В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" серпня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 червня 2019 року за № 0004895 за обвинуваченням

ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Алжирської Демократичної Республіки, громадянина Алжиру, алжирця, освіта здобута в Алжирі, має диплом бакалавра, не працюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця Алжирської Демократичної Республіки, громадянина Алжиру, алжирця, освіта здобута в Алжирі, має диплом бакалавра, не працюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю учасників кримінального провадження

прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

перекладача ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинувачених ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ),

ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ),

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) 11 червня 2019 року приблизно о 19 годині 00 хвилин разом із ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), перебуваючи в приміщенні торгівельного центру «Дитячий світ» за адресою: м. Київ, вул. А. Малишка, 3, побачили потерпілого ОСОБА_8 , який в цей час користувався послугами платіжного терміналу та на правому плечі тримав сумку з особистими речами та гаманцем. В цей час у ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) разом із ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) виник спільний злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна та обернення його на свою користь, у зв`язку з чим останні вступили в злочинну змову.

Реалізовуючи свій спільний злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів з метою власного протиправного збагачення, згідно заздалегідь розподілених ролей, ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), підійшов до потерпілого ОСОБА_8 та витягнув з сумки гаманець марки «Petek» в якому знаходились грошові кошти в сумі 7500 гривень, 418 доларів США (станом на 12 червня 2019 року згідно курсу НБУ 418 доларів США становить 10989 грн. 22 коп.), паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_8 , дозвіл на носіння зброї № НОМЕР_1 від 07 лютого 2017 року на ім`я ОСОБА_8 , посвідчення водія серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_8 , свідоцтво про реєстрацію на автомобіль «MG» д.н.з. НОМЕР_3 серії НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_12 , медична довідка № 486499 на ім`я ОСОБА_8 , посвідчення громадського діяча № 267 на ім`я ОСОБА_8 , страховий поліс № 00274255, ідентифікаційний код на ім`я ОСОБА_8 , талон до посвідчення водія № НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_8 . В цей час ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) стояв позаду та спостерігав за зміною навколишньої обстановки та діями співучасника з метою вчасного попередження про небезпеку.

У подальшому дії ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) були викриті потерпілим ОСОБА_8 , однак ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), не зважаючи на це, з метою відкритого заволодіння зазначеним майном потерпілого, кинув гаманець з грошима та документами на підлогу та розпочав наносити тілесні ушкодження потерпілому в різні частини тіла. ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), маючи спільний умисел на відкрите заволодіння майном потерпілого, піднявши із підлоги зазначений гаманець, та утримуючи його при собі, почав також наносити ногами тілесні ушкоджені потерпілому в різні частини тіла.

Після цього, подолавши опір потерпілого, виконавши всі дії, направлені на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), утримуючи викрадене майно при собі, з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, маючи змогу розпорядитись викраденим майном на власний розсуд.

Своїми умисними діями, ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) завдали матеріального збитку потерпілому ОСОБА_8 на загальну суму 18489 грн. 22 коп.

Будучи допитаними в судовому засіданні ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), кожен окремо, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) визнали повністю, дали покази, підтвердили вище викладені обставини його скоєння, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаялись у вчиненому.

Вказали, кожен окремо, що дійсно, 11 червня 2019 року приблизно о 19 годині 00 хвилин перебуваючи в приміщенні торгівельного центру «Дитячий світ» за адресою: м. Київ, вул. А. Малишка, 3, побачили раніше не знайомого ОСОБА_8 , який в цей час користувався послугами платіжного терміналу та на правому плечі тримав сумку з особистими речами. Після чого ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), підійшов до потерпілого ОСОБА_8 та витягнув з його сумки гаманець. ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) в цей час стояв позаду та спостерігав за зміною навколишньої обстановки. Однак в цей час потерпілий ОСОБА_8 помітив дії ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), який кинув викрадений гаманець на підлогу та розпочав разом з ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), який в свою чергу підняв гаманець з підлоги, наносити тілесні ушкодження потерпілому в різні частини тіла. Після того, як потерпілий перестав чинити опір вони, утримуючи викрадене майно при собі, з місця вчинення кримінального правопорушення зникли та намагалися розпорядились викраденим на власний розсуд, але невдовзі були затримані працівниками поліції.

Останні виразили готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просили суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення даного злочину, так як повністю погоджуються з встановленими обставинами.

Покази обвинувачених в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності їх позиції.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 суду показав, що 11 червня 2019 року приблизно о 19 годині 00 хвилин він перебував у торгівельному центрі «Дитячий світ», біля входу в супермаркет «Варус», розташованого за адресою: м. Київ, вул. А. Малишка, 3, та користувався послугами платіжного терміналу. На правому плечі він тримав сумку з особистими речами. В цей час він помітив, як ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) витягнув з його сумки гаманець і як тільки він це помітив останній кинув його гаманець на підлогу та розпочав разом з ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), який підняв гаманець з підлоги, наносити йому удари по різним частинам тіла. В подальшому обвинувачених було затримано в приміщенні торгового центру, а викрадене майно повернуто. Наголосив, що на даний час претензій матеріального характеру до обвинувачених не має. Останні попросили у нього вибачення за скоєне.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинувачених та потерпілого, дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують їх особи, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинувачених, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України.

Суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинувачених ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), кожного окремо, у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, за вище встановлених обставин.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, встановленими всі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

При ухваленні вироку відносно обвинувачених ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) суд вважає за необхідне відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до п. 3 та 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у злочинах проти власності» № 10 від 06 листопада 2009 року крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.
Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.
Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння).
Крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але одразу була викрита. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування залежно від характеру насильства чи погрози як грабіж чи розбій.
Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинувачених, заслухавши позицію потерпілого ОСОБА_8 , який примирився з обвинуваченими та висловив думку щодо призначення міри покарання обвинуваченим не пов`язаної з реальним позбавленням волі, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують їх особи, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення (злочину) при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю, оскільки, кожен із них, скоїв відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченим суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують їх покарання.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) є щире каяття у вчиненні злочину.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) на обліку у лікаря нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; має діючу посвідку на тимчасове місце проживання на території України, має місце реєстрації на території України, на час скоєння кримінального правопорушення був слухачем підготовчого відділення Приватного вищого навчального закладу інститут «Українсько-Американський університет конкордія», характеризується посередньо, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (раніше не судимий, з освітою здобутою в ОСОБА_13 (диплом бакалавра), не працює, неодружений), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення та потерпілого щодо необхідної міри покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі; відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції частини другої статті 186 КК України у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 того ж Кодексу та покладенням обов`язків з числа визначених ст. 76 КК України, оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) є щире каяття у вчиненні злочину.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ), відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) на обліку у лікаря нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; має діючу посвідку на тимчасове місце проживання на території України, місце реєстрації на території України, на час скоєння кримінального правопорушення був слухачем підготовчого відділення Приватного вищого навчального закладу інститут «Українсько-Американський університет конкордія», характеризується посередньо, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (раніше не судимий, не працює, з освітою здобутою в ОСОБА_13 (диплом бакалавра), неодружений), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення та потерпілого щодо необхідної міри покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі; відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції частини другої статті 186 КК України у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 того ж Кодексу та покладенням обов`язків з числа визначених ст. 76 КК України, оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 року; «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 року; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 року).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особами винних, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування, суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики, ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Враховуючи викладене суд вважає призначене покарання обвинуваченим ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) кожному окремо, у виді позбавлення волі зі звільненням їх від відбування покарання з випробуванням пропорційним вчиненому злочину та таким, що перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особами винних.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) та ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) з огляду на призначення судом умовного покарання є доречним змінити на особисте зобов`язання до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені відсутні.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст.186 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) у вигляді тримання під вартою змінити на особисте зобов`язання, звільнивши його негайно з під варти в залі суду.

Зарахувати в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) термін його попереднього ув`язнення, а саме з 11 червня 2019 року до 14 червня 2019 року та з 15 липня 2019 року по 01 серпня 2019 року.

ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст.186 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) у вигляді тримання під вартою змінити на особисте зобов`язання, звільнивши його негайно з під варти в залі суду.

Зарахувати в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 ) термін його попереднього ув`язнення, а саме з 11 червня 2019 року до 14 червня 2019 року та з 15 липня 2019 року по 01 серпня 2019 року.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся.

Речові докази у кримінальному проваджені гаманець марки «Petek», грошові кошти в сум 7500 гривень, 418 доларів США, паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_8 , дозвіл на носіння зброї № НОМЕР_1 від 07 лютого 2017 року на ім`я ОСОБА_8 , посвідчення водія серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_8 , свідоцтво про реєстрацію на автомобіль «MG» д.н.з. НОМЕР_3 серії НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_12 , медичну довідку № 486499 на ім`я ОСОБА_8 , посвідчення громадського діяча № 267 на ім`я ОСОБА_8 , страховий поліс № 00274255, ідентифікаційний код на ім`я ОСОБА_8 , талон до посвідчення водія № НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_8 залишити у володінні ОСОБА_8 .
Речові докази у кримінальному проваджені диск DVD-R 4.7 GB, з відеозаписом з камер спостереження «Безпечне місто» зберігати в матеріалах кримінального провадження.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим, потерпілому, захисникам та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Обвинуваченим роз`яснюється право подати клопотання про помилування, а також роз`яснюється учасникам кримінального провадження право ознайомитись із журналом судового засідання.

Суддя