Номер провадження: 11-сс/813/1156/19
Номер справи місцевого суду: 495/3207/18 1-кс/495/3026/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, від 21.06.2019 року, якою було накладено арешт на майно у кримінальному провадженні № 0000898, внесеному до ЄРДР 28.03.2018 року, за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст. 162, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 185, ч.ч. 2. 4. ст. 190, ч. 2 ст. 259, ст. 356, ч.ч. 1. 4 ст. 358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 , від 21.06.2019 року, було задоволено клопотання слідчого Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 та накладено арешт на житловий будинок площею 59,8 кв.м. по АДРЕСА_1 (РНОНМ 103) та магазин у житловому будинку площею 39,8 кв.м. по АДРЕСА_1 (РНОНМ 103) та заборонити будь-яким фізичним чи юридичним особам на час проведення досудового розслідування, здійснення у будь-який спосіб відчуження зазначених об`єктів нерухомості, проводити будівництво, реконструкцію (підготовку до будівництва, вбирання території, роботу спеціальної будівельної техніки, ескалаторів, бульдозерів, автокранів, ремонтних робіт, тощо) на зазначених об`єктах нерухомості.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
На зазначену ухвалу ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржена ухвала є необґрунтованою, незаконною, такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінально процесуального законодавства, наводить відповідні доводи.

У зв`язку з чим просить скасувати ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 , від 21 червня 2019 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволені клопотання слідчого Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000898, внесеному до ЄРДР 28.03.2018 року, за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст. 162, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 185, ч.ч. 2. 4. ст. 190, ч. 2 ст. 259, ст. 356, ч.ч. 1. 4 ст. 358 КК України.

Позиції учасників судового розгляду.
В судовому засіданні апеляційного суду представника власника майна адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , доводи апеляційної скарги підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити ухвалу слідчого судді без змін.

Мотиви апеляційного суду.
Вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідно до положень ст. 404 КПК України, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 24 КПК України передбачає, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку передбаченому цим кодексом.

Ухвала про арешт майна відповідно до п.9) ч.1 статті 309 КПК України, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Відповідно, ухвала слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, від 21.06.2019 року, якою було накладено арешт на майно у кримінальному провадженні № 0000898, внесеному до ЄРДР 28.03.2018 року, за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст. 162, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 185, ч.ч. 2. 4. ст. 190, ч. 2 ст. 259, ст. 356, ч.ч. 1. 4 ст. 358 КК України, - підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Окрім того, ст. 395 КПК України передбачено, що апеляційна скарга на ухвали слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, або якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому статтею 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Апеляційна скарга ОСОБА_8 подана 02.07.2019 року та обґрунтована тим, що оскаржену ухвалу було постановлено за його відсутності, про розгляд даного клопотання йому не було відомо про існування ухвали дізнався 01.07.2019 року із електронного ресурсу ЄДРСР.

З матеріалів провадження вбачається, що оскаржувана ухвала була постановлена без виклику та участі власника майна чи його представника, відомості щодо дати отримання ними копії оскаржуваної ухвали в матеріалах справи відсутні.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга подана в передбачений ст.395 КПК України п`ятиденний строк, тому відсутні підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Згідно з положеннями ч.1 ст.131 КПК України, захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до положень ч.ч.1-3 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Пославшись в ухвалі на приписи ст. 170 КПК України, слідчий суддя зазначив, що приходить до висновку про наявність достатніх підстав для накладення арешту на житловий будинок площею 59,8 кв.м. по АДРЕСА_1 (РНОНМ 103) та магазин у житловому будинку площею 39,8 кв.м. по вул. Маяковського, 11-б у м. Білгород-Дністровському Одеської області (РНОНМ 103) зокрема, з огляду на те, що нерухоме майно, з клопотанням про накладення арешту на яке звертається слідчий, є речовим доказом.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин кримінальних правопорушень, на думку апеляційного суду, слідчий суддя мав підстави дійти до висновку про те, що об`єкти нерухомості, з клопотанням про арешт якого звертався слідчий, може містити відомості про обставини вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 162, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 185, ч.ч. 2. 4. ст. 190, ч. 2 ст. 259, ст. 356, ч.ч. 1. 4 ст. 358 КК України та можуть бути предметом злочинів, а тому зазначені об`єкти нерухомого майна мають значення речового доказу у кримінальному провадженні.

Однак, слідчий суддя, при накладанні арешту на житловий будинок площею 59,8 кв.м. по АДРЕСА_1 (РНОНМ 103) та магазин у житловому будинку площею 39,8 кв.м. по АДРЕСА_1 (РНОНМ 103) шляхом заборони будь-яким фізичним чи юридичним особам на час проведення досудового розслідування, здійснення у будь-який спосіб відчуження зазначених об`єктів нерухомості, проводити будівництво, реконструкцію (підготовку до будівництва, вбирання території, роботу спеціальної будівельної техніки, ескалаторів, бульдозерів, автокранів, ремонтних робіт, тощо) на зазначених об`єктах нерухомості, в ухвалі взагалі не обґрунтував належним чином саме такий спосіб арешту майна.

Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що у клопотанні слідчого належним чином розкрито відношення зазначеного нерухомого майна, до цього кримінального провадження, у зв`язку з чим обгрунтовано визнаний процесуальний статус зазначеного у клопотанні нерухомого майна, як речового доказу.

Крім того, в ході досудового розслідування 16.04.2018 року слідчим суддею винесено ухвалу слідчого судді про накладення арешту у вигляді заборони відчуження майна: 2/15 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ; 15/100 часток домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

05.07.2018 року слідчим суддею Білгород-Дністровського міськрайонного суду ОСОБА_10 постановлено ухвалу про скасування арешту на вищевказані об`єкти нерухомості.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна 19.02.2019 року Комунальним підприємством «Агенція державної реєстрації» ОСОБА_11 внесено відомості про виділ частки об`єкту нерухомого майна, а саме 2/15 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та вказаній частині домоволодіння присвоєно нову адресу АДРЕСА_1 .

Також згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 посвідчено договір дарування серія та номер 749 від 26.04.2018 року між гр. ОСОБА_13 та гр. ОСОБА_8 , згідно якого ОСОБА_13 подарував гр. ОСОБА_8 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Далі, 19.02.2019 року реєстратором комунального підприємства «Агенція державної реєстрації» ОСОБА_11 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про виділ частки об`єкту нерухомого майна, а саме 15/100 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та вказаній частині домоволодіння присвоєно нову адресу АДРЕСА_2 сті.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що незастосування арешту майна може призвести до його втрати, або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Аналізуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що існує сукупність правових підстав та розумних підозр вважати, що вищезазначені об`єкти нерухомості є предметом злочину, подальше проведення досудового слідства не виявляється за можливе без застосування тимчасового позбавлення права на заборону розпорядження (відчуження) зазначеними об`єктами нерухомості тобто арешту, як це передбачено ст. 170 КПК України.

При цьому колегія суддів враховує положення частини 10 статті 170 КПК України, якою передбачено, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Презюмується, що ОСОБА_8 є добросовісним набувачем нерухомого майна. Разом з тим, нерухоме майно є тією річчю, яка може бути відчужена.

Тобто існує дійсна необхідність накладення арешту на житловий будинок площею 59,8 кв.м. по АДРЕСА_1 (РНОНМ 103) та магазин у житловому будинку площею 39,8 кв.м. по АДРЕСА_1 (РНОНМ 103) з метою збереження його як речового доказу.

Відповідно до положень ч.1,11 ст. 170 КПК України арешт майна полягає в забороні права:1) відчуження; 2) розпорядження; 3) користування майном.

Згідно з оскарженою ухвалою слідчого судді, при накладенні арешту на об`єкти нерухомості, слідчим суддею було визначено заборонити будь-яким фізичним чи юридичним особам на час проведення досудового розслідування, здійснення у будь-який спосіб відчуження зазначених об`єктів нерухомості, проводити будівництво, реконструкцію (підготовку до будівництва, вбирання території, роботу спеціальної будівельної техніки, ескалаторів, бульдозерів, автокранів, ремонтних робіт, тощо) на зазначених об`єктах нерухомості.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді стосовно заборони відчуження зазначеного нерухомого майна.

Разом з тим, рішення слідчого судді стосовно заборони будь-яким фізичним чи юридичним особам на час проведення досудового розслідування, проводити будівництво, реконструкцію (підготовку до будівництва, вбирання території, роботу спеціальної будівельної техніки, ескалаторів, бульдозерів, автокранів, ремонтних робіт, тощо) на зазначених об`єктах нерухомості, на думку апеляційного суду не грунтується на вимогах закону, оскільки не відповідає меті і цілям кримінального провадження і безпідставно порушує право власника майна.

За таких обставин апеляційний суд, визначаючи спосіб арешту об`єктів нерухомого майна, приходить до висновку про те, що його необхідно визначити лише у вигляді заборони відчуження та розпорядження без заборони володіння та користування зазначеним майном.

Накладання арешту на вказане нерухоме майно саме в такий спосіб не несе негативних наслідків для їх власників, а обмеження права власності на вказане майно з забороною розпорядження ним, на думку апеляційного суду є розумним та співмірним завданням кримінального провадження.

Застосування заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на зазначені об`єкти нерухомості шляхом заборони розпорядження зазначеними об`єктами нерухомості, запобігає порушенню прав та законних інтересів сторін кримінального провадження, оскільки у випадку відчуження чи розпорядженням зазначеним ним, можуть настати негативні наслідки.

Доводи апелянта про те, що слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст.132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався в клопотанні, а слідчий суддя відповідно до ст.94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення, слід визнати безпідставними, з огляду на таке.

На даній стадії процесу слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі наперед вирішувати питання про фактичні обставини кримінального правопорушення, його кваліфікацію, доведеність чи недоведеність винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, давати оцінку доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що їх сукупність, відповідно до вимог ст.170 КПК України, є достатньою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

На даному етапі провадження до завдань суду не належить оцінювати, наскільки повно органом досудового розслідування зібрано докази, що стосуються зазначеного кримінального провадження. Його завдання полягає в тому, щоб дослідити ті обставини, про які органу досудового розслідування відомо на даний час та які дають достатньо обґрунтовані підстави для втручання в права та інтереси відповідних осіб, що, на думку колегії суддів, було дотримано.

Твердження представника власника майна адвоката ОСОБА_7 про те, що арешт на об`єкти нерухомості порушує конституційні права добросовісного набувача, не може бути визнано обґрунтованим, оскільки застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступень втручання.

В цьому випадку апеляційний суд вважає, що втручанням у права і свободи особи, зокрема втручання в право власності, яке обмежене арештом майна, є можливим, оскільки потреби досудового розслідування виправдовують такий ступень втручання.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що обмеження майнових прав відповідно до ч.1 ст.170 КПК України має тимчасовий характер і негайно припиняється, якщо у ході подальшого досудового розслідування або за результатами судового розгляду не підтвердиться, що це майно має беззаперечне доказове значення.

Згідно із п.3 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального-процесуального закону.

Частина 1 ст.412 КПК України передбачає, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законе та обґрунтоване судове рішення.

З таких підстав, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_8 частково задовольнити, ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання слідчого та накласти арешт на житловий будинок, площею 59,8 м.кв., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на магазин у житловому будинку, площею 39,8 м.кв., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони розпорядження (відчуження) зазначеними об`єктами нерухомості.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 370-372, 376, 404, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 частково задовольнити.

Скасувати ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, від 21 червня 2019 року, якою було накладено арешт на майно у кримінальному провадженні № 0000898, внесеному до ЄРДР 28.03.2018 року, за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст. 162, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 185, ч.ч. 2. 4. ст. 190, ч. 2 ст. 259, ст. 356, ч.ч. 1, 4 ст. 358 КК України.

Постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання слідчого Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000898, внесеному до ЄРДР 28.03.2018 року.

Накласти арешт на житловий будинок, площею 59,8 м.кв., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на магазин у житловому будинку, площею 39,8 м.кв., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони розпорядження (відчуження) зазначеними об`єктами нерухомості.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_14 ОСОБА_3 ОСОБА_4