КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого - ОСОБА_11.,

суддів - ОСОБА_12., ОСОБА_13.,

секретаря - ОСОБА_14.,

за участю:

адвоката, який діє в інтересах

власника майна - ОСОБА_15.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали клопотання за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_15., який діє в інтересах власника майна - ОСОБА_1., на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2019 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0000034 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28, ч.2 ст.204, ч.3 ст.209 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

29 травня 2019 року до Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_16 погоджене прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_17. про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000034, а саме: на квартиру загальною площею 42,3 м2, розташовану за адресою: АДРЕСА_1; вантажний сідловий тягач д.н.з. НОМЕР_1.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 03 червня 2019 року клопотання задоволено та накладено арешт на вищевказане майно, із забороною його відчуження. Обґрунтовуючи своє рішення, слідчий суддя послався на наявність підстав, передбачених ст.173 КПК України, а саме: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28, ч.2 ст.204, ч.3 ст.209 КК України, санкція яких передбачає обов'язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, та прийшов до висновку, що арешт вищевказаного майна, яке належить підозрюваному, необхідний для його збереження з метою можливої подальшої конфіскації як виду покарання.

На вказану ухвалу слідчого судді адвокат, який діє в інтересах власника майна ОСОБА_1. - ОСОБА_15., подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується з ухвалою, вважає дану ухвалу незаконною, необґрунтованою, такою, що не відповідає вимогам КПК України, оскільки обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28, ч.2 ст.204, ч.3 ст.209 КК України, не доведена доданими до клопотання матеріалами та не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Крім того, в матеріалах клопотання відсутні докази того, що накладення арешту було необхідним для досягнення цілей, визначених ч.2 ст.170 КПК України, що є грубим порушенням права власності, яке гарантовано ст.41 Конституції України. Крім того, адвокат зазначає, що при розгляді клопотання слідчим суддею порушення право на справедливий суд, оскільки судове засідання відбувалося без участі володільця та власника майна. Тому, просить скасувати ухвалу слідчого судді від 03.06.2019 року та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна, що належить ОСОБА_1.

Також, апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, пославшись на те, що ухвалу постановлено без виклику власника майна, та про накладення арешту на майно стало відомо 02.08.2019 року, після отримання адвокатом копії оскаржуваної ухвали.

Заслухавши:

- доповідача - суддю апеляційного суду;

- адвоката, який підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити її в повному обсязі;

- ознайомившись з матеріалами клопотання та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно з вимогами ч.2 ст.395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п'яти днів з дня її оголошення. Згідно частини 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Разом з цим встановлено, що ухвалу постановлено без повідомлення власника майна або його представника, копія ухвали ОСОБА_1. не надсилалась, а про накладення арешту стало відомо 02.08.2019 року після отримання захисником ОСОБА_1. копії ухвали. З апеляційною скаргою захисник звернувся до суду 05.08.2019 року, що підтверджується відміткою штампу на апеляційній скарзі.

Тобто апеляційну скаргу подано в межах визначеного законом п'ятиденного строку, і таким чином строк на апеляційне оскарження не пропущено, у зв'язку з чим він поновленню не підлягає.

В клопотанні слідчий зазначає, що надійшли до суду апеляційної інстанції, та ухвали слідчого судді, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000034 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28, ч.2 ст.204, ч.3 ст.209 КК України.

У ході досудового розслідування встановлено, що група осіб під керівництвом ОСОБА_2., до складу якої у різний час увійшли ОСОБА_3., ОСОБА_4 ОСОБА_5., ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_8., ОСОБА_9. зорганізувалися в стійке злочинне об'єднання для вчинення низки злочинів, зокрема шахрайства, незаконного виготовлення пального та легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом. ОСОБА_10., відповідно до своєї ролі у складі організованої групи, інші її учасники та інші невстановлені на даний час досудовим розслідуванням особи реалізуючи свої злочинні наміри, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переслідуючи корисливу мету отримання прибутку в результаті введення в оману фізичних та юридичних осіб в період часу з січня 2018 року по лютий 2019 року під приводом реалізації дизельного пального та бензину стандарту ЄВРО 5 здійснювали реалізацію дизельного пального та бензину, якість якого не відповідає вимогам ДСТУ, а отримані від учинення цих дій кошти привласнювали, розпоряджаючись ними на власний розсуд.

29 травня 2019 року старший слідчий в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_16. за погодженням з прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_17. звернувся до Печерського районного суду м.Києва з клопотанням про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000034.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 03 червня 2019 року клопотання задоволено та накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_1.

Задовольняючи клопотання слідчий суддя прийшов до висновку, що арешт вищевказаного майна, яке належить підозрюваному, необхідний для його збереження з метою можливої подальшої конфіскації як виду покарання.

Разом з тим, постановляючи ухвалу, слідчий суддя не в повній мірі дотримався вимог кримінального процесуального законодавства України, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Вирішуючи питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст.94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб'єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов'язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред'явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину.

Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Разом з цим, слідчим суддею не дотримано вимоги ч.4 ст.173 КПК України щодо застосування найменш обтяжливого способу арешту майна, який не призведе до інших наслідків, та не обґрунтовано необхідність накладення арешту на вказаний транспортний засіб та нерухоме майно.

Зокрема, слідчим суддею накладено арешт на вищевказане майно з метою забезпечення кримінального провадження у вигляді конфіскації майна.

Між тим, з огляду на наявні в матеріалах провадження дані у слідчого судді відсутні всі підстави для висновку про наявність підозри у вчиненні ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28, ч.2 ст.204, ч.3 ст.209 КК України.

Згідно п.7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п.1 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Проте, на переконання колегії суддів, прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст.132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, в свою чергу, у відповідності до ст.94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв'язку для прийняття законного рішення.

З матеріалів клопотання неможливо чітко встановити тих обставин, яке відношення майно, належне ОСОБА_1. на праві власності, має до розслідуваних кримінальних правопорушень в рамках кримінального провадження №0000034, суд апеляційної інстанції вважає, що у даному кримінальному провадженні слідчий не довів необхідності у накладенні арешту на вказане майно.

Вказане свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно з метою забезпечення кримінального провадження, на які посилається орган досудового розслідування та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, оскільки прокурором не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, а за наявних матеріалів дане твердження є передчасним та таким, що ґрунтується на припущеннях.

На підставі викладених обставин, які вказують на необ'єктивність судового розгляду, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає скасуванню з ухваленням нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_16 погоджене прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_17. про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000034, а саме: на квартиру загальною площею 42,3 м2, розташовану за адресою: АДРЕСА_1; вантажний сідловий тягач д.н.з. НОМЕР_1, у зв'язку з недоведеністю необхідності арешту майна.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.309, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_15., який діє в інтересах власника майна - ОСОБА_1., задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 03 червня 2019 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0000034 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28, ч.2 ст.204, ч.3 ст.209 КК України, а саме: на квартиру загальною площею 42,3 м2, розташовану за адресою: АДРЕСА_1; вантажний сідловий тягач д.н.з. НОМЕР_1, що належать ОСОБА_1., у вигляді заборони їх відчуження, скасувати.

Ухвалити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_16 про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000034 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28, ч.2 ст.204, ч.3 ст.209 КК України, а саме: на квартиру загальною площею 42,3 м2, розташовану за адресою: АДРЕСА_1; вантажний сідловий тягач д.н.з. НОМЕР_1, що належать ОСОБА_1., у вигляді заборони їх відчуження.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_________________ ________________ _______________

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13