У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря: ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 16.10.2019 року, якою

засудженому: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Братолюбівка, Горностаївського району, Херсонської області, громадянину України, раніше судимому,

- відмовлено в умовно достроковому звільненні від подальшого відбування покарання.

Учасники судового провадження:

прокурор: ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 16.10.2019 року відмовлено в задоволенні спільного подання начальника Казанківської виправної колонії № 93 та голови спостережної комісії при Казанківській РДА про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_5 в порядку ст. 81 КК України.

_________________________________________________________________

Провадження 11-кп/812/945/19 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_7
Категорія: в порядку вик. вироку Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1

Узагальнені доводи апелянта.

Апелянт вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам справи.

Вважає, що судом першої інстанції не були враховані всі дані, що свідчать про його виправлення, а саме не враховано позитивну характеристику начальника відділення №7 від 29.08.2019р.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Горностаївського районного суду Херсонської області від 17.07.2015 року, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.4 ст.185 КК України та призначено покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, даний вирок набрав законної сили 17.08.2015 року.
Вироком Новокаховського міського суду Херсонської області від 08.12.2015 року, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України та на підставі ч.ч.1,4 ст.70 КК України призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, даний вирок набрав законної сили 12.01.2016 року.
Засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання у виді позбавлення волі у Державній установі Казанківська виправна колонія (№ 93).
Начальник Казанківської виправної колонії № 93 та голова спостережної комісії при Казанківській РДА звернулися до суду із спільним поданням про умовно-дострокове звільнення від покарання, вказуючи на те, що засуджений ОСОБА_5 фактично відбув 2/3 призначеного строку покарання, позитивно ставиться до праці, за що має ряд заохочень та довів своє виправлення.
Враховуючи дані про відбування ОСОБА_5 покарання, а саме те, що загалом за весь період відбування покарання він має 17 стягнень (догани, суворі догани, поміщення до ДІЗО на 14 та 15 діб та ПКТ на 3 місяці) та 4 заохочення (подяки), суд прийшов до висновку, що підстави для умовно-дострокового звільнення останнього від відбування покарання, передбачені ст. 81 КК України, не знайшли свого підтвердження, тому суд прийняв рішення про відмову у задоволенні клопотання.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про залишення ухвали без зміни, а апеляційної скарги без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Статтею 81 КК України передбачені підстави, за яких може бути застосовано умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання.

На момент розгляду судом першої інстанції спільного подання начальника Казанківської виправної колонії № 93 та голови спостережної комісії при Казанківській РДА про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_5 засуджений вже відбув дві третини строку покарання призначеного судом.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали особової справи засудженого, прийшов до висновку, що підстави для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому відмовив у задоволенні подання.

Колегія суддів з даним висновком погоджується.

Так, згідно положень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26.04.2002 р. умовно дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність: при умовно достроковому звільненні від відбування покарання того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

У пункті 17 вказаної постанови роз`яснено, що оскільки судовий розгляд питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб, суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії або служби у справах неповнолітніх по суті внесеного подання.

Вказана норма вимагає від суду ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці.
Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й на даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.
При цьому вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.
Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.

Суд першої інстанції зазначив, що оскільки дані про особу засудженого ОСОБА_5 не доводять, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, то подання в інтересах засудженого про умовно дострокове звільнення не підлягає задоволенню.
Так, як вбачається з матеріалів судового провадження засуджений ОСОБА_5 в період відбування покарання піддавався 17 стягненням за: злісне порушення вимог режиму утримання, нетактовну поведінку під час проведення обшуку, висловлювання погрози про те, що він спровокує загальну масу засуджених до протиправних дій (бунту в колонії); самовільний вихід з локального сектору та намагання проникнути до приміщення їдальні; зберігання в приліжковій тумбочці шматків електродроту; створення конфліктної ситуації з засудженим відділення № 5; невихід на ранкову перевірку; перебування без нагрудного знака; перешкоджання проведенню обшуку та інш.

Так наприклад, постановою начальника Казанківської ВК № 93 від 15.02.2018 року, на засудженого ОСОБА_5 було накладено стягнення у виді догани та суворої догани, у зв`язку з тим, що засуджений поводив себе нетактовно, виражав своє невдоволення режимом утримання, намагався перешкоджати обшуку та висловлювався нецензурною лайкою в бік адміністрації виправної колонії.

Постановою начальника Казанківської ВК № 93 від 12.03.2018 року, ОСОБА_5 було поміщено в ДІЗО строком на 14 діб, у зв`язку з тим, що даний засуджений поводив себе нетактовно при особистому обшуку на загальній масі засуджених, висловлював своє невдоволення режимом утримання.

Постановою начальника Казанківської ВК № 93 від 29.03.2018 року, на засудженого ОСОБА_5 було накладено стягнення у виді догани, у зв`язку з тим, що він нетактовно поводив себе до представників адміністрації колонії на загальній масі засуджених, на зроблені зауваження не реагував.

Постановою начальника Казанківської ВК № 93 від 30.03.2018 року, ОСОБА_5 було поміщено в карцер установи виконання покарань строком на 48 годин, у зв`язку з тим, що він створював конфліктну ситуацію з рядом засуджених.

Постановою начальника Казанківської ВК № 93 від 30.03.2018 року, ОСОБА_5 було поміщено в ДІЗО строком на 14 діб, у зв`язку з тим, що він своєю поведінкою негативно впливав на інших засуджених, які стають на шлях виправлення.

Також, із матеріалів судового провадження та особової справи ОСОБА_5 вбачається, що засудженому ОСОБА_5 було відмовлено в умовно-достроковому звільненні як такому, що не довів своє виправлення, оскільки він не здатний до самокерованої та правослухняної поведінки ( витяг з протоколу № 10 від 07.05.2018 року).

З попередніх характеристик, затверджених начальником державної установи Казанківської ВК № 93 Миколаївської області від 09.09.2017 року, від 15.03.2018 року, від 01.04.2018 року та від 29.03.2019 року вбачається, що ОСОБА_5 до роботи ставиться посередньо, не приділяє уваги до необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи та здійснення за ними належного догляду, допускає порушення вимоги пожежної безпеки і безпеки праці.

Безвідповідально відноситься до виконання робіт по благоустрою установи виконання покарань, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні. У скоєному злочинні розкаюється частково, визначену судом міру покарання вважає занадто суворою. Загальноосвітній рівень не підвищує, на заходи виховного спливу реагує посередньо, не завжди робить для себе правильні висновки. Участі у програмах диференційованого виховного впливу не приймає. У колективі засуджених скритний, брехливий. Зовні не завжди охайний, вимог санітарії та гігієни дотримується тільки під контролем представників адміністрації.

Засуджений схильний вводити в оману, при цьому має свою матеріальну зацікавленість. У своїх злочинних намірах повністю безпринципний. Перевищує особисту значимість в очах оточуючих. З метою підвищення свого статусу вдається до неправдивих розповідей про свої особисті дружні стосунки з відомими людьми. Не стає на шлях виправлення.

Дані характеристики були досліджені судом першої інстанції.

Посилання засудженого, що він довів своє виправлення, а судом це не було враховано є безпідставними.

Так, прийняття рішення про умовно дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

Аналізуючи наведене судом першої інстанції та дані особової справи засудженого, наявність протягом тривалого часу відбування покарання тільки 4 заохочень у ОСОБА_5 та 17 стягнень, тобто значно переважаючої кількості стягнень, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даного клопотання повністю дотримався вимог кримінального закону та інших нормативних актів, обґрунтовано дійшов висновку про те, що застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є передчасним, з чим погоджується і апеляційний суд.

Викладені апелянтом в апеляційній скарзі обставини були в повній мірі перевірені та враховані судом першої інстанції при прийняті рішення про відмову у задоволенні подання, з такими висновками погоджується і апеляційний суд.

Так, згідно до вимог ст. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

На думку апеляційного суду процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання, належним чином врахував умови, передбачені ст. 81 КК України для такого звільнення та погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що за період часу відбування покарання засуджений не довів свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, а тому вважає, що підстав для скасування оскаржуваної ухвали, про що просить апелянт, не вбачається.
Керуючись ст.ст. 376,405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд
п ос т а н о в и в :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 16.10.2019 року, якою відмовлено в задоволенні спільного подання начальника Казанківської виправної колонії № 93 та голови спостережної комісії при Казанківській РДА про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_5 в порядку ст. 81 КК України залишити без змін.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Головуючий:
Судді: