Справа №584/1379/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/701/19 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Хуліганство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , представника потерпілої ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_8 на вирок Путивльського районного суду Сумської області від 30 травня 2019 року, відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Буринь Сумської області, не одруженої, не працюючої, освіта середньо-спеціальна, зареєстрованої по АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представника потерпілої ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_8 , в яких, не оспорюючи фактичних обставин справи, доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченої:

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 просила вирок суду відносно ОСОБА_10 змінити в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченого через м`якість. Визнати ОСОБА_10 винною за ч. 1 ст. 296 КК України та призначити їй покарання у виді арешту строком на 1 місяць;

- представник потерпілої ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_8 просила скасувати вирок суду відносно ОСОБА_10 в частині призначеного покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити покарання у виді арешту. Збільшити розмір стягнутої та користь потерпілої ОСОБА_12 суми моральної шкоди, стягнувши з ОСОБА_10 100 000 грн., як компенсація за спричинену моральну шкоду. В іншій частині вирок Путивльського районного суду Сумської області залишити без змін.

Даним вироком ОСОБА_10 визнано винною у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України і призначено їй покарання у виді штрафу у розмірі 750 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 12 750 грн.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 до ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 7 000 грн моральної шкоди, заподіяної злочином.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 посилається на те, що всупереч вимогам ст. 65 КК України, призначаючи покарання ОСОБА_10 в межах санкції статті, за якою її визнано винною, суд першої інстанції безпідставно визначив покарання, яке є явно несправедливим через м`якість, оскільки таке покарання не відповідає ступеню тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченої.

Зазначає, що приймаючи рішення суд за відсутності пом`якшуючих обставин, фактично послався лише на позитивні характеристики підсудної, відсутність судимостей, наявність батька-інваліда та те, що вона на «Д» обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває і вибачилась перед потерпілою.

На переконання прокурора, судом першої інстанції не було враховано той факт, що обвинувачена свою вину в інкримінованому їй злочині так і не визнала, ні матеріальну ні моральну шкоду внаслідок завданих нею дій не відшкодувала, обвинувачена проживає окремо від батька-інваліда та не здійснює над ним постійного догляду, а тому вважає цей факт, як підставу для призначення най м`якшого покарання у виді штрафу, є недоцільним.

Вказує також на те, що обвинувачена ніде не працює, з її слів має лише тимчасові заробітки, однак в якому розмірі не зазначила та жодних доказів на підтвердження цього факту не надала, а тому фактично будь-які підтвердження можливості обвинуваченої виконати покарання у виді штрафу відсутні.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_8 , посилається на незаконність оскаржуваного вироку суду таким, що винесений з неправильним застосуванням норм матеріального права, без надання належної правової оцінки обставинам справи, міра покарання не відповідає вчиненим обвинуваченою діям та особі обвинуваченої, а сума визначеної моральної шкоди ніяк не відповідає тим стражданням, які понесла потерпіла, є занадто малою і такою, що ніяк не може загоїти її душевні рани.

На переконання представника потерпілої, призначене обвинуваченій ОСОБА_10 покарання у виді штрафу не є достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, зокрема, як під час досудового розгляду, так в судовому засіданні свою вину не визнала, не мало місця і щирого каяття за скоєне. ОСОБА_10 поводилась зухвало протягом слідства, судового розгляду та після судових засідань, оскільки свою вину у вчиненому вона заперечувала, шкоди потерпілій не відшкодувала, не розкаялась.

Вказує на те, що судом першої інстанції не було враховано той факт, що обвинувачена під час вчинення кримінального правопорушення була в стані алкогольного сп`яніння, що є обтяжуючою покарання обставиною.

Стверджує, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, що обвинувачена призначена опікуном свого батька, що є особою з інвалідністю, яка перебуває на обліку у відповідних органах, як особа, як здійснює догляд за особою з інвалідністю або особою, яка потребує такого догляду.

Звертає увагу і на те, що позитивних характеристик на обвинувачену, які б могли підтвердити її відповідну поведінку в суспільстві, громадську позицію або характеристику, з місця роботи чи навчання надано не було.

Представник потерпілої не погоджується також із судовим рішенням в частині часткового задоволення позовних вимог потерпілої ОСОБА_12 , оскільки присуджена до стягнення сума моральної шкоди не відповідає стражданням потерпілої і та обставинам скоєного обвинуваченою злочину.

Зазначає, що заявлена сума моральної шкоди 100 000 грн., була визначена потерпілою та ї родиною, враховуючи наступне: потерпіла до цього часу відчуває моральні страждання та приниження, так як по м. Путивль розповсюджуються плітки з приводу інциденту, побиття відбулось на очах її підлеглих; потерпіла дійсно понесла і фізичні страждання і моральні, які виразились в тому, що були вирвані пасма волосся, були синці на тілі, тривалий час після цього у неї боліла голова, порушився сон і вона була змушена звертатись до лікарів, відновлювати свій емоційний та фізичний стан; зірвана запланована поїздка з дітьми до Європи, так як в той день постраждав і чоловік потерпілої, розважальний заклад було закрито.

Крім того стверджує, що потерпіла та її сім`я протягом року після вчиненого злочину знаходились в стані стресу, так як знайомі обвинуваченої намагались залякати потерпілу, щоб та відмовилась від своїх звинувачень, потім знущались і розповсюджували різні плітки та неправдиві відомості по справі, що також принижувало і ображало потерпілу.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

Обвинуваченою ОСОБА_10 було подано заперечення на апеляційні скарги, посилаючись законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку суду, який постановлений з додержанням норм матеріального та процесуального права, просила апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду без змін. Зазначає, що їй призначено покарання в межах санкції ч. 1 ст. 296 КК України, вона раніше не судима, до адміністративної відповідальності не притягувалась, за місцем проживання характеризується позитивно, здійснює нагляд за батьком інвалідом, просила вибачення у потерпілої, неодноразово зверталась до потерпілої з пропозицією примиритися, проте кожного разу їй пропонувалось надати грошові кошти в розмірі від 3 до 5 тисяч доларів США, яких у неї немає.

Вказала також і на те, що визначений судом першої інстанції розмір штрафу та моральну шкоду вона сплатила в повному обсязі.

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_10 19 травня 2018 року у вечірній час перебувала на другому поверсі кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 » по АДРЕСА_2 , де відпочивала разом із друзями.

Близько 23 год. 30 хв. на другий поверх кафе-бару «Епіцентр» зайшла потерпіла ОСОБА_12 разом зі своєю подругою ОСОБА_13 . У ході відпочинку у ОСОБА_10 та ОСОБА_13 виникла словесна сварка, в ході якої ОСОБА_12 попросила друзів ОСОБА_10 вивести останню з кафе-бару, щоб припинити конфлікт. ОСОБА_10 , у свою чергу, під приводом конфліктної ситуації з ОСОБА_13 , розуміючи, що вона знаходиться у громадському місці, та бажаючи продовження з`ясування стосунків, наздогнала ОСОБА_12 та, ігноруючи загально прийняті норми моралі та поведінки, діючи зухвало у громадському місці, бажаючи протиставити себе іншим громадянам та суспільству, грубо порушуючи громадський порядок, використовуючи малозначний привід, схопила останню за руки та стисла їх в області плеча, після чого схопила ОСОБА_12 за волосся та почала тягти у різні боки, доки їх не розборонили присутні. Вказані хуліганські дії тривали близько 1 хв. 30 сек., після чого друзі ОСОБА_10 відвели її до входу на першому поверсі.

Внаслідок таких дій обвинуваченої потерпілій ОСОБА_12 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді: синців правого плеча в нижній треті по задній поверхні, синців лівого плеча в нижній треті по задній поверхні, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянта представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 , та потерпілу ОСОБА_12 які підтримали доводи поданих апеляційних скарг та наполягали на більш суворому покаранні та збільшенні розміру шкоди, прокурора ОСОБА_6 , яка не підтримала жодну з поданих апеляційних скарг і просила вирок залишити без зміни, пояснення обвинуваченої ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_9 , які заперечують проти задоволення апеляційних скарг, просили вирок суду залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_10 у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганство), тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 296 КК України, є правильною.

Враховуючи те, що вирок суду в частині доведеності вини ОСОБА_10 в пред`явленому їй обвинуваченні за ч. 1 ст. 296 КК України сторонами кримінального провадження не оспорюють, тому виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КПК України, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Щодо доводів апеляційних скарг прокурора у кримінальному провадженні та представника потерпілої про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченого через м`якість, колегія суддів зазначає наступне.

Так, ч. 2 ст. 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Засади призначення покарання зазначені у ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 2 статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами покарання» зазначено, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

На переконання колегії суддів, призначаючи ОСОБА_10 вид та міру покарання, вказаних вимог закону суд дотримався.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують її покарання. Обвинувачена вчинила злочин невеликої тяжкості, раніше не судима, негативних характеристик на неї суду не надано, на «Д» обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має батька інваліда першої групи.

Враховуючи наведене в сукупності, обставини скоєного, характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченої ОСОБА_10 , яка вибачилась перед потерпілою в судовому засіданні, суд першої інстанції прийшов до висновку про призначення покарання обвинувачені у виді штрафу, в межах санкції ч. 1 ст. 296 КК України, що буде необхідним та достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Судом першої інстанції була надана оцінка також і посиланням прокурора на те, що обвинувачено офіційно не працевлаштована, що на переконання суду не є підставою для застосування більш суворого виду покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

Таким чином, судом першої інстанції в повній мірі дослідженні усі обставини, які характеризують обвинувачену, її ставлення до скоєного та надана відповідна обґрунтована та вмотивована оцінка вказаному.

Посилання прокурора та представника потерпілої ОСОБА_8 у своїх доводах на те, що призначене судом покарання є несправедливим через м`якість та не є достатнім для її виправлення, є непереконливими. Зокрема, обвинувачена ОСОБА_10 є особою молодого віку, раніше ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності не притягувалась, за місцем проживання характеризується в цілому позитивно, тяжких наслідків від скоєного не настало, просила вибачення у потерпілої, а тому на переконання колегії суддів такий вид покарання, як арешт, що просять застосувати до ОСОБА_10 прокурор та представник потерпілої у своїх доводах, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого правопорушення та є занадто суворим.

Щодо доводів прокурора та представника про безпідставне посилання суду першої інстанції, наявність батька-інваліда, як на обставину, що позитивно характеризує обвинувачену, то вони спростовуються зібраними по справі доказами.

Так, відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, видану секретарем Буринською міською радою, ОСОБА_10 зареєстрована разом з батьком ОСОБА_14 за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 63).

З довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 29.01.2016 року слідує, що ОСОБА_14 є інвалідом першої групи та потребує постійного стороннього догляду (а.с. 65).

Згідно характеристики, наданої депутатом Буринської міської ради ОСОБА_15 , ОСОБА_10 проживає разом з батьком ОСОБА_14 , характеризується виключно позитивно, велику увагу та турботу вона проявляє щодо свого батька, який є інвалідом 1 групи та не може самостійно пересуватись, потребує сторонньої допомоги і такий догляд здійснює його дочка ОСОБА_10 (а.с. 64).

Обов`язок утримувати непрацездатних батьків покладено на їх повнолітніх дітей нормами СК України. Відсутність доказів визнання ОСОБА_10 опікуном свого батька - ОСОБА_14 або постановлення її на відповідний облік, як особу, що здійснює нагляд за особою з інвалідністю, не свідчить про невиконання ОСОБА_10 свого обов`язку по утриманню непрацездатного батька.

Посилання прокурора на відсутність у обвинуваченої офіційної роботи вже було предметом дослідження, і як правильно наголосив суд першої інстанції, дана обставина не є підставою для застосування до ОСОБА_10 такого суворого покарання, як арешт.

Посилання представника потерпілої у своїх доводах на безпідставне не врахування судом перебування обвинуваченої на момент вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, як обставину, яка обтяжує покарання, є безпідставними з огляду на те, що стороною обвинувачення не надано доказів перебування ОСОБА_10 в стані алкогольного сп`яніння.

Більш того, в обвинувальному акті зазначено, що обставин, які згідно ст. 67 КК України, обтяжують покарання ОСОБА_10 в ході досудового розслідування вставлено не було.

Колегія суддів, відхиляючи доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої щодо необхідності застосування до обвинувачено покарання, пов`язане з ізоляцією від суспільства, а саме арешт, звертає увагу і на те, що з моменту вчинення кримінального правопорушення минуло більше року, протягом цього часу ОСОБА_10 до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалась, громадського порядку не порушувала. Під час перебування кримінального провадження в суді першої інстанції, обвинувачена прибувала на судові виклики та не вчиняла жодних дій на затягування розгляду справи, що вказує та не, що вона не намагалась уникнути кримінальної відповідальності за скоєне.

Більш того, на наступний день після ухвалення судом оскаржуваного вироку, обвинуваченою було сплачено штраф та потерпілій перераховано присуджений до стягнення розмір моральної шкоди, що підтверджується квитанціями (а.с. 159).

Ухвалюючи оскаржуваний вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що потерпілій дійсно було завдано моральну шкоду, яка полягала у фізичному болі, що вона зазнала під час нанесення їй тілесних ушкоджень, внаслідок якого їй обвинуваченою вирвано декілька пасм волосся, а також у моральних стражданнях внаслідок публічного приниження таскання її за волосся обвинуваченою у громадському місці, що крім цього, завдало шкоди і її зовнішньому вигляду.

У відповідності до приписів ст.ст. 23, 1167 ЦК України, так як винними діями обвинуваченої, потерпілій завдано моральної шкоди, з урахуванням характеру пошкоджень, отриманих тілесних ушкоджень, глибини фізичних і душевних страждань потерпілої, суд першої інстанції вважав розумним та справедливим стягнути на її користь 7000 грн. відшкодування моральної шкоди, завданої злочином.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно із ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України).

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року N 4 роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів погоджується з розміром присудженого до стягнення з обвинуваченої ОСОБА_10 грошового відшкодування моральної шкоди та не вбачає підстав для його збільшення, так як він встановлений з урахуванням всіх обставин справи та вимог закону, з дотриманням засад розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілої про перебування родини ОСОБА_12 в постійному стресі через залякування знайомими обвинуваченої, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на доказах.

Всі обставини на які посилається представник потерпілої у свої доводах, зокрема, фізичні та моральні страждання, які потерпіла понесла в результаті вчинених обвинуваченої протиправних дій, повністю були враховані судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає до стягненню.

Щодо зірваної поїздки родини ОСОБА_12 до Європи та закриття належного їм розважального закладу, то ці обставини колегія суддів визнає такими, що не знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з діями ОСОБА_10 . Обставини побиття чоловіка потерпілої знаходяться поза межами судового розгляду даного кримінального провадження.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були безумовними підставами для скасування або зміни вироку, під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому підстави для задоволення апеляційних скарг прокурора у кримінальному провадженні та представника потерпілої відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Вирок Путивльського районного суду Сумської області від 30 травня 2019 року відносно ОСОБА_10 , залишити без зміни, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4