ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2019 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

головуючого, судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2019 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, не працюючого, з середньою освітою, не працюючого, раніше неодноразово судимого;

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190, ч.3 ст. 190 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Шевченківського районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2019 року клопотання прокурора ОСОБА_8 задоволено, застосовано до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, терміном до 17 січня 2020 року.

Для забезпечення виконання ОСОБА_6 обов`язків, визначених КПК України, визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 150 000 грн..

В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт - відмовлено.

Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні середньої тяжкості та тяжкого злочину. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбаченого ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено. Також Провадження №11-кп/822/549/19 Головуючий у І інстанції: ОСОБА_9
Категорія ч.ч. 2,3 ст. 190 КК України Доповідач: ОСОБА_1
ЄУН №727/11947/19
суд оцінив суспільну небезпечність кримінальних правопорушень, які йому інкримінуються, імовірну можливість продовження обвинуваченимпротиправної поведінки у подальшому, ризик переховуватися від суду та можливість впливати на потерпілих, свідків. Будь-яких відомостей щодо неможливості його подальшого тримання під вартою до суду не надходило.

Враховуючи матеріали справи, які свідчать, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_6 необхідно застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на два місяці, а кримінальне провадження призначити до судового розгляду.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою обрати йому інший запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги обвинувачений вказує, що пред`явлена йому підозра є необґрунтованою. Суд не в повній мірі врахував дані, що його характеризують, зокрема, що від одружений та має на утриманні малолітню дитину.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили змінити обвинуваченому запобіжний захід на домашній арешт, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання законності судового рішення, ухваленого щодо ОСОБА_6 , колегія суддів зазначає таке.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

В силу вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як встановлено колегією суддів, у судовому засіданні 20 листопада 2019 року Шевченківським районним судом Чернівецької області, в порядку ст. 331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 .

Вирішуючи питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, що були підставою для обрання запобіжного заходу та його продовження, передбачені п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах Смірнов проти Росії від 24 липня 2003 року; Вемгофф проти Німеччини від 27 червня 1968 року; Штегмюллер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Мацнеттер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Летельєр проти Франції від 26 червня 1991 року та ін.).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , а також доводи обвинуваченого та його захисника щодо застосування запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Наявність тих обставин, що обвинувачений ОСОБА_6 одружений та має на утриманні малолітню дитину, хоча і мають місце, однак не є безумовними підставами для відмови в застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Колегія суддів вважає, що ці обставини в цьому випадку не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Разом з цим, вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст. 178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим та відповідно наявність передбачених п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК ризиків, які не припинили існувати, тому дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою останнього та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

Всі викладені обвинуваченим ОСОБА_6 апеляційні доводи, були об`єктом дослідження судом при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги, не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими та оціненими судом, та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 .

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2019 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч.3 ст. 190 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:

________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3