Постанова
Іменем України

19 листопада 2019 року

м. Київ
справа № 718/458/15-к
провадження № 51-1235км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
виправданої ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді першої та апеляційної інстанції, на вирок Садгірського районного суду м. Чернівців від 18 вересня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Залуччя Снятинського району Івано-Франківської області та мешканки м. Києва, не працюючої, раніше не судимої,
виправданої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Садгірського районного суду м. Чернівців від 18 вересня 2018 року ОСОБА_6 визнано невинуватою та виправдано за ч. 1 ст. 286 КК за відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 , заявлений до страхової компанії СК „Універсальна про стягнення матеріальної та моральної шкоди на загальну суму 58 912 грн та до обвинуваченої ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди на суму 50 000 грн, залишено без розгляду.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувалась в тому, що вона, порушила вимоги пунктів 2.3 (б) та 10.1 Правил дорожнього руху, які вимагають від водія: для забезпечення безпеки дорожнього руху бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; перед початком руху перестроювання та будь-якою зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, 28 вересня 2011 р. біля 12:50 год., керуючи технічно справним автомобілем марки „Citroen Jumper, рухаючись по дорозі сполученням Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече, поза межами населеного пункту с. Новий Киселів Кіцманського району Чернівецької області, зі сторони м. Снятин Івано-Франківської області в напрямку м. Чернівці по правій смузі руху, проявила неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість в своїх діях, змінила напрямок руху вліво, виїхавши частково на ліву смугу руху, по якій в попутному напрямку рухався автомобіль марки „Mersedes-Benz Sprinter, під керуванням водія ОСОБА_8 , допустивши зіткнення передньою лівою частиною свого автомобіля із задньою правою боковою частиною автомобіля „Mersedes-Benz Sprinter, від чого останній перекинувся, а автомобіль „Citroen Jumper виїхав за межі дороги вправо до лісосмуги.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля „Citroen Jumper - ОСОБА_9 та пасажир автомобіля „Mersedes-Benz Sprinter - ОСОБА_7 отримали тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.
Дії обвинуваченої ОСОБА_6 під час досудового розслідування було кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 17 грудня 2018 року частково задоволено апеляційні скарги прокурора, представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_10 , а вирок Садгірського районного суду м. Чернівців від 18 вересня 2018 року щодо ОСОБА_6 змінено. З мотивувальної частини вироку суду виключено вказівки суду про визнання недопустимими наступних доказів: протоколу огляду місця ДТП від 28.09.2011, фототаблиць та схем до нього; висновку транспортно-трасологічної експертизи №2326 від 31.10.2013; висновку комплексної транспортно-трасологічної та судово-автотехнічної експертизи №394-а від 26.11.2011. Крім того, виключено з мотивувальної частини вироку вказівки суду про те, що дорожньо-транспортна пригода сталась з вини водія ОСОБА_8 .
У решті вирок суду залишено без зміни.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати як вирок, так і ухвалу апеляційного суду, призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор частково підтримав касаційну скаргу та просив скасувати лише ухвалу апеляційного суду з направленням справи на новий апеляційний розгляд.
Виправдана ОСОБА_6 просила залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення, а судові рішення без зміни, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.
Мотиви Суду
Заслухавши учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи викладені у касаційній скарзі, суд дійшов наступних висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, як про це ставиться питання у касаційній скарзі прокурора, і при перегляді судових рішень виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
У відповідності до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до положень ст. 92 КПК у кримінальному провадженні обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Очевидно, що предмет доказування в конкретному кримінальному провадженні, тобто сукупність передбачених кримінальним процесуальним законом обставин, встановлення яких необхідно для вирішення кримінального провадження, залежить від того, у вчиненні якого саме кримінального правопорушення обвинувачується особа, оскільки кримінальні правопорушення різняться за об`єктом, об`єктивною та суб`єктивною сторонами, суб`єктом. Пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) Кримінального кодексу, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.
З матеріалів провадження вбачається, що суди першої та апеляційної інстанцій, надали належну оцінку зібраним та дослідженим у кримінальному провадженні доказам і дійшли правильного висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.
У своїй касаційній скарзі прокурор вказує на безпідставне виправдання ОСОБА_6 , втім колегія суддів вважає такі доводи неспроможними.
Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення - вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Ключовими принципами статті 6 Конвенції є - верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.
Колегія суддів касаційного суду встановила, що матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції повно й усебічно розглянув обставини провадження, проаналізував зібрані органом досудового слідства докази, які перевірив і належним чином оцінив із точки зору допустимості, належності, достовірності й достатності, та дійшов правильного висновку, що обвинувачення ОСОБА_6 ґрунтується лише на припущеннях і не підтверджується об`єктивними, достовірними доказами, отриманими в ході досудового та судового слідства.
При цьому суд, дотримуючись вимог ст. 374 КПК, вказав у вироку, на яких саме підставах він дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК та належним чином мотивував своє рішення.
Так, суд проаналізував показання ОСОБА_6 , яка заперечила свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину та пояснила, що 28 вересня 2011 року, вона, будучи за кермом автомобіля марки «Citroen Jumper» рухалась по крайній правій смузі дороги із сполученням Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече, в напрямку м. Чернівці. Поряд з нею, на передньому пасажирському сидінні, в автомобілі знаходилася пасажир ОСОБА_11 . Наближаючись до 486 км. + 800 м. вказаної дороги вона побачила, що автомобіль марки «Mersedes-Benz Sprinter» під керуванням водія ОСОБА_8 на швидкості близькій до якої рухався і її автомобіль (60-70км/год), порівнявся із нею. Попереду їхніх автомобілів інших транспортних засобів не було. Через деякий час, за автомобілем «Mersedes-Benz Sprinter», який рухався на лівій смузі дороги, з`явилося два транспортні засоби і автомобіль, який рухався першим позаду «Mersedes-Benz Sprinter» почав світити йому фарами та подавати звуковий сигнал, щоб його пропустили. Після чого, водій «Mersedes-Benz Sprinter» раптово здійснив маневр вправо, в результаті чого виїхав на смугу руху, по якій вона рухалася в попутному напрямку. Такими діями, останній створив для неї аварійну ситуацію. Гальмування, яке вона застосувала, не допомогло уникнути зіткнення, яке відбулося передньою лівою частиною її автомобіля із заднім правим крилом автомобіля «Mersedes-Benz Sprinter», від чого останній перекинувся на бік і його розвернуло на 180 градусів та викинуло на праве узбіччя. Її автомобіль від удару виїхав вправо за межі дороги. Вважає, що винним у даній ДТП є водій ОСОБА_8 , який раптово виїхав на її смугу руху і таким маневром створив для неї аварійну ситуацію.
Свідок ОСОБА_12 в суді першої інстанції показав, що він 28.09.2011 року біля 12:50 год. на автомобілі «Фольксваген-Транспортер» підвозив пасажира ОСОБА_13 з м. Вашківці в м. Чернівці, проїзджаючи с. Новий Киселів, він рухався у лівій полосі, перед ним по тій самій смузі рухалась іномарка та автомобіль „Mersedes-Benz Sprinter сірого кольору, з приблизною швидкістю 70-80 км/год. Вказує на те, що іномарка, яка рухалася позаду за автомобілем „Mersedes-Benz Sprinter, подала сигнал фарами попередивши вказаний автомобіль, який рухався попереду, щоб той надав йому дорогу. Після чого водій автомобіля „Mersedes-Benz Sprinter, уступаючи дорогу, різко зманеврував управо та здійснив наїзд на автомобіль „Citroen Jumper, яким керувала обвинувачена ОСОБА_6 .
Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_13 , дав аналогічні покази із свідком ОСОБА_12 , крім того показав, що 28.09.2011 біля 12:50 год. він у якості пасажира був у автомобілі під керуванням водія ОСОБА_12 , який рухався по лівій полосі, перед ними по тій самій смузі рухався автомобіль, який ближнім світлом моргнув попередивши автомобіль „Mersedes-Benz Sprinter, який рухався попереду, щоб він надав дорогу. Після чого водій „Mersedes-Benz Sprinter уступаючи дорогу, різко здійснив маневр управо та здійснив наїзд на автомобіль „Citroen Jumper, яким керувала обвинувачена ОСОБА_6 . Зіткнення сталося на правій полосі руху.
Як вбачається зі змісту вироку, суд, дослідивши всі докази сторони обвинувачення, прийшов до висновку про визнання окремих доказів недопустимими, у відповідності до вимог ст. 87 КПК. Зокрема, недопустимими було визнано протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 28.09.2011 р. та фототаблиці і схеми до нього; висновок транспортно-трасологічної експертизи НДКЦ при УМВС України в Чернівецькій області №357-а від 18.11.2011; висновок судової автотехнічної експертизи НДКЦ при УМВС України в Чернівецькій області №394-а від 26.11.2011; висновок судової транспортно-трасологічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз №2326 від 31.10.2013 та відкинув ці докази, вказавши, що вони не можуть бути покладені в основу обвинувачення.
Крім того, суд першої інстанції визнав недопустимим протокол допиту свідка ОСОБА_6 від 14.11.2011, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що її у подальшому було допитано в якості обвинуваченої, згідно протоколу допиту від 02.12.2011 р. та пред`явлено підозру.
Суд першої інстанції дослідив всі докази, надав їм юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов висновку про те, що у своїй сукупності досліджені докази свідчать про недоведеність вини ОСОБА_6 , у пред`явленому обвинуваченні, при цьому відповідно до закріпленій у ст. 62 Конституції України презумпції невинуватості, суд всі сумніви щодо доведеності обвинувачення тлумачив на користь обвинуваченої.
Апеляційний суд, переглянувши вирок в межах апеляційних скарг, прийшов до висновку, що вирок щодо ОСОБА_6 підлягає зміні у відповідності до положень ст. ст. 409, 412 КПК.
Так, зокрема, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що протокол огляду місця події від 28 вересня 2011 року, план-схема і фототаблиці до нього, відповідають критеріям допустимості доказів, визначених ст. ст. 86, 87 КПК України. Також, колегія суддів допустимими доказами визнала й дані висновку транспортно-трасологічної експертизи НДКЦ при УМВС України в Чернівецькій області №357-а від 18 листопада 2011 року, висновку судової транспортно-трасологічної експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз №2326 від 31 жовтня 2013 року, висновку судової автотехнічної експертизи НДКЦ при УМВС України в Чернівецькій області №394-а від 26 листопада 2011 року.
Фактично, включивши ці докази до доказової бази, апеляційний суд ретельно дослідив їх, проаналізував та зробив висновок про те, що ці докази не підтверджують винуватість ОСОБА_6 , а визнання їх доказів допустимими не дає підстав для скасування виправдувального вироку відносно ОСОБА_6 .
Крім того, на виконання вимог ч. 3 ст. 404 КПК, апеляційним судом, за клопотанням прокурора, було повторно досліджено ряд доказів, а саме: протокол огляду місця пригоди, фототаблиці і схеми до нього, протокол огляду транспорту від 28 вересня 2011 року, протокол відтворення обстановки та обставин події від 23 листопада 2011 року, протокол відтворення обстановки та обставин події від 25 листопада 2011 року, протокол проведення слідчих експериментів від 04 квітня 2014 року за участю свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , висновок транспортно-трасологічної експертизи НДКЦ при УМВС України в Чернівецькій області №357-а від 18 листопада 2011 року, висновок комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи НДКЦ при УМВС України в Чернівецькій області № 394-а від 26 листопада 2011 року, висновок судової комплексної комісійної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 5222/5611 від 19 червня 2012, висновок судової транспортно-трасологічної експертизи № 2326 від 31 жовтня 2013 року.
Крім того, як вбачається зі змісту ухвали апеляційним судом допитано свідка ОСОБА_8 ; проаналізовано дані, що містяться в рапорті інспектора ДПС ДА; у витязі з інформаційної системи ДАІ; в рапорті інспектора ДПС ВДАІ Вишгородського РВГУ МВС України, тощо.
Оцінивши в сукупності досліджені в судовому засіданні докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, апеляційний суд прийшов до висновку, що вина ОСОБА_6 у вчиненні порушень Правил дорожнього руху, поза розумним сумнівом, не доведена.
З таким висновком суду погоджується колегія суддів касаційного суду.
Наведені в касаційній скарзі прокурора мотиви не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення апеляційного суду було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність. Незгода прокурора з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив цей суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні рішення.
Враховуючи те, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових

рішень, колегія суддів не встановила, тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
постановив:
вирок Садгірського районного суду м. Чернівців від 18 вересня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецького апеляційного суду від 17 грудня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді першої та апеляційної інстанції, - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню

не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3