КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київський апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві 31 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 травня 2019 року,-

за участі:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 травня 2019 року задоволено клопотання слідчого слідчої групи СВ Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_8 та накладено арешт на:
- квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 яка на праві приватної власності належить ОСОБА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4);
- квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 яка на праві приватної власності належить ОСОБА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 34513172);
- автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2012 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , у вигляді заборони відчуження на користь третіх осіб вказаного майна.
Зазначене рішення мотивовано тим, що слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на майно, оскільки вказане майно може бути реалізовано для відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, в разі задоволення заявленого цивільного позову, з урахуванням розміру заявлених позовних вимог та завданої потерпілому шкоди.

Не погоджуючись з вказаним рішенням слідчого судді, ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 травня 2019 року, скасувати її та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.
В обґрунтування доводів щодо поважності причин пропуску строку апеляційного оскарження апелянт зазначає, що копію оскаржуваного рішення він отримав 11 червня 2019 року.
Мотивуючи апеляційні вимоги ОСОБА_5 зазначає, що він не визнаний у вказаному кримінальному провадженні підозрюваним або обвинуваченим, що вказує на неправомірність накладення арешту на його майно та суперечить положенням ст. 62 КПК України, ч. 6 ст. 170 КПК України.
Окрім того звертає увагу на те, що всупереч висновкам слідчого судді, об`єкти, на які накладено арешт, не можуть слугувати речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні, оскільки протокол (розписка) датована 2017 роком, тобто значно пізніше, ніж були придбані квартира та автомобіль.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, поясненняпредставника власника майна, який підтримав клопотання про поновлення строку та апеляційну скаргу, просив їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
З апеляційної скарги, доданих до неї документів та матеріалів судового провадження вбачається, що клопотання про накладення арешту на майно розглянуто слідчим суддею у відсутність власника майна та його представника, копію ухвали ОСОБА_9 отримав 11 червня 2019 року, апеляційну скаргу направив поштовим зв`язком 15 червня 2019 року, а тому колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження необхідно поновити.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Києво-Святошинським відділом поліції Головного управління Національної поліції в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості якого 20 травня 2019 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000347, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КПК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що в діях ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 Пламено) вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 сст. 190 КК України, що спричинило шкоду ОСОБА_12 у вигляді заподіяння матеріальних збитків в особливо великих розмірах.

29 травня 2019 року слідчий слідчої групи СВ Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_8 , за погодженням прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_13 , звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з клопотанням про накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_5 , а саме: квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4), квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 яка на праві приватної власності належить ОСОБА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 34513172);автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2012 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , у вигляді заборони відчуження на користь третіх осіб вказаного майна.

Ухвалою слідчого судді слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 травня 2019 року вказане клопотання задоволено.
Розглядаючи вказану апеляційну скаргу, колегія суддів вважає за доцільне врахувати практику Європейського суду з прав людини.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Однак, зазначених вимог закону слідчий суддя та слідчий, який вніс клопотання про арешт майна, не дотрималися.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, слідчий суддя, не врахувавши всі обставини провадження, наклав арешт на майно, що як вважає колегія суддів, призвело до неправильного застосування кримінального процесуального закону України та тягне за собою скасування ухвали слідчого судді.

Так, як вбачається з матеріалів провадження за клопотанням слідчого, ОСОБА_5 не є підозрюваним у кримінальному провадженні № 0000347, про що не заперечував в судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор, а отже не є суб`єктом ст. 170 КПК України, на підставі чого правових підстав для накладення арешту на майно, яке перебуває в його приватній власності немає.

Зі змісту норм Глав 10 та 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчий вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Однак, слідчий в клопотанні про арешт майна та слідчий суддя місцевого суду в ухвалі, взагалі не обґрунтували, яким саме чином вказане майно, яке належне ОСОБА_5 і якому не повідомлялось про підозру у даному кримінальному провадженні, може підлягати відшкодуванню шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (забезпечення цивільного позову).

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що у даному кримінальному провадженні слідчим та прокурором не доведено необхідності у накладенні арешту на майно, що відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України мало стати підставою для відмови у задоволенні клопотання, однак безпідставно не було зроблено слідчим суддею.

За таких обставин, які свідчать про однобічність і необ`єктивність судового розгляду, істотне порушення вимог КПК України, ухвала слідчого судді як незаконна підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого, оскільки воно внесено до суду з порушенням вимог КПК України та за недоведеності необхідності арешту майна, який, при викладених у клопотанні обставинах, явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:

Поновити ОСОБА_5 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 травня 2019 року та задовольнити його апеляційну скаргу.

Ухвалу слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 травня 2019 року, якою задоволено клопотання слідчого слідчої групи СВ Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_8 та накладено арешт на:
- квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4);
- квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 яка на праві приватної власності належить ОСОБА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 34513172);
- автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER 2012 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , у вигляді заборони відчуження на користь третіх осіб вказаного майна, - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого слідчої групи СВ Києво-Святошинського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_8 про накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_5 , - відмовити.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_14

Справа № 11-сс/824/3882/2019 Категорія: ст. 170 КПК УкраїниГоловуючий у першій інстанції ОСОБА_15 Доповідач: ОСОБА_1