ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/2974/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 122, ч. 2 ст. 194 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові судове провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 3 вересня 2019 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

В С Т А Н О В И В:

Цією ухвалою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 до 01 листопада 2019 року.

В апеляційних скаргах, доводи яких збігаються, захисники просять ухвалу суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою скасувати, постановити нову ухвалу, якою змінити обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 запобіжний захід з тримання під вартою на інший не пов`язаний з позбавленням волі. В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисники посилаються на те, що судом першої інстанції у порушення вимог ч. 2 ст. 347 КПК України ухвалено судове рішення про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без участі та виклику сторін у судове засідання, також у порушення вимог процесуального закону, виклала своє особисте бачення обставин, які треба враховувати при продовженні запобіжного заходу, а саме тривалість відпусток суддів, які входять до складу колегії суддів, адже захисникам не зрозуміло, яким чином тривалість відпусток суддів пов`язана з можливістю обвинувачених переховуватися від суду та впливати на свідків та потерпілих.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинувачених та їх захисників

які підтримали свої апеляційні скарги, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги захисників належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_10 , обвинувачується у вчинення злочинів, передбачених, ч.2 ст.15, ч.2 ст.28, ч.2 ст.194, ч.2 ст.28, ч.2 ст.194, ч.2 ст.15, ч.3 ст.28, ч.2 ст.194 КК України, які відносяться до категорії злочинів невеликої тяжкості та за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 3 років, за ч.1 ст.263 КК України, який відноситься до категорії тяжких злочинів та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 7 років, за ч.3 ст.28 , ч.2 ст.122, ч.4 ст.189 КК України, які відносяться до категорії особливо тяжких злочинів та за які передбачено покарання у вигляді позбавлення на строк до 12 років; ОСОБА_11 , обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.3 ст. 28, ч.2 ст.194, які відносяться до категорії злочинів невеликої тяжкості та за які передбачено покарання у вигляді обмеження волі на строк до 3 років, за ч. 1 ст. 263 КК України, який відноситься до категорії тяжких злочинів і за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 7 років та ч. 3 ст.28, ч.2 ст. 122 КК України, який відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та за який передбаченого покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років;

ОСОБА_12 обвинувачуються у вчиненні особливо злочинів, а саме ч.2 ст.15, ч.3 ст.28, ч.2 ст.194 КК України, який відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості та за який передбачено покарання у вигляді обмеження волі на строк до 3 років, ч.3 ст.28, ч.2 ст.122 КК України, який відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, незаконні дії які інкримінуються ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , що вчинені за версією органу досудового розслідування, які прокурор вважає доведеними, обвинувачені вчинювали пошкодження та знищення майна у великих розмірах, з корисливих мотивів, організованою групою осіб, за попередньою змовою, шляхом вибуху, тобто загально небезпечним способом, із застосуванням в низці епізодів обвинувачення осколочних гранат РГД-5, а тому на думку колегії суддів у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.
При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачені можуть переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків. За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою. Твердження сторони захисту щодо недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.
Крім того, з клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_10 вбачається, що стосовно нього раніше було обрано більш м`який запобіжний захід у вигляді застави, по внесенні якої ОСОБА_10 порушив покладені на нього обов`язки та був оголошений у розшук.
Доводи захисників, про те, що судом першої інстанції у порушення вимог ч.2 ст.347 КПК України, ухвалено судове рішення про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без участі та виклику сторін у судове засідання, також у порушення вимог процесуального закону, є безпідставними. Посилання суду першої інстанції на тривалість відпусток суддів, які входять до складу колегії суддів, пов`язано з графіком цих відпусток, що обумовлює заздалегідь їх врахування при призначенні судових засідань, в тому числі щодо передчасного розгляду питань про продовження строків тримання під вартою, оскільки справа розглядається судом колегіально і внаслідок перебування одного з членів колегії у відпустці розгляд кримінального провадження є неможливим. За таких обставин, колегія суддів сприймає критично такі доводи сторони захисту, оскільки відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, суд незалежно від наявності клопотань зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Поряд з цим, належить врахувати, що матеріали кримінального провадження містять клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених (а.с. 27-32), які надійшли до суду та датовані 03 вересня 2019 року, та були розглянути колегією суддів у судовому засіданні 03.09.2019 року, а тому доводи захисників стосовно того, що суд першої інстанції продовжив дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених у зв`язку із відпусткою судді є безпідставними та такими, що не гуртуються на нормах КПК України.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг захисників.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 3 вересня 2019 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді

________________ ________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4