Постанова

Іменем України

21 серпня 2019 р.

м. Київ
справа № 640/5836/14-к
провадження № 51-2597км19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
представника потерпілого ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 та прокурора, який брав участь у розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій, на вирок Київського районного суду м. Харкова від 21 червня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 19 березня 2019 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000197, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що він 18 серпня 2012 року о 01.40 год по вул. Героїв Праці, 14-В у м. Харкові під час хуліганських дій, які супроводжувалися побиттям ОСОБА_7 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, із погрозою застосування насильства, яке є небезпечне для життя і здоров`я, завдав ОСОБА_7 руками та ногами в голову і тулуб не менше 10 ударів й заволодів його грошовими коштами в сумі 5 000 грн.
За вироком Київського районного суду м. Харкова від 21 червня 2018 року ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні, передбаченому ч. 1 ст. 187 КК України, та виправдано, у зв`язку з не доведенням, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 березня 2019 року вирок місцевого залишено без зміни.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 порушує питання про скасування вироку та ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_8 , у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вважає, що виправдувальний вирок ухвалений у порушенням вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а у кримінальному провадженні зібрано достатньо доказів, які доводять наявність складу інкримінованого злочину, однак місцевий суд не дав їм належної оцінки, внаслідок чого необґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок.

Стверджує, що судове засідання 16.09.2016 року фактично відбулося без участі прокурора. Вказує на відсутність журналу судового засідання та технічного носія інформації, на якому зафіксоване судове засідання за 12.03.2018 року. Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не було викликано та допитано свідка ОСОБА_9 , хоча заявлене клопотання прокурора про її виклик було задоволено судом. Посилається на те, що апеляційний суд не звернув уваги на допущенні порушення та, переглядаючи провадження, не перевірив викладених у апеляційній скарзі представника потерпілого доводів стосовно неправильності висновків суду про недоведеність вчинення ОСОБА_8 інкримінованого кримінального правопорушення; не навів в ухвалі переконливих мотивів, зважаючи на які визнав апеляцію необґрунтованою, а тому вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
У касаційній скарзі прокурор просить вирок та ухвалу щодо ОСОБА_8 скасувати, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду. Зазначає, що суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_8 , не встановив та не визначив підстави для його виправдання із зазначенням мотивів, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення, внаслідок чого необґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок, який не відповідає положенням ст. ст. 370, 374 КПКУкраїни. Вважає, що докази, здобуті на досудовому розслідуванні щодо винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, залишились без належної оцінки. Зазначає, що в суді першої інстанції судове засідання 16.09.2016 року відбулося без участі прокурора, а в матеріалах кримінального провадження відсутній носій інформації, на якому зафіксоване судове засідання від 12.03.2018 року. Апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, не дав їм належної оцінки та безпідставно залишив вирок суду першої інстанції без змін.

Учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 частково підтримала доводи поданих скарг. Вважає, що судові рішення щодо ОСОБА_8 постановлені з порушенням вимог ст. ст. 370, 419 КПК України. Просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Представник потерпілого ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_7 підтримали подані касаційні скарги.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПКУкраїни суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

При вирішенні питання про скасування або зміну вироку, ухвали, відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України, суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 цього Кодексу і не переглядає судові рішення з підстав однобічності і неповноти досудового розслідування та судового розгляду, щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість, саме такі підстави є предметом перегляду суду апеляційної інстанції. А тому доводи, викладені в касаційних скаргах щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні нападу з метою відкритого викрадення чужого майна (розбій), поєднаного з погрозою застосування насильства небезпечного для життя і здоров`я потерпілого.
Дослідивши зібрані у цьому провадженні докази, суд першої інстанції дійшов висновку про виправдання ОСОБА_8 , у зв`язку зне доведенням, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується.
Апеляційний суд, перевіривши матеріали кримінального провадження за доводами апеляцій представника потерпілого та прокурора, дійшов висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 , тобто визнав, що цей вирок судом першої інстанції ухвалено відповідно до вимог ст. 370 КПК України, навівши в своїй ухвалі докладні мотиви на спростування доводів апеляції прокурора.
Згідно зі ст. 9 Конституції Українита ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод) та практику Суду (Європейського суду з прав людини) як джерело права.

У справі «Барбера, Мессегуэ і Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1988 року, Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.
Перевіривши матеріали кримінального провадження щодо виправданого ОСОБА_8 за доводами касаційних скарг представника потерпілого та прокурора, які фактично є аналогічними доводам їх апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для задоволення поданих касаційних скарг немає, оскільки судові рішення постановлені у цьому провадженні відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Зокрема, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, з якими обґрунтовано погодився й апеляційний суд, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано достатніх доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення згідно з висунутим обвинуваченням.
Окрім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема з обвинувального акта від 26 червня 2014 року, дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.187 КК Українияк напад з метою відкритого викрадення чужого майна (розбій), поєднаного з погрозою застосування насильства небезпечного для життя і здоров`я потерпілого.

Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вірно встановив, що обвинувальний акт взагалі не містить даних про наявність будь-яких погроз з боку ОСОБА_8 по відношенню до потерпілого, а органом досудового слідства ОСОБА_8 обвинувачувався у розбійному нападі, поєднаному саме з погрозою застосування насильства.
Колегія суддів погоджується з висновками суддів нижчих інстанції, що формулювання обвинувачення та кваліфікація дій обвинуваченого не відповідали обставинам учинення кримінального правопорушення, викладеним в обвинувальному акті.
Крім того, органом досудового розслідування не були встановлені обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, зокрема, спосіб учинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, та відповідні їм докази в обсязі, достатньому для доведення, що було вчинене кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується особа.
При перевірці встановлено, що судом на підставі належного аналізу всього обсягу наданих доказів було зроблено ґрунтовний висновок про те, що стороною обвинувачення факт вчинення нападу з метою відкритого викрадення чужого майна (розбій), поєднаного з погрозою застосування насильства небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, не доведений. Виправдувальний вирок постановлений відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України.
Апеляційний суд надав ґрунтовні відповіді на доводи представника потерпілого та прокурора, які були викладені у їх апеляційних скаргах. Свої висновки, з якими погоджується колегія суддів, із цього питання, суд належним чином умотивував. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Доводи касаційних скарг провідсутність журналу судового засідання та технічного носія інформації, на якому зафіксоване судове засідання у суді першої інстанції від 12.03.2018 року, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, є безпідставними, оскільки при перевірці встановлена їх наявність у матеріалах кримінального провадження, технічний носій інформації відтворюється й на ньому чітко зафіксоване судове засідання місцевого суду від вказаної дати (т. 9 а.п. 135, 185).

Не вбачаються такими, що заслуговують на увагу, й твердження стосовно не проведення допиту свідка ОСОБА_9 , яку клопотала допитати сторона обвинувачення. Вказаний свідок, на думку представника потерпілого, могла підтвердити, що у потерпілого на день, коли відбувалися описані в обвинуваченні події, була при собі сума коштів, яка указується в обвинуваченні. Однак, основні підстави ухвалення виправдувального вироку, з яким погодився й апеляційний суд, стосуються інших аспектів обвинувачення. Враховуючи те, що кожна зі сторін є вільною у реалізації свого права надавати суду докази на підтвердження своєї позиції, у цьому конкретному випадку це не може ставити під сумнів обґрунтованість ухвалених рішень.

Твердження в касаційних скаргах про необхідність скасування вироку суду першої інстанції, оскільки судове засідання 16.09.2016 року фактично відбулося без участі прокурора, також не вбачаються обґрунтованими.
Як убачається з журналу судового засідання та технічного носія інформації, на якому зафіксоване судове засідання від 16.09.2016 року, прокурор не був присутній в суді першої інстанції, а тому суд, із урахуванням думки інших учасників судового розгляду, ухвалив рішення про відкладення розгляду провадження на 26.09.2016 року, у зв`язку з повторним викликом осіб, які не з`явилися, та приводом свідків (т. 8 а.п. 202,203, т. 9 а.п. 185). Та обставина, що судом першої інстанції було ухвалено рішення про привід свідка без участі прокурора, на думку колегії суддів, не є безумовною підставою для скасування судового рішення, оскільки це в цілому не вплинуло на правильність постановлення остаточного судового рішення й не може у цьому випадку вважатися істотним порушенням процесуального закону.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційних скарг представника потерпілого та прокурора без задоволення, і не знаходить підстав для скасування судових рішень на підставі поданих касаційних скаргах.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну судових рішень, не встановлено.
Керуючись ст. ст. 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:
Вирок Київського районного суду м. Харкова від 21 червня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 19 березня 2019 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 та прокурора, який брав участь у розгляді провадження, судами першої та апеляційної інстанцій, - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3