УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 серпня 2019 року м. Київ

Слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі: адвоката ОСОБА_3 (свідоцтво № 2604 від 08.08.2016р. про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер та договір про надання правової допомоги),
розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 , подане в інтересах володільця майна ОСОБА_4 , про скасування арешту майна в кримінальному провадженні № 0013995 від 30.11.2017р., -

В С Т А Н О В И В:

До Солом`янського районного суду м. Києва надійшло вказане клопотання.
Подане клопотання обґрунтоване тим, що Солом`янським УП ГУ НП України в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0013995 від 30.11.2017р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
11.06.2018р. ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва (справа № 760/14998/18) задоволено клопотання прокурора та накладено арешт, зокрема, на тимчасово вилучене в ході проведення обшуку 06.07.2018р., майно за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_5 , а саме: ноутбук ACER, S/N: LXPE0CC62300, SNID: 3 у кількості 1 (однієї) шт.; зарядний пристрій до ноутбука ACERAP903CDIу кількості 1 (однієї) шт.; мобільний телефон «LENOVO»S 898 t + у кількості 1 (однієї) шт.; грошові кошти в сумі 400 доларів США, грошові кошти в сумі 1200 гривень, грошові кошти в сумі 8585 Євро, з метою забезпечення його збереження як речового доказу.

На думку адвоката, накладений ухвалою слідчого судді арешт на майно ОСОБА_4 є необґрунтованим та безпідставним, таким що створює втручання у мирне володіння майном та покладає надмірний тягар на власника майна, що є не пропорційним меті та завданням кримінального провадження.

Крім того, адвокат зазначила, що ухвала слідчого судді від 11.06.2018р. обґрунтовується виключно припущеннями прокурора без посилання на докази, які б підтверджували факт або хоча би вказував на те, що майно, на яке було накладено арешт, є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, чи зберегло на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто містять ознаки, перелічені в ст. 98 КПК України, або ж посилання на факти чи відомості, які свідчать, що таке майно може бути приховане, пошкодження, зіпсоване, знищене, перетворене чи відчужене.

На думку адвоката, оскільки слідчим суддею не наведено будь-яких ознак, які вказують на відповідність арештованого майна критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України, вилучене майно не може вважатись речовими доказами лише на підставі постанови прокурора про визнання такого майна речовими доказами.

Таким чином, адвокат зазначила, що накладення арешту на вилучене у ОСОБА_4 майно є необґрунтованим, неспіврозмірним та надмірним тягарем для його володільця, тому підлягає скасуванню.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 підтримала подане клопотання та просила його задовольнити в повному обсязі.

Прокурор Київської місцевої прокуратури № 9 ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду клопотання. Відповідно до ст. 174 КПК України його неявка не є перешкодою для розгляду клопотання, у зв`язку з чим слідчий суддя ухвалив проводити судовий розгляд у його відсутності.
Заслухавши пояснення адвоката, дослідивши надані матеріали клопотання та матеріали клопотання про арешт майна в кримінальному провадженні № 0013995 від 30.11.2017р. (справа № 760/14998/18, провадження № 1-кс/760/7969/18), слідчий суддя вважає, що клопотання адвоката не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
В ході судового розгляду клопотання встановлено, що Солом`янським УП ГУ НП України в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0013995 від 30.11.2017р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
11.06.2018р. ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва (справа № 760/14998/18) задоволено клопотання прокурора та накладено арешт, зокрема, на тимчасово вилучене в ході проведення обшуку 06.07.2018р., майно за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_5 , а саме: ноутбук ACER, S/N: LXPE0CC62300, SNID: 3 у кількості 1 (однієї) шт.; зарядний пристрій до ноутбука ACERAP903CDIу кількості 1 (однієї) шт.; мобільний телефон «LENOVO»S 898 t + у кількості 1 (однієї) шт.; грошові кошти в сумі 400 доларів США, грошові кошти в сумі 1200 гривень, грошові кошти в сумі 8585 Євро, з метою забезпечення його збереження як речового доказу.
Під час вирішення питання про накладення арешту на вказане майно, слідчий суддя перевіривши доводи прокурора, прийшов до висновку, що при проведенні огляду вилучених речей і документів виявлено інформацію, що має значення для даного кримінального провадження та підлягає доказуванню.
Тому, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність достатніх підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою забезпечення збереження цих речових доказів, які можуть бути знаряддям вчинення даного кримінального правопорушення, оскільки їх вилучення є необхідною умовою для подальшого проведення експертного дослідження.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Європейський суд з прав людини при здійсненні правосуддя неодноразово звертав увагу на: структуру статті 1 Першого протоколу, а саме «три норми»: Ця стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам вона міститься в другому реченні частини першої. Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети; ця норма міститься в частині другій.
Перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, Суд повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм. Рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23 вересня 1982 р., заяви №№ 7151/75; 7152/75, серія А, № 52.
Крім того, Європейський суд з прав людини наголошує, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання у право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.
Суд також наголошує на тому, що втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статті 1 Протоколу № 1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Важливість забезпечення цієї рівноваги відбивається в структурі статті 1 загалом, а отже, й у частині другій. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.
З`ясовуючи, чи дотримано цієї вимоги, Суд визнає, що держава має право користуватися широкими межами свободи розсуду як у виборі засобів примусового виконання наказів, так і у з`ясуванні виправданості наслідків такого виконання наказів у світлі загальних інтересів виконання, що спрямоване на досягнення мети, поставленої даним законом. У таких сферах, як житлова, що відіграє центральну роль у забезпеченні добробуту й економічної політики в сучасному суспільстві, Суд поважатиме законодавчі рішення, якщо вони відповідають загальним інтересам і ґрунтуються на чітко сформульованому розумному вмотивуванні (див. рішення у справі «Мелахер та інші проти Австрії» (Mellacher and Others v. Austria), заяви №№ 10522/83; 11011/84; 11070/84, рішення від 19 грудня 1989 р., п. 48, та у справі «Шассанью та інші проти Франції» (Chassagnou and Others v. France) [GC], від 29 квітня 1999 р., заяви №№ 25088/94, 28331/95 та 28443/95, п. 75). Рішення у справі «"Іммобільяре Саффі" проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [GC] від 28 липня 1999 р., заява № 22774/93, п. 49.
Так, у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заявники скаржились на те, що постанова муніципалітету міста Стокгольм, яка дозволяла місцевій владі відчужувати за своїм бажанням практично без обмежень будь-яку власність, порушувала їхнє право власності за статтею 1 Протоколу № 1. Суд ухвалив, що хоч подібне відчуження теоретично залишало за власниками право користуватися та розпоряджатися своєю власністю, однак практично їхні можливості робити це були обмежені настільки, що застосування шведського закону справді порушувало їхнє право на вільне володіння своїм майном. Розглянувши справу, Суд також підкреслив свою думку про те, що Конвенція у цілому вимагає збереження балансу між інтересами суспільства і основними правами людини, та зауважив, що у випадку позбавлення власності, встановлені обмежень на користування нею чи в інших подібних випадках справедливість вимагає, щоб особам, які постраждали, було надано право оскаржувати рішення уряду з питань позбавлення власності, встановлення контролю за її використанням і було надане відшкодування.
Враховуючи вказані обставини та проаналізувавши зазначені в ухвалі слідчого судді від 11.06.2018р. правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя вважає, що арешт на вказане вище майно, з метою забезпечення його збереження як речового доказу, був накладений обґрунтовано та в жодному разі не призвів до надмірного обмеження прав власників, а також в повній мірі відповідав принципам пропорційності, «справедливої рівноваги» між інтересами суспільства і основними правами людини, відповідно до практики ЄСПЛ.
Крім того, враховуючи, що в даному кримінальному провадженні ще не закінчено досудове розслідування та проводяться з даним майном слідчі дії, тому, на думку слідчого судді, у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, на даний час не відпала потреба.
За таких обставин, слідчий суддя вважає, що клопотання адвоката не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 131-132, 170, 171, 173, 174, 309, 369, 371-372, 395 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 , поданого в інтересах володільця майна ОСОБА_4 , про скасування арешту майна в кримінальному провадженні № 0013995 від 30.11.2017р. відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1