УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2019 року м. Київ

Слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі: адвоката ОСОБА_3 (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 3106 від 19.07.2016р., договір про надання правової допомоги, ордер та договір про надання правової допомоги),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання адвоката ОСОБА_4 , подане в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна в кримінальному провадженні № 0002044 від 23.02.2018р., -

В С Т А Н О В И В:

До Солом`янського районного суду м. Києва надійшло вказане клопотання.
Подане клопотання обґрунтоване тим, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17.10.2018р. був накладений арешт на автомобіль марки «MERSEDES BENZ GLE 250 2143», 2017 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , з метою забезпечення збереження речових доказів.
Разом з тим, на думку адвоката ОСОБА_4 , вказаний арешт накладено необґрунтовано, оскільки 23.12.2017р. ОСОБА_5 придбала вказаний автомобіль, на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 000879 у ФОП ОСОБА_6 .
Крім того, як підтвердження законності отримання даного автомобіля, між сторонами договору комісії ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , було укладено гарантійний лист-угоду від 23.12.2017р. з проханням до ФОП ОСОБА_6 оформити договір купівлі-продажу і зареєструвати його в електронному реєстрі надходження та реалізації техніки і механізмів за № 000879.
Тому, на момент звернення в 2018р. ОСОБА_7 із заявою до Солом`янського УП ГУ НП України в м. Києві щодо незаконного заволодіння належним йому транспортним засобом автомобілем марки «MERSEDES BENZ GLE 250 2143», 2017 року випуску, ОСОБА_5 вже з 23.12.2017р. володіла ним на законних підставах.
На думку адвоката, вказаний арешт був накладений необґрунтовано, оскільки слідчим суддею під час ухвалення рішення про арешт вказаного автомобіля, не були враховані вказані обставини, тому просив його скасувати.
В судовому засіданні адвокат підтримав подане клопотання та просив його задовольнити в повному обсязі.
Уповноважений слідчий Солом`янського УП ГУ НП України в м. Києві в судове засідання не з`явився хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду клопотання. Відповідно до ст. 174 КПК України його неявка не є перешкодою для розгляду клопотання, у зв`язку з чим слідчий суддя ухвалив проводити судовий розгляд у його відсутності.
Згідно ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування судового засідання здійснювалось за допомогою технічних засобів.
Заслухавши пояснення адвоката, дослідивши матеріали клопотання та матеріали клопотання про арешт майна в кримінальному провадженні № 0002044 від 23.02.2018р. (справа № 760/26712/19), слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, які звертаються з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Зі змісту ч. 1 ст. 170 КПК України вбачається, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
В ході судового розгляду клопотання встановлено, що слідчим Солом`янського УП ГУ НП України в м. Києві здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0002044 від 23.02.2018р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.
17.10.2018р. ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва накладено арешт на автомобіль марки «MERSEDES BENZ GLE 250 2143», 2017 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , з метою забезпечення збереження речових доказів.
Під час вирішення питання про накладення арешту на вказаний автомобіль, слідчий суддя прийшов до висновку, що даний автомобіль є предметом кримінального правопорушення, оскільки невідома особа заволоділа ним шахрайським шляхом та без відома власника ОСОБА_7 перереєструвала його на ОСОБА_5 .
Аналізуючи вказані в ухвалі слідчого судді від 17.10.2018р. правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя вважає, що арешт на автомобіль марки «MERSEDES BENZ GLE 250 2143», 2017 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , накладений необґрунтовано з наступних підстав.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Європейський суд з прав людини при здійсненні правосуддя неодноразово звертав увагу на: структуру статті 1 Першого протоколу, а саме «три норми»: Ця стаття містить три окремі норми. Перша норма, яка має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам вона міститься в другому реченні частини першої. Третя норма визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна, відповідно до загальних інтересів, шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети; ця норма міститься в частині другій.
Перед тим як з`ясувати, чи було дотримано першу норму, Суд повинен встановити застосовність у цій справі решти двох норм. Рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) від 23 вересня 1982 р., заяви №№ 7151/75; 7152/75, серія А, № 52.
Крім того, Європейський суд з прав людини наголошує, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання у право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.
Суд також наголошує на тому, що втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статті 1 Протоколу № 1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Важливість забезпечення цієї рівноваги відбивається в структурі статті 1 загалом, а отже, й у частині другій. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.
З`ясовуючи, чи дотримано цієї вимоги, Суд визнає, що держава має право користуватися широкими межами свободи розсуду як у виборі засобів примусового виконання наказів, так і у з`ясуванні виправданості наслідків такого виконання наказів у світлі загальних інтересів виконання, що спрямоване на досягнення мети, поставленої даним законом. У таких сферах, як житлова, що відіграє центральну роль у забезпеченні добробуту й економічної політики в сучасному суспільстві, Суд поважатиме законодавчі рішення, якщо вони відповідають загальним інтересам і ґрунтуються на чітко сформульованому розумному вмотивуванні (див. рішення у справі «Мелахер та інші проти Австрії» (Mellacher and Others v. Austria), заяви №№ 10522/83; 11011/84; 11070/84, рішення від 19 грудня 1989 р., п. 48, та у справі «Шассанью та інші проти Франції» (Chassagnou and Others v. France) [GC], від 29 квітня 1999 р., заяви №№ 25088/94, 28331/95 та 28443/95, п. 75). Рішення у справі «"Іммобільяре Саффі" проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [GC] від 28 липня 1999 р., заява № 22774/93, п. 49.
Так, у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заявники скаржились на те, що постанова муніципалітету міста Стокгольм, яка дозволяла місцевій владі відчужувати за своїм бажанням практично без обмежень будь-яку власність, порушувала їхнє право власності за статтею 1 Протоколу № 1. Суд ухвалив, що хоч подібне відчуження теоретично залишало за власниками право користуватися та розпоряджатися своєю власністю, однак практично їхні можливості робити це були обмежені настільки, що застосування шведського закону справді порушувало їхнє право на вільне володіння своїм майном. Розглянувши справу, Суд також підкреслив свою думку про те, що Конвенція у цілому вимагає збереження балансу між інтересами суспільства і основними правами людини, та зауважив, що у випадку позбавлення власності, встановлені обмежень на користування нею чи в інших подібних випадках справедливість вимагає, щоб особам, які постраждали, було надано право оскаржувати рішення уряду з питань позбавлення власності, встановлення контролю за її використанням і було надане відшкодування.
Як вбачається з наданої слідчому судді копії акту прийому-передачі № 000879 до договору комісії № 000879 від 23.12.2017р. Комітент ОСОБА_7 передав ОСОБА_8 транспортний засіб марки «MERSEDES BENZ GLE 250 2143», 2017 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , а за договором комісії - доручив йому продати цей автомобіль.
23.12.2017р., на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 000879 ОСОБА_6 , який діє від імені власника транспортного засобу ОСОБА_7 , на підставі гарантійного листа-угоди Комітента та Покупця, передав у власність ОСОБА_5 вказаний автомобіль.
23.12.2017р. Комітент/Продавець ОСОБА_7 та Покупець ОСОБА_5 підписали гарантійний лист-угоду, відповідно до якої повний розрахунок за транспортний засіб в розмірі 836 128 грн. власник (Комітент) і Покупець провели між собою.
Вказані обставини вказують на той факт, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем автомобіля «MERSEDES BENZ GLE 250 2143», 2017 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , і підстави його набуття законним шляхом було також підтверджені його попереднім власником, про що свідчить добровільно підписаний ОСОБА_7 гарантійний лист-угода, а версія органа досудового розслідування про незаконне та протиправне вилучення у власника даного автомобіля необґрунтованою.
Так, слідчому судді при вирішенні питання про арешт майна, органом досудового розслідування не були додані докази того, що вказаний автомобіль вибув з володіння ОСОБА_7 протиправно (будь-то за підробленими документами чи іншим протиправним шляхом) та механізм такого вилучення в клопотанні не наведений. До клопотання не долучено навіть показів потерпілого, які б підтверджували факт незаконного заволодіння його автомобілем та не з`ясовано чи завдано йому шкоди. Про факт цієї події органу досудового розслідування стало відомо із заяви 3-ї особи.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. У цьому випадку, відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використанні як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отриманні юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт майна з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.
Враховуючи вказані обставини, слідчий суддя вважає, що арешт на автомобіль марки «MERSEDES BENZ GLE 250 2143», 2017 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , з метою забезпечення збереження речових доказів, накладений ухвалою слідчого судді від 17.10.2018р. необґрунтовано, оскільки в матеріалах клопотання про арешт майна відсутні обґрунтовані докази, які б вказували, що даний автомобіль є об`єктом кримінального правопорушення, набутий кримінально протиправним шляхом, зберіг на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Наявність в матеріалах клопотання постанови про визнання автомобіля речовим доказом, відповідно до положень чинного Кримінального процесуального кодексу України, не є беззаперечним фактом відповідності майна критеріям ст. 98 КПК України.
За таких обставин, слідчий суддя вважає, що клопотання адвоката ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17.10.2018р. на автомобіль марки «MERSEDES BENZ GLE 250 2143», 2017 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 скасуванню.
Керуючись ст.ст. 131-132, 170, 171, 173, 174, 309, 369, 371-372, 395 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

Клопотання адвоката ОСОБА_4 , подане в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна в кримінальному провадженні № 0002044 від 23.02.2018р. задовольнити.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17.10.2018р., на автомобіль марки «MERSEDES BENZ GLE 250 2143», 2017 року випуску, білого кольору, номер кузова НОМЕР_1 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1