Дата документу 08.11.2019 Справа № 554/9110/19
У Х В А Л А
іменем України

08 листопада 2019 року м.Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду м.Полтави ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 від 01.10.2019 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000532 від 26.06.2019 року, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

29 жовтня 2019 року від ОСОБА_3 до суду надійшла вищевказана скарга, датована 22.10.2019 року (поштове відправлення від 22.10.2019 року), на постанову слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 від 01.10.2019 року у кримінальних провадженнях №0000532, №0000533 про відмову у визнанні потерпілим, у якій просив визнати протиправною і скасувати зазначену постанову; в ухвалі, винесеній за наслідками вирішення даної заяви, констатувати наявність у ОСОБА_3 статусу потерпілого з дня реєстрації кримінальних проваджень №0000532, №0000533; зобов`язати слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві ОСОБА_4 видати йому пам`ятку потерпілого у кримінальних провадженнях №0000532, №0000533; захистити його порушене право потерпілого у згаданих кримінальних провадженнях будь-яким іншим способом на вибір суду, із дотриманням критерію ефективності судового захисту відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Скарга мотивована тим, що 24.06.2019 року Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, за заявою ОСОБА_3 зареєстровані згадані вище кримінальні провадження.

Як слідує зі скарги, оскільки слідчий тривалий час не направляв на адресу заявника пам`ятку потерпілого, 26.09.2019 року останній звернувся із заявою про залучення його як потерпілого у вказаних кримінальних провадженнях і надання пам`ятки потерпілого, але стверджує, що слідчий самоусунувся від вирішення даної заяви, заява не вирішена, пам`ятка потерпілого на адресу ОСОБА_3 не направлена, а тому звертався з відповідною скаргою до слідчого судді. Разом із тим, з ухвали слідчого судді від 11.10.2019 року, отриманої поштою 21.10.2019 року, заявнику стало відомо про винесену слідчим ОСОБА_4 постанову про відмову у визнанні потерпілим. Вказує, що на день подання цієї скарги, ані слідчий, ані суд не направили на його адресу копію постанови від 01.10.2019 року та в матеріалах кримінального провадження не може бути доказів її вручення.

Заявник вважає зазначену постанову протиправною та такою, що грубо порушує права потерпілого, у зв`язку з чим вимушений звернутися зі скаргою до суду. Вказує на протиправність висновку слідчого про відсутність порушення прав як потерпілого, що, на думку заявника, суперечить ч.5 ст.55 КПК України, адже має ґрунтуватися на будь-яких фактичних даних, в той час як в кримінальному провадженні не проведено жодної слідчої дії. При цьому зазначає про випадки вирішення інших судових справ з аналогічних питань, тлумачення та застосування вказаної норми в судовій практиці. За цих умов вважає, що відмова у визнанні потерпілим може ґрунтуватись тільки на доказовому, фактичному спростуванні слідчим презумпції спричинення шкоди, яке в оскарженій постанові відсутнє, та вона не містить посилань на жодні фактичні дані, які спростовують спричинення моральної шкоди. У скарзі також заперечує з приводу висновків слідчого щодо ненадання заявником жодних доказів спричинення шкоди, а також, що його заява є проявом незгоди із рішенням суду, оскільки, на його переконання, з даних тверджень слідує, що підроблене і завідомо неправосудне рішення суду не спричиняє шкоди тому учаснику процесу, проти інтересів якого воно прийняте. Зазначає, що факт підроблення судового рішення був констатований судом апеляційної інстанції, незаконне рішення скасоване, обґрунтованість і законність висновків щодо цього підтверджено судом касаційної інстанції, крім того факт підроблення судового рішення підтверджений офіційною довідкою суду. Також вказує, що слідчий покладає обов`язок доведення виду і розміру спричиненої шкоди на самого потерпілого, що суперечить ст.92 КПК України. Вважає, що ним чітко зазначений вид спричиненої злочином шкоди, а саме моральної шкоди, і вказано, в чому вона полягає, а визначення розміру цієї шкоди можливо тільки шляхом проведення слідчих дій за участю потерпілого, у тому числі, проведенням експертизи, а оскаржена постанова слідчого, на думку заявника, є протиправним перешкоджанням потерпілому у встановленні розміру спричиненої шкоди.

Крім того, посилаючись на судову практику ЄСПЛ, статтю 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наполягає на застосуванні судом ефективних способів захисту, тобто таких, які попереджають вчиненню порушення та припиняють його. Виходячи з обставин даного спору, на переконання ОСОБА_3 , ефективним способом захисту буде констатація судом його процесуального статусу як потерпілого, та зобов`язання слідчого видати йому пам`ятку потерпілого. При цьому, посилаючись на положення ст.55 КПК України щодо статусу потерпілого, зазначає, що особа при залученні до кримінального провадження потерпілим не повинна доводити розмір збитків, заподіяним правопорушенням або розмір іншої шкоди, оскільки це повинен встановлювати суд під час винесення вироку. Крім того, просить суд захистити його порушене право потерпілого у кримінальному провадженні будь-яким іншим способом, на розсуд суду, із дотриманням критерію ефективності судового захисту. На підставі викладеного, а також з урахуванням доводів, зазначених у скарзі, просить задовольнити заявлені вимоги.

Від особи, яка подала скаргу - ОСОБА_3 , через канцелярію суду надійшла заява про розгляд скарги за його відсутності через неможливість прибуття в судове засідання у зв`язку з тим, що працює на посаді судді апеляційного господарського суду та в цей день бере участь у розгляді відповідних справ. Скаргу підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з підстав, викладених у скарзі (а.с.18).

Від слідчого Територіального управління, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 на адресу суду надійшла заява про розгляд без участі слідчого у зв`язку із зайнятістю в слідчих діях. Проти вимог скарги заперечувала та просила відмовити у задоволенні скарги з огляду на відсутність підстав для визнання ОСОБА_3 потерпілим в рамках вказаного кримінального провадження. Так, ОСОБА_3 у своїй заяві від 25.09.2019 року про визнання його потерпілим стверджував, що йому спричинена шкода (без зазначення її виду та розміру), оскільки дії судді ОСОБА_5 «створили протиправні переваги протилежній стороні судового процесу (унеможливило подання відповідачем доказів у встановлений законом строк) і забезпечило винесення неправосудного рішення на користь позивача, тобто всупереч моєму процесуальному інтересу». За такого формулювання, на думку слідчого, очевидним є те, що заявнику не спричинена будь-яка моральна, фізична або майнова шкода. Крім того, твердження заявника про доведення спричиненої шкоди спростовуються ст.22 КПК України, та будь-яких доказів спричинення йому шкоди заявник органу досудового розслідування не надав. З огляду на викладене, вважає постанову про відмову у визнанні потерпілим від 01.10.2019 року законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні скарги (а.с.13).

Відповідно до ч.3 ст.306 КПК України відсутність слідчого не є перешкодою для розгляду скарги.

Враховуючи процесуальні строки розгляду скарги та наявність відповідного волевиявлення заявника щодо розгляду без його участі, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності заявника.

Відповідно до ч.4 ст.107 КПК України у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Дослідивши матеріали скарги в їх сукупності та взаємному зв`язку, слідчий суддя вважає відмовити у задоволенні вимог скарги з таких підстав.

Відповідно до положень п.18 ч.1 ст.3 КПК України до повноважень слідчого судді належить здійснення в порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування чітко визначено та регламентовано Главою 26 Кримінального процесуального кодексу України, ст.ст.303-308 цього Кодексу.

Так, частиною першою статті 303 КПК України визначено перелік рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Як вбачається зі скарги, 26.09.2019 року ОСОБА_3 звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, із заявою про залучення в якості потерпілого від 25.09.2019 року в кримінальних провадженнях №0000532, №0000533 за ст.366 ч.1, ст.375 ч.1 КК України, а також надання пам`ятки потерпілого.

Про наявність процесуального рішення слідчого від 01.10.2019 року за результатами розгляду вказаної заяви ОСОБА_3 дізнався з ухвали слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави від 11.10.2019 року, яку отримав поштою 21.10.2019 року. Після чого звернувся до суду, зазначивши, що копію оскарженої постанови на момент подання цієї скарги не отримав.

Зазначені твердження заявника в частині обставин звернення із відповідною заявою та неповідомлення наслідків її розгляду не були спростовані, разом із тим, неотримання копії рішення слідчого не є перешкодою для розгляду даної скарги в порядку ст.303 КПК України.

Судом установлено, що у провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, знаходиться кримінальне провадження №0000532, внесене до ЄРДР 26.06.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.1 ст.375 КК України. Дане кримінальне провадження об`єднано з матеріалами кримінального провадження №0000533 під єдиним номером - №0000532.

Постановою слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 від 01.10.2019 року у задоволенні клопотання ОСОБА_3 щодо визнання його потерпілим у кримінальному провадженні №0000532 від 26.06.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.1 ст.375 КК України, відмовлено в повному обсязі (а.с.14-15).

Як вбачається з наданої слідчим копії постанови, на час розгляду заяви ОСОБА_3 про визнання потерпілим від 25.09.2019 року заявник у ній не вказував, у якому розмірі та яку саме, моральну, фізичну або майнову шкоду, йому спричинено, а зазначав лише те, що внаслідок незаконних, на його думку, дій судді ОСОБА_5 створено протиправну перевагу протилежній стороні судового спору (неможливість подання відповідачем доказів у встановлений законом строк), що забезпечило винесення неправосудного, на думку ОСОБА_3 , судового рішення на користь позивача, тобто, всупереч його процесуальному інтересу. Тому, на підставі ч.5 ст.55 КПК України, оскільки ОСОБА_3 фактично незгоден із судовим рішенням, винесеним суддею Дзержинського районного суду м.Харкова ОСОБА_5 та не зазначає, в чому полягає спричинена йому моральна, фізична або майнова шкода, слідчий дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання заявника потерпілим та врученні йому відповідної пам`ятки про процесуальні права та обов`язки.

Враховуючи наведені заявником обставини, та аналізуючи на предмет законності зазначену постанову, слідчий суддя зазначає про таке.

Відповідно до ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Частиною 5 статті 55 КПК України встановлено, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Таким чином, чинний КПК України допускає можливість відмови у визнанні особи потерпілим. Процесуальною підставою для прийняття такого рішення є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в ч.1 ст.55 КПК України.

«Очевидність та достатність» таких підстав є оціночним поняттям, яке визначається в кожному конкретному випадку, виходячи із обставин кримінального провадження і внутрішнього переконання особи, уповноваженої на визнання потерпілим, і може полягати, зокрема, у такому: очевидна відсутність події або складу кримінального правопорушення; відсутність шкоди з боку особи, яка подала відповідну заяву; очевидна відсутність причинного зв`язку між кримінальним правопорушенням і заподіяною шкодою; наявність завданої кримінальним правопорушенням шкоди іншого виду, ніж передбачено ч.1 ст.55 КПК (наприклад, заподіяння особі моральної шкоди як представнику певної частини суспільства; заподіяння моральної шкоди юридичній особі); неможливість визнання потерпілим конкретної особи, виходячи з кримінально-правової характеристики кримінального правопорушення.

При визначенні шкоди, як підстави для визнання особи потерпілим, необхідно виходити із того, що шкода має бути безпосередньо спричинена особі кримінальним правопорушенням, тобто повинен існувати прямий зв`язок, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Отже, законодавцем чітко визначено статус потерпілого у кримінальному провадженні та визначено момент виникнення прав та обов`язків потерпілого.

Відмовляючи у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні №0000532, слідчий у постанові зазначив, що досудове розслідування здійснюється за фактом можливої фальсифікації суддею ухвали суду від 12.06.2018 року в адміністративній справі №638/8209/18, яка перебувала у провадженні судді Дзержинського районного суду м.Харкова.

Відповідно до ст.7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Водночас, заявником ОСОБА_3 до скарги не надано будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили, що на момент звернення із заявою про визнання потерпілим йому дійсно завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, як це передбачено ч.1 ст.55 КПК України. Разом із тим, ОСОБА_3 у скарзі зазначає, що йому спричинена саме моральна шкода, розмір якої необхідно встановити лише шляхом слідчих дій та відповідної експертизи, однак взагалі не зазначено, в чому полягає спричинена моральна шкода й не надано до суду жодного підтвердження таких аргументів, що посвідчували б очевидні ознаки спричинення йому шкоди, імовірних душевних страждань, переживань або фізичних страждань тощо, в розумінні положень ч.1 ст.55 КПК України. Такі докази не надано і на момент розгляду скарги.

Як слідує з аналізу скарги та оскарженої постанови, у заяві від 26.09.2019 року ОСОБА_3 фактично викладені факти, які свідчать про його незгоду із судовим рішенням, ухваленим суддею Дзержинського районного суду м.Харкова, внаслідок чого, на думку заявника, створено протиправну перевагу протилежній стороні судового спору і винесення неправосудного судового рішення всупереч його процесуальному інтересу. Між тим, заявник зазначає, що на день подання заяви апеляційним судом констатований факт підроблення судового рішення, оскільки незаконне рішення скасоване, що у свою чергу не свідчить про спричинення шкоди за відсутності зв`язку та сукупності інших ознак. Крім того, як стверджує заявник, факт підроблення судового рішення, з яким він пов`язує настання для нього негативних наслідків у вигляді моральної шкоди, підтверджений іншими доказами, зокрема, довідкою суду. Однак, жодних із перелічених документів, на які заявник посилається у скарзі, в обґрунтування таких тверджень, слідчому судді також не надано.

Дослідивши оскаржувану постанову, слідчий суддя дійшов до переконання, що вона винесена правомірно, із дотриманням положень ст.110 КПК України в частині зазначення змісту обставин, які стали підставами для прийняття постанови, мотивів прийняття постанови, їх обґрунтування, та слідчим прийнято рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 , навівши достатньо вагомі підстави та мотиви для такого рішення з посиланням на положення КПК України.

Окрім цього, зважаючи на відомості про кримінальне правопорушення, які внесені до ЄРДР за відповідною заявою, заявником не наведено конкретних фактів та достатніх даних щодо заподіяння йому моральної шкоди вчиненим кримінальним правопорушенням, що є обов`язковою передумовою для визнання особи потерпілою, а відтак, слідчий суддя не знаходить підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Враховуючи наведене, а також обставини, які зазначені ОСОБА_3 щодо залучення його до кримінального провадження як потерпілого, та надані у судовому засіданні пояснення, то останній на даний час в силу положень ст.55 КПК України не є потерпілим у кримінальному провадженні. Тому слідчий суддя вважає, що слідчий на даному етапі досудового розслідування правомірно прийняв рішення про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим та задоволенні його заяви на підставі ч.5 ст.55 КПК України, через відсутність очевидних та достатніх даних щодо завдання шкоди особі.

При цьому, посилання заявника на автоматичне набуття ним статусу потерпілого лише на підставі ч.2 ст.55 КПК України, із дня реєстрації кримінальних проваджень, без врахування вимог ч.1 вказаної статті, а саме за відсутності встановленого обґрунтованого підтвердження завданої шкоди, на даному етапі досудового розслідування є необґрунтованим та передчасним. Сама по собі наявність скасованого судового рішення, з яким був не згоден заявник, не свідчить про набуття статусу потерпілого у кримінальному провадженні. Разом із тим, слідчим суддею встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000532 не завершене, наразі триває, що передбачає проведення необхідних слідчих та процесуальних дій, та в подальшому не позбавляє заявника можливості реалізувати свої права в порядку ст.55 КПК України.

Наведене також свідчить про те, що заявником передчасно ініційовано питання про визнання потерпілим в розумінні вимог КПК України, оскільки на даний час, за вказаних вище обставин, виключена можливість однозначно дійти до висновку про заподіяння моральної шкоди особі у вказаному кримінальному провадженні.

Таким чином, доводи ОСОБА_3 щодо допущення слідчим порушень вимог ч.ч.1, 2 ст.55 КПК України та винесення слідчим незаконної постанови від 01.10.2019 року, що грубо порушує права заявника, є необгрунтованими, переконливих аргументів для протилежних висновків суду матеріали скарги не містять, твердження заявника протягом розгляду скарги жодними доказами не підтверджені, а тому слідчий суддя приходить до висновку про безпідставність вимог скарги щодо протиправності рішення слідчого та його скасування.

Разом з тим, не підлягають задоволенню й вимоги як щодо зобов`язання слідчого вчинити певні дії щодо визнання заявника потерпілим і надання відповідної пам`ятки, так і щодо констатації слідчим суддею такого статусу із дня реєстрації кримінальних проваджень, оскільки до повноважень слідчого судді не входить вирішення питання про визнання особи потерпілим, з`ясування питань заподіяння особі певної шкоди, її розміру та перевірки всіх обставин кримінального провадження, оцінка в цій частині будь-яких доказів на даній стадії кримінального провадження. До того ж, такі вимоги не ґрунтуються на законі, оскільки питання визнання заявника потерпілим відноситься до дискреційних повноважень слідчого.У свою чергу, слідчий суддя не може підміняти і приймати рішення, котрі віднесені до компетенції слідчого, який є самостійним у прийнятті таких рішень, та відповідно до положень ст.40 КПК України несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.

Згідно з ч.3 ст.26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

З цих підстав також не підлягають задоволенню вимоги скарги, які сформульовані як захист прав заявника будь-яким іншим способом на вибір суду із дотриманням критерію ефективності судового захисту, оскільки такі вимоги не є чіткими та конкретизованими для застосування належної правової процедури, так і з огляду на те, що відповідно до засади диспозитивності кримінального провадження в КПК України фактично закріплені гарантії реалізації процесуальних прав учасників, які є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Крім того, порядок розгляду зазначених вимог передбачений главою 26 КПК України.

При цьому посилання заявника на практику ЄСПЛ, зокрема, у справі «Зінченко проти України» (заява №63763/11) та інших, щодо відсутності засобів правового захисту, які б попередили порушення чи припинили б їх вчинення, є помилковими через те, що заявник у даному випадку не позбавлений практичної можливості отримати ефективні засоби юридичного захисту у зв`язку з його скаргою для вирішення питань шляхом оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування в порядку, який чітко визначено та регламентовано КПК України. У свою чергу, заявником не доведено, що порядок, регламентований ст.ст. 55, 110, 220 КПК України при розгляді його заяви від 25.09.2019 року був порушеним, що вказує на те, що у цій справі відсутні перешкоди, які б чинилися заявнику діями чи рішеннями органів влади держави в користуванні ним будь-якими засобами захисту.

Також відсутні докази неодноразових звернень заявника з даного питання та відповідних обмежень в контексті наведених посилань щодо застосування судової практики.

Крім того, вимоги п.3 ч.2 ст.307 КПК України застосовуються слідчим суддею лише у випадку зобов`язання слідчого чи прокурора вчинити дію, яку він зобов`язаний вчинити.

Згідно з положеннями ст.307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого слідчим суддею постановляється ухвала про скасування рішення слідчого, зобов`язання припинити дію, зобов`язання вчинити певну дію, відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, з урахуванням вказаних вище обставин, та оскільки заявником не надано належних і допустимих доказів та в судовому засіданні не встановлено таких, які би давали підстави слідчому судді дійти до висновку про законність та обґрунтованість вимог скарги, тому слідчий суддя, розглянувши скаргу в межах заявлених вимог, проаналізувавши наведені у скарзі доводи та перевіривши надані в їх обґрунтування документи, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2, 7, 22, 55, 303-307, 372 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 від 01.10.2019 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000532 від 26.06.2019 року, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1