КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-кп/824/2943/2019 Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 185 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 30 липня 2019 року у кримінальних провадженнях № 0006843 та № 0012937 стосовно обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України,

ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Берегове Закарпатської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

та обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України

ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Берегове Закарпатської області, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судима,

за участю: прокурора ОСОБА_9

захисника ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 30 липня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, та їй призначено покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 185 КК України - на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 185 КК України - на строк 1 рік 1 місяць.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць.

Цим же вироком ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць.

На підставі ст. 79 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Судом також вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_7 21 червня 2018 року приблизно о 14 год. 05 хв., перебуваючи на східному марші, який веде із залу «Конкорс» до платформи колії № 2 Центрального вокзалу ст. Київ-пасажирський, що розташований за адресою: м. Київ, площа Вокзальна, 1, вирішила таємно викрасти чуже майно. Помітивши раніше незнайому їй ОСОБА_10 , у якої через плече висіла жіноча сумка, ОСОБА_7 вирішила заволодіти її майном, а тому, реалізуючи свій злочинний умисел та впевнившись в тому, що за її діями ніхто не спостерігає, підійшла зі спини до ОСОБА_10 та непомітно для останньої розстібнула замок блискавку її сумки, в якій знаходився гаманець, звідки вона таємно викрала гроші, а саме: 100 доларів США, що згідно з курсу НБУ станом на 21.06.2018 становило 2647 грн. 59 коп. та 7000 гривень.Далі ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зникла та розпорядилась викраденим майном на власний розсуд, чим спричинила потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 9647 гривень 59 коп.

Крім того, 12 листопада 2018 року приблизно о 07 години, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи на спуску з наземного пішохідного переходу «Конкорс» до платформи поруч із колією № 13 вокзального комплексу ст. Київ-пасажирський, що за адресою: м. Київ, площа Вокзальна,1, помітили раніше незнайому їй ОСОБА_11 та вступили між собою в злочинну змову, направлену на таємне викрадення чужого майна, а ОСОБА_7 також і повторно.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , діючи відповідно до відведеної їй ролі, дочекалась поки ОСОБА_11 залишить свій рюкзак без нагляду та впевнившись в тому, що за її діями ніхто не спостерігає, підійшла до рюкзака потерпілої та таємно викрала гаманець, що не становить матеріальної цінності, всередині якого знаходились гроші в сумі 6698 гривень і документи на ім`я ОСОБА_11 , а саме: посвідчення водія, банківська картка «Приват Банку», які не становлять матеріальної цінності. В цей же час ОСОБА_8 , діючи згідно відведеної їй ролі, спостерігала за тим, щоб дії ОСОБА_7 не були викриті потерпілою та сторонніми особами. Далі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , утримуючи при собі викрадене майно, з місця вчинення злочину зникли, спричинивши своїми діями потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 6698 гривень.

Докази у кримінальному провадженні досліджені судом відповідно до вимог ч. 3

ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 30 липня 2019 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, просить його змінити, пом`якшити обвинуваченій ОСОБА_7 покарання та звільнити її від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Захисник не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом та викладені у вироку, висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні крадіжок, але вважає, що при призначенні обвинуваченій покарання суд не дотримав вимог ст.ст. 50, 65 КК України, вид та розмір обраного покарання не обґрунтував, питання щодо можливості застосування положень ст. 75 КК України не дослідив, а тому призначив ОСОБА_7 явно несправедливе через суворість покарання.
Апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_7 раніше не судима, до кримінальної відповідальності притягається вперше, має постійне місце проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обвинувачується у вчиненні злочинів середньої тяжкості, якими не завдано істотної шкоди охоронюваним законом суспільним відносинам. Свою вину ОСОБА_7 визнала повністю та засудила свої вчинки, активно сприяла розкриттю злочинів, повернула потерпілим викрадене майно і вони не мають до неї жодних претензій. У провадженні не встановлені обставини, які обтяжують покарання, водночас обставинами, які його пом`якшують, є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів.
Такі обставини, як вважає захисник, свідчать про те, що ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки, твердо стала на шлях виправлення і не становить жодної суспільної небезпеки, а її подальше виправлення цілком можливе і без застосування найсуворішого виду покарання, що передбачене ч. 1 та ч. 2 ст. 185 КК України - позбавлення волі. До того ж на час ухвалення вироку обвинувачена перебувала в умовах ізоляції від суспільства понад 7 місяців і цього строку їй було достатньо для виправлення або суд, за вказаних обставин, міг би призначити їй покарання із застосуванням ст. 75 КК України, чого безпідставно не зробив.

Вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 ніким не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої та захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченої, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), а також у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження та підтверджені представленими у справі доказами, які досліджувалися в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, ніким із учасників судового провадження не оспорюється, а тому за відсутності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти в цій частині правильних висновків, не перевіряються колегією суддів, виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, з огляду на апеляційні вимоги захисника, лише в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить із наступного.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
Крім того, статтею 75 КК України визначено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Із мотивувальної частини вироку слідує, що при обранні виду та розміру покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції урахував ступінь тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є злочинами середнього ступеня тяжкості; характер та обставини скоєних злочинів; дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, проте в справі відсутні дані, які б позитивно характеризували її в соціальному аспекті; а також суд зважив на наявність обставин, які пом`якшують покарання та на відсутність обставин, що його обтяжують і обґрунтовано визначив покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах ч. 1 ст. 185 КК України та майже у мінімальних межах ч. 2 ст. 185 КК України, призначивши розмір остаточного покарання за правилами ч. 1 ст. 70 КК України із застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Отже, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених законом про кримінальну відповідальність і дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкцій статтей, за якими її засуджено.

Про обґрунтованість такого висновку суду переконливо свідчать: тяжкість вчинених злочинів, конкретні обставини справи, характер та обсяг (зміст) протиправних дій обвинуваченої, кількість епізодів злочинної діяльності та розмір викраденого майна, а також дані про особу винної.

Що стосується прохання апелянта про застосування щодо ОСОБА_7 інституту звільнення від покарання з випробуванням, то доводи захисника, якими він обґрунтовує своє прохання в цій частині, є непереконливими. З огляду на те, що обвинувачена, будучи зареєстрованою в Закарпатській області, протягом тривало часу перебувала в м. Києві, але не з метою зайняття суспільно-корисною працею або навчання, а фактично займалася жебрацтвом, з урахуванням фактичних обставин справи, у колегії судді відсутні підстави вважати, що є необґрунтованим висновок суд першої інстанції про неможливість досягти мети виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства.

Таким чином, переконливих доводів для звільнення обвинуваченої від відбування призначеного покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України з доводів захисника не вбачається. Разом із цим, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним у статтях 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Оскільки закон про кримінальну відповідальність судом першої інстанції застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченої, апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 30 липня 2019 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою ОСОБА_7 , яка тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення їй копії ухвали.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4