Ухвала
Іменем України

22 липня 2019 року
м. Київ
Справа № 263/3916/17
Провадження № 51-3598ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду

м. Маріуполя від 03 січня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від

16 квітня 2019 року щодо останнього,
встановив:
Вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 03 січня 2019 року

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців кожному. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на користь держави судові витрати по проведенню судово-товарознавчої експертизи №1/20-92 від 24 лютого 2017 року у сумі 351, 84 грн. Також вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 квітня 2019 року вирок суду першої інстанції від 03 січня 2019 року змінено, призначено ОСОБА_5 покарання за

ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 процесуальні витрати на користь держави в дольовому порядку по 172, 92 грн з кожного. В решті вирок залишено без змін.
За вироком суду, ОСОБА_5 визнанно винуватим за засуджено за те, що 10 лютого 2017 року, приблизно о 01 год 20 хв, він разом з ОСОБА_6 , біля будинку 98 по пр. Миру міста Маріуполя, за попередньою змовою між собою, з метою заволодіння чужим майном, зупинили раніше незнайомого ОСОБА_7 та стали вимагати гроші. Отримавши відмову, ОСОБА_6 , застосовуючи насильство, яке виразилося в поваленні потерпілого на землю та нанесенні удару в обличчя, відкрито викрали у нього мобільний телефон "Doogee" моделі "X5 Max" вартістю 1845,42 грн із сім картою мобільного оператора «Київстар». Після цього, продовжуючи свій злочинний намір, почали переслідувати ОСОБА_7 , який намагався втекти, наздогнали біля будинку АДРЕСА_1 , де ОСОБА_6 наніс потерпілому два удари в область обличчя, заподіявши йому у сукупності з попередніми злочинними діями легкі тілесні ушкодження, та відкрито викрали грошові кошти в сумі 120 грн, чим спричинили матеріальну шкоду на загальну суму 1965,42 грн.
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про зміну постановлених судових рішень та призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України. Зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій не в повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, який не був ініціатором скоєного правопорушення, його діями не спричинено негативних наслідків для потерпілого, а тому є підстави для звільнення від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, доведеність винуватості ОСОБА_5 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 186 КК України захисником у касаційному порядку не оспорюються.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з вироку Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 03 січня 2019 року, при призначенні покарання судом враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, думку потерпілого, який просив суворо не карати ОСОБА_5 та відсутність будь-яких претензій з його боку, сімейний стан засудженого, що останній має проблеми зі здоров`ям, перебуває на обліку в медичних закладах з приводу тяжких хронічних захворювань, характеристики з місця проживання.
В ухвалі апеляційний суд зазначив, що при призначенні ОСОБА_5 покарання суд першої інстанції не врахував наявності у нього неповнолітніх дітей, один з яких страждає на серцеве захворювання, його пасивну роль у вчиненні кримінального правопорушення, що він працює у ПП «Азов механомонтаж», де характеризується позитивно, а тому вважав за можливе помякшити призначене покарання до мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, яке буде справедливим та достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, з чим погоджується і касаційний суд.
Суд апеляційної інстанції навів в ухвалі мотиви, з яких виходив при постановленні судового рішення, яке є обґрунтованим і вмотивованим, та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду щодо правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначені ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі та наявності підстав для звільнення засудженого від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, захисник у касаційній скарзі не навів.
Інших доводів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень у касаційній скарзі захисника не зазначено.
Таким чином, слід відмовити у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 03 січня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 16 квітня 2019 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3