В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13.11.2019 Справа №607/23107/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002402 від 19 серпня 2019 року про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Самбір, Львівської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , несудимого;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4

потерпілого ОСОБА_5
захисника адвоката ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» до правоохоронних органів відносяться: органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, органи доходів і зборів, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.
Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції. При цьому, згідно із ч. 10 ст. 62 цього ж Закону поліцейський користується повноваженнями, передбаченими цим законом, незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу.
Згідно ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення.
19 серпня 2019 року о 08.00 год. поліцейський Тернопільського міського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області старший сержант поліції ОСОБА_5 спільно із дільничним офіцером поліції Тернопільського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області рядовим поліції ОСОБА_7 , заступили на чергування по охороні громадського порядку на станції №3, яка розташована на території залізничного вокзалу ст. Тернопіль, по вул. Привокзальна, 1 у м. Тернополі.
Близько 16.40 год. 19 серпня 2019 року до потерпілого - старшого сержанта поліції ОСОБА_5 та рядового поліції ОСОБА_7 в телефонному режимі звернулась чергова по залізничному вокзалу ст. Тернопіль ОСОБА_8 з повідомленням про те, що на другому поверсі залізничного вокзалу, невідома особа вчиняє хуліганські дії відносно невідомих чоловіка та жінки з дітьми.
Отримавши вказане повідомлення, старший сержант ОСОБА_5 та рядовий поліції ОСОБА_7 відразу піднялись на другий поверх залізничного вокзалу, де останніми було виявлено, як пізніше було встановлено ОСОБА_9 разом із дружиною та дітьми і невідомого чоловіка, який поводив себе агресивно, голосно виражався нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою всім присутнім. Далі старший сержант поліції потерпілий ОСОБА_5 пред`явив невідомому чоловікові, який поводив себе агресивно, як пізніше було встановлено обвинувачений ОСОБА_3 , своє службове посвідчення та при цьому представився.
У подальшому всіх та зокрема обвинуваченого ОСОБА_3 було запрошено до кімнати поліції, яка розташована у приміщенні залізничного вокзалу ст. Тернопіль, з метою встановлення всіх обставин події.
19 серпня 2019 близько 18.00 години, обвинувачений ОСОБА_3 , перебуваючи у приміщенні поліцейської кімнати, яка розташована у приміщенні залізничного вокзалу ст. Тернопіль, що по вул. Привокзальна, 1 у м. Тернополі, усвідомлюючи значення своїх дій, розуміючи, що перед ним стоїть працівник поліції, який перебував у форменому одязі та був при виконанні своїх службових обов`язків, наніс один удар кулаком правої руки в ліву ділянку обличчя старшого сержанта поліції потерпілого ОСОБА_5 , чим спричинив йому забиття м`яких тканин лівих виличної та щічної ділянок у вигляді набряку та синця, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.
У результаті злочинної діяльності обвинуваченого ОСОБА_3 , було порушено суспільні відносини, які забезпечують нормальну законну діяльність органів державної влади, особисту недоторканість поліцейського Тернопільського відділу поліції головного управління Національної поліції в Тернопільській області старшого сержанта поліції ОСОБА_5 , а також заподіяно останньому легкі тілесні ушкодження.
Вказаними діями, обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 345 КК України умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
13 листопада 2019 року між потерпілим ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_3 укладено угоду про примирення, згідно умов якої вони дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 345 КК України за встановлених у висунутій підозрі обставин, істотних для даного кримінального провадження, ОСОБА_3 беззастережно визнав свою винуватість у зазначеному діянні, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, відшкодував завдані збитки та у потерпілого відсутні претензії майнового характеру, він погодився на укладення угоди про примирення.

Також вказаною угодою визначено покарання, яке повинен понести ОСОБА_3 , з врахуванням ряду пом`якшуючих покарання обставин, а саме за ч. 2 ст. 345 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, перейти до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції частини статті за вказаний злочин, у виді штрафу в дохід держави в розмірі 300 (трьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 (п`ять тисяч сто) гривень.
В угоді передбачені наслідки укладання та затвердження угоди про примирення, встановлені ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про примирення, суд виходить з наступного.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.

Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 31 березня 2016 року у справі № 5-27 кс 16, при визначенні того, чи можна укладати угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим щодо злочинів невеликої, середньої тяжкості - двооб`єктного (багатооб`єктного) злочину, суд має керуватись не тільки формальними вимогами цих норм щодо видів угод про примирення і класифікацію злочинів, щодо яких такі угоди можуть укладатися, а чітко дотримуватись їх засадничих принципів. Для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія «інтерес».

Також, існує така група суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, у яких приватні інтереси їх учасників можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, що волевиявлення потерпілого може мати вирішальне значення для кримінальної відповідальності винної особи. Без наявності приватних інтересів і вираження волевиявлення до їх реалізації ніякі публічні інтереси не можуть бути досягнуті.

Значно більшою мірою диспозитивність властива тим нормам кримінально-процесуального закону, які вимагають узгоджених сторонами і судом рішень. Законодавець зобов`язує суд у таких випадках віддавати перевагу узгодженим сторонами рішень і ухвалити їх своїм рішенням.

Аналогічно зроблено висновок у постанові Верховного Суду України від 06 грудня 2018 року у справі № 756/11661/17 згідно якого при визначенні того чи можна укладати угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим щодо злочинів середньої тяжкості двооб`єктного (багатооб`єктного) злочину (ч. 2 ст. 345 КК України), суд має керуватись не тільки формальними вимогами норм ст. ст. 468, 469, 474 КПК України щодо видів угод про примирення і класифікацію злочинів, щодо яких такі угоди можуть укладатися, а й чітко дотримуватись їх засадничих принципів, встановити чи не суперечить зміст такої угоди інтересам суспільства та чи забезпечено баланс інтересів сторін угоди про примирення.

Відповідно до п. 1 ст. 468 КПК України в кримінальному провадженні може бути укладена угода між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим про примирення.

Згідно ч.3 ст. 469 КПК України угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_3 цілком розуміє відмову від здійснення прав, передбачених абзацами 1 та 4 п. 1 ч. 5 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 1 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення та вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені угодою.

Також судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам норм КПК України.

Умови даної угоди жодними чином не суперечать інтересам суспільства та у ній повною мірою забезпечено баланс інтересів сторін угоди про примирення для цілей норм ч.3 ст. 469, п. 7 ст. 474 КПК України.

Крім цього, згідно ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Вказана норма Закону передбачає, що у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК України

Суд при вирішенні питання про можливість призначення покарання узгодженого сторонами угоди враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, сімейний стан, обставини, що пом`якшують покарання, а саме повне визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненому, щире каяття, повне відшкодування заподіяної потерпілому шкоди, думку потерпілого щодо можливості призначення покарання у виді штрафу та відсутність у нього будь-яких майнових та моральних претензій до обвинуваченого, відношення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, оцінки негативно своїх дій, прагнення стати на шлях виправлення та обіцянки не допускати в майбутньому вчинення правопорушень.

Враховуючи викладене, суд за наявності вищевказаних обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, вирішуючи питання про можливість затвердження укладеної сторонами угоди, призначення узгодженої міри покарання, вважає, за можливе застосувати ст. 69 КК України та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції частини статті обвинувачення та визначеного ст. 53 КК України, у виді штрафу в доход держави, виходячи з того, що саме таке покарання буде відповідати вчиненому обвинуваченим кримінальному правопорушенню і буде достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових злочинів, а також вказане покарання обумовлене укладеною сторонами кримінального провадження угодою про примирення.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про можливість затвердження укладеної між потерпілим ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_3 угоди про примирення і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.

Керуючись ст.ст. 314, 370, 373, 374, 471, 473-475, 476 КПК України, суд

З А С У Д И В:

Затвердити укладену між потерпілим ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_3 угоду про примирення.

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та призначити йому за даним кримінальним правопорушенням узгоджене сторонами покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу в дохід держави в розмірі 300 (трьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 (п`ять тисяч сто) гривень.
Вирок може бути оскаржений до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не подано. У разі її подання вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Головуючий суддяОСОБА_1