Провадження № 11-кп/4808/378/19
Категорія ст. 81 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30.07.2019 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням,

з участю: прокурора ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду, постановити нову, якою задовольнити його вимоги та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення або пом`якшити йому покарання, замінивши довічне позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк. Вважає, що висновки суду не відповідають приписам Конституції України, які мають найвищу юридичну силу, а також нормам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та прецедентним рішенням Європейського суду з прав людини. Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою його прохання щодо визначення чіткої дати, коли можливо переглянути строк його довічного покарання і на підставі яких критеріїв. На думку апелянта, багаторічне утримання його за гратами є тортурами в тому випадку, в якому воно застосується в Україні, та за наявності у нього безліч смертельних діагнозів. Апелянт в обґрунтування своїх доводів посилається на норми міжнародного законодавства, практику Європейського суду в частині того, що український порядок помилування так само не вимагає мотивувати рішення про відмову у помилуванні та не вказує, що конкретно він, як засуджений, має зробити, для того, щоб його помилували. Вказує на преюдиційне значення доповіді Європейського комітету з запобігання катуванням в частині окремого визнання існуючого механізму помилування щодо довічників таким, що не є такою реалістичною перспективою. Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині звернення його уваги на вимоги КПК України щодо апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, в той час як його клопотання не стосувалось оскарженню вироку, а базувалось на нормах Конституції та прецедентної практики Європейського суду. На думку апелянта, оскільки закон не тлумачить довічне позбавлення волі як утримання до біологічної смерті, тому тлумачення довічного позбавлення волі як безстрокове, безкінечним ув`язненням до смерті засудженого, є безпідставним внаслідок відсутності прямого посилання на це в законодавчих актах. Звертає увагу на те, що при наявності колізій між нормами міжнародного права та національним законодавством, така колізія вирішується на користь міжнародного договору. Посилається на те, що системний аналіз норм дає тлумачення довічного позбавлення волі як обмеженого в часі ув`язнення, тимчасового обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканість.

Оскаржуваною ухвалою місцевого суду залишено без задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням. Свої висновки суд мотивував тим, що нормами Кримінального Кодексу України передбачено лише можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.

Під час апеляційного розгляду:

- засуджений ОСОБА_7 та його захисник просили задовольнити апеляційну скаргу, з мотивів, викладених у ній;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи і мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, ухвалу суду - без змін, з таких підстав.

Згідно із приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд першої інстанції, на думку суду апеляційної інстанції, дотримався вказаних вимог закону.

За приписами ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

ОСОБА_7 , засуджений вироком апеляційного суду Миколаївської області від 27.09.2002 року за ч. 3 ст. 289, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 357, ч.1 ст. 263, п. 2, п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України на підставі ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, звернувся з клопотанням про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Проте, суд першої інстанції відмовив у задоволенні такого клопотання та, на думку суду апеляційної інстанції, правильно прийняв таке рішення.

Так, засуджений ОСОБА_10 мотивував тим, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі, не відповідає принципу верховенства права, Конституції України та нормам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також прецедентним рішенням Європейського суду з прав людини.

Оскільки питання призначеного покарання вирішується під час розгляду кримінального провадження та не може бути предметом розгляду на стадії виконання вироку, суд апеляційної інстанції такі доводи не бере до уваги.

Апелянт вважає, що його клопотання підлягало до задоволення на підставі ст. 3 Конвенції та ст. 28 Конституції України, згідно з якими ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність поводженню чи покаранню. Наголошує, що він має право на зменшуваність його довічного покарання та на реалістичну перспективу звільнення, що не передбачено належним чином законодавством України.

З приводу таких доводів, суд апеляційної інстанції зазначає, що виходячи з рішення від 12 лютого 2008 року у справі «Кафкаріс проти Кіпру», що покарання у вигляді довічного позбавлення волі, призначене дорослому злочинцеві, не суперечить ст. 3 або якійсь іншій статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. А при вирішенні питання, чи можна в конкретному випадку вважати довічне ув`язнення нескоротним, Суд прагнув визначити, чи були в довічно засудженого перспективи звільнення. Аналіз практики ЄСПЛ із цього питання свідчить: якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного ув`язнення з метою його пом`якшення, скорочення, припинення або умовно-дострокового звільнення арештанта, цього вистачає, щоб задовольнити вимоги ст. 3 конвенції.

Засуджений ОСОБА_7 посилається на те, що суд відмовився застосовувати Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та відповідну практику Європейського суду з прав людини, посилаючись на відсутність механізму звільнення від довічного (чи його зміни) у нормах законів України.

Крім того, апелянт наголошує на законодавчих прогалинах, що створюють обмеження в таких правах засуджених до довічного позбавлення волі.

Вважає, що враховуючи практику Європейського суду з прав людини, до засуджених до довічного позбавлення волі можливо застосувати положення ст. 81, 82 КК України.

В той час, покладення на державу обов`язку провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб засуджених до довічного позбавлення волі, механізм якого в кожному конкретному випадку має стосуватися перевірки обставин виправлення чи перевиховування засудженого, аби останній, за певних обставин, отримав право на звільнення, необхідність розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, не є підставою для встановлення відповідного механізму та усунення законодавчих прогалин, шляхом винесення судового рішення.

Доводи засудженого ОСОБА_7 відносно інституту помилування, його особливостей в Україні, суд апеляційної інстанції не бере до уваги, оскільки такі не стосуються предмета доказування, а саме умов та підстав застосування ст. ст. 81, 82 КК України про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Суд апеляційної інстанції не вважає те, що законом не передбачено конкретного порядку умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміни покарання більш м`яким засудженим до довічного позбавлення волі, таким, яке необхідно розцінювати, як відсутність такої можливості.

Проте сама по собі можливість застосування ст. ст. 81, 82 КК України до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, не може бути безумовною підставою для задоволення відповідного клопотання.

Зі змісту ст. ст. 81, 82 КК України випливає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є можливим за наявності такої обов`язкової умови як те, що засуджений своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, а невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, з огляду на змагальність сторін, суд апеляційної інстанції не встановив наявності наведених у ст. 81, ст. 82 КК України умов, за відсутності доказів, з яких вбачалися б такі відомості.

Більш того, засуджений посилається на Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, відповідну практику Європейського суду з прав людини, з метою довести перед судом, що фактично до засуджених до довічного позбавлення волі можуть бути застосовані положення ст. ст. 81, 82 КК України, незважаючи на те, що таке покарання не належить до строкових.

В той час, не наводить жодних доводів про те, що за такий тривалий час відбування покарання сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, або став на шлях виправлення, не наводить переконливих доводів про те, що відбутий ним строк позбавлення волі виконав своє призначення.

Враховуючи, що ст. ст. 81, 82 КК України застосовуються в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до дискреційних повноважень суду, необхідно довести перед судом, яким чином досягнуто цілей покарання.

Доведення перед судом недоліків законодавства та фактичної можливості застосування ст. ст. 81, 82 КК України до засуджених до довічного позбавлення волі без доведення наявності, визначених у цих нормах умов та підстав, не може спричинити будь-яких правових наслідків для такої особи.

Засуджений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі не навів конкретних фактів порушення судом першої інстанції його прав та законних інтересів, а обмежився декларуванням норм як національного так й міжнародного права та їх аналізом.

Щодо стану здоров`я засудженого, як підстави для задоволення його клопотання, суд апеляційної інстанції зазначає, що такий час по собі не доводить підстави застосування ст. ст. 81, 82 КК України.

Апелянт не звертався з клопотанням про звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі у зв`язку з хворобою.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 537 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30.07.2019 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5