачення, а також інших недоліків унеможливлює якісно і в повній мірі здійснити захист від пред`явленого обвинувачення, що порушує право особи на захист. Крім того, зазначив, що на вказані недоліки обвинувального акту було звернуто увагу в ухвалі Закарпатського апеляційного суду від 08.04.2019 року. Крім того, подав клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який. Обвинувачений ОСОБА_4 в підготовчому судовому засіданні заявлене клопотання свого захисника підтримав.
Потерпілий ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник потерпілого адвокат ОСОБА_6 вважав за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, посилаючись на те, що ризики, які існували під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не перестали існувати, у зв`язку з чим вважав, що підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні. Представник потерпілого адвокат ОСОБА_6 заперечував проти задоволення клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, просив врахувати, що не дотриманні вимоги статті 201 КПК України при зверненні з вказаним клопотанням до суду.
Заслухавши думку учасників судового провадження щодо можливості призначення судового розгляду, думку прокурора, представника потерпілого, який заперечив проти клопотання обвинуваченого та його захисника про зміну запобіжного заходу, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України. У відповідності до положень ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); дату та місце його складення та затвердження.
З положень вказаної статті слідує, що формулювання обвинувачення має міститись у обвинувальному акті після викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.
При цьому, поняття «формулювання обвинувачення» неможливо ототожнювати з поняттям «фактичні обставини кримінального правопорушення». Формулювання обвинувачення, окрімвказівки статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується підозрюваний, обов`язково має містити зазначення місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів, тобто обвинувачення слід формулювати так, щоб не було упущено жодну із вказаних істотних обставин вчинення злочину і водночас без зазначення фактів, які не мають правового значення у справі та є зайвими подробицями. Обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України). Вичерпні вимоги до обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування викладені в ст.ст. 291, 109 КПК України.
Зокрема, ч. 5 п. 2 ст. 291 КПК України передбачає, що формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України.
Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, окрім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення.
Згідно з ч.2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Відповідно до ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, в кримінальному провадженні у формі публічного обвинувачення покладається на слідчого, прокурора.
Це означає, що метою доказування і обов`язком слідчого, прокурора, є встановлення всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, а не тільки тих, які зазначені в ч.1 ст. 91 КПК України.
Пунктом першим частини третьої статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. Пунктами другим і десятим частини першої статті 56 цього Кодексу передбачено, що потерпілий має право знати сутність підозри та обвинувачення, право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч. 4 ст. 110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.
Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення і ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив, мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.
Правова кваліфікація дій особи повинна містити в собі не тільки посилання на окрему статтю (частину статті) кримінального закону, але і точне формулювання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, його кваліфікуючих ознак.
Суд звертає увагу, що правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.
Так у обвинувальному акті зазначена правова кваліфікація, що умисними діями ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України, - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб. Відповідно до зазначеного обвинувального акту вказані фактичні обставини кримінального правопорушення.
Разом з тим, приписам частини другої ст. 291 КПК України надісланий до суду обвинувальний акт (т.1 а.с.122-125) не відповідає: формулювання обвинувачення у ньому текстуально співпадає з викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, що дає підстави стверджувати, що слідчий і прокурор не виклали або взагалі не встановили всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, доказування яких, відповідно до ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України, є їх обов`язком, не розрізняють цих термінів, їх значення, у такий спосіб дезорієнтують сторону захисту, потерпілих і суд щодо розуміння фактичних обставин кримінального правопорушення, суті і обсягу обвинувачення, істотно обмежують процесуальні права учасників судового розгляду, передбачені ст.ст. 42 і 56 цього Кодексу, унеможливлюють правильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та виконання завдань кримінального провадження.

Відповідно до ч.2 ст. 28 КК України злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.
В даному випадку для встановлення події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву, мети, правової кваліфікації, ступеня суспільної небезпечності кримінального правопорушення істотне значення мають відомості про особи обох співучасників, їх взаємовідносини, відносини їх з потерпілим, причини, які спонукнули їх до злочину, події, які передували йому, дії кожного з обвинувачених у їх послідовності і взаємозв`язку, а також всі інші обставини, які можуть мати значення для кримінального провадження і до встановлення яких зобов`язує слідчого і прокурора не виконаний ними припис ч.2 ст. 91 КПК України.

Із змісту обвинувального акту не вбачається повної і конкретної (детальної) інформації щодо того, яким чином відбувалась попередня змова, в чому відобразились ролі кожного.
Прокурор, затверджуючи такий обвинувальний акт, не звернув уваги на те, що складений слідчим обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004145 від 28.11.2016 р. про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, не відповідав вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України.
Про вказані вище недоліки було зазначено в ухвалі Закарпатського апеляційного суду від 08.04.2019 року.
Крім того, обвинувачення щодо ОСОБА_10 не є предметом судового розгляду в межах кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_4 і факти його можливої злочинної діяльності не встановлено обвинувальним вироком суду, який би набрав законної сили.
Така преюдиція щодо винуватості ОСОБА_10 у кримінальному правопорушенні грубо порушує передбачені ст. 7 КПК України загальні засади кримінального провадження, зокрема засади презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, принципів верховенства права й законності, а також входить у колізію з нормами КПК України щодо вільної оцінки доказів.
Натомість міжнародні стандарти у галузі судочинства послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий судовий розгляд.
За наведених обставин, суд не може розглянути подане прокурором обвинувачення, де зазначається, що ОСОБА_10 був співвиконавцем злочину, оскільки його не було залучено у цю справу.
Цей висновок відповідає змісту постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 461/3797/17.
Статтею 374 КПК України, зокрема, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Таким чином, у вироку має бути викладене саме те обвинувачення, зміст якого міститься в обвинувальному акті. При цьому, закон не наділяє суд правом, встановлювати інші обставини, або зазначати інші дані, виключати або замінювати їх, в тому числі не наділяє суд правом змінювати конкретні прізвища осіб на інші дані (Особа 1 та інше).
Отже, при такому формулюванні у вироку має бути констатована винуватість ОСОБА_10 як співвиконавця. Така преюдиція щодо винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, суперечить загальним засадам кримінального провадження.
Так, відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно зі ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Отже, пряме зазначення конкретних прізвищ осіб, які фактично обвинувачуються у вчиненні злочинів, спільно з обвинуваченими за відсутності визначеного їх процесуального статусу у кримінальному провадженні, відсутності даних про наявність щодо такої особи обвинувальних вироків, є порушенням загальних засад кримінального провадження: принципу верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, доступу до правосуддя та інших, що у сукупності може ставити під сумнів законність будь-якого вироку, що буде постановлений за наслідками розгляду кримінального провадження на підставі складеного обвинувального акту у такий спосіб.
За правилами ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Вказане є суттєвим порушенням міжнародних стандартів у галузі судочинства, які послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий судовий розгляд.
Так, відповідно до ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 2 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст.11 Загальної декларації прав людини, кожен кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Аналогічний підхід міститься у висновках, викладених у рішенні Верховного Суду України від 03.03.2016 року у справі № 5-347 кс15.
Тобто, обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 не відповідає вимогам його складання, що передбачені та встановлені ст. 291 КПК України.
Дані факти свідчать про неконкретність викладення фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_4 та відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» № 8 від 24.10.2003 року про порушення права обвинуваченого на захист.
При цьому, формулювання обвинувачення має бути конкретним, тобто в ньому повинно бути детально описано місце вчинення злочину, час, спосіб вчинення, зокрема конкретні дії (бездіяльність), які були скоєні обвинуваченим, ознаки суб`єктивної сторони злочину (форма вини, мотив, мета) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, так як зазначені обставини, відповідно до положеньст. 91 КПК України, підлягають доказуваннюу кримінальному провадженні.
Разом з тим, органом досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого ОСОБА_4 вищезазначені вимоги закону недотримані.
У відповідності до положень п.(а) ч.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення проти нього.
Суд звертає увагу, що зазначені висновки суду є результатом розгляду обвинувального акту та доданих до нього документів, а не результатом дослідження доказів.
Такі обставини позбавляють суд можливості в підготовчому судовому засіданні визначитися з вирішенням питань, передбачених ч.3 ст. 314 КПК України, щодо прийняття передбачених судових рішень, позбавляє суд можливості визначити межі судового розгляду стосовного обвинуваченого та прийняти об`єктивне рішення по справі з огляду на ч.1 ст. 337 КПК України, відповідно до якої судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Такі фактичні обставини є такими, що підлягають доказуванню прокурором, які належить викласти в обвинувальному акті, однак вимоги ст.ст.91,291 КПК України не виконані належним чином в обвинувальному акті.
Зазначені фактичні дані не є новими, відомі на період досудового розслідування, стосовно них не може бути змінене обвинувачення в суді.
З урахуванням наведеного обвинувальний акт з додатками необхідно повернути прокурору.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу розясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави предявленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо предявленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п.52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п.58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).
Дані факти свідчать про неконкретність викладення фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_11 та відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» № 8 від 24.10.2003 року про порушення права обвинуваченого на захист.
Враховуючи вищенаведене, зазначені порушення позбавляють суд можливості призначити судовий розгляд такого обвинувального акту і розглянути його.
За правилами п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу. Оскільки у даному випадку обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, його слід повернути.
Таким чином, враховуючи все вищевикладене, приймаючи до уваги, що ст.314 КПК України передбачено вичерпний перелік рішень, який може прийняти суд, що не підлягає розширеному тлумаченню, суд приходить до висновку про неможливість призначення обвинувального акту та додатків до нього у цьому кримінальному провадженні до судового розгляду, у зв`язку із їх невідповідністю вимогам Кримінального процесуального кодексу України, а також про необхідність у зв`язку із наведеними фактами істотних порушень вимог КПК України повернення обвинувального акту по матеріалам кримінального провадження, прокурору для усунення недоліків у зв`язку з невідповідністю вимогам діючого законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 201 КПК України підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Відповідно до ч. 5 ст. 201 КПК України, слідчий суддя, суд має право залишити без розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу, подане раніше тридцяти днів з дня постановлення попередньої ухвали про застосування, зміну або відмову у зміні запобіжного заходу, якщо у ньому не зазначені нові обставини, які не розглядалися слідчим суддею, судом.

Судом встановлено, що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 травня 2019 року строк тримання під вартою ОСОБА_4 продовжений - до 15 липня 2019 року. під час розгляду зазначеного питання судом враховано всі наявні ризики відповідно до вимог Кримінального процесуального закону та обставини на які посилається сторона захисту, які на її думку не були враховані під час попереднього розгляду питання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу.
Враховуючи, що клопотання захисника обвинуваченого про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на непов`язаний з триманням під вартою, подано раніше тридцяти днів з дня постановлення попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу, стороною захисту не зазначено нових обставин, які не розглядались судом, суд вважає за необхідне залишити клопотання захисника обвинуваченого про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 109, 176-178, 183, 199, 314, 372 КПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004145 від 28.11.2016 р. про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України - повернути прокурору, для усунення порушень вимог КПК України, протягом місяця з дня отримання матеріалів кримінального провадження.
Клопотання захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 - залишити без розгляду.
Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1