Справа №127/9342/19
Провадження №1-кп/127/273/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 червня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_5 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.02.2019 р. за № 0000280, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Вінниці, громадянки України, освіта вища, приватного підприємця, заміжньої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

11.02.2019 р. близько 21.00 год., водій ОСОБА_7 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «Wolkswagen polo», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом паркувальним майданчиком поблизу будинку № 2 по вул. Кармелюка в м. Вінниці, не переконалась, що це не створить небезпеку іншим учасникам дорожнього руху, не звернулась за допомогою до інших осіб, з необережності допустила наїзд на пішохода ОСОБА_4 , яка стояла на паркувальному майданчику позаду вищевказаного транспортного засобу.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритий перелом обох кісток лівої гомілки - великогомілкової у нижній третині і малогомілкової в ділянці зовнішньої кісточки», які за ступенем тяжкості належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки не являються небезпечними для життя в момент заподіяння і не супроводжувались загрозливими для життя явищами, але за своїм характером потягли за собою тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.

В ситуації, яка склалася, водій автомобіля «Wolkswagen polo», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 не дотрималась вимог пункту 10.9 Правил дорожнього руху України, згідно з якими під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.

Порушення вимог пункту 10.9 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходяться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Обвинувачена ОСОБА_7 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого їй злочину визнала та суду пояснила, що визнає фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті. При цьому зауважила, що потерпіла на час ДТП перебувала в нетверезому стані. Після скоєння наїзду, вона одразу викликала швидку допомогу та поліцію.

Вона з чоловіком оплатили операцію потерпілій і лікування, після чого вони дійшли домовленості про відшкодування моральної шкоди у сумі 40 тис. грн., однак згодом ОСОБА_4 відмовилась від зазначеної суми та запросила значно більшу.

Потерпіла ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що 11.02.2019 р. вона з подругою та її сином гуляли набережною «Рошен». Коли вони йшли паркувальним майданчиком, на відстані 2-х метрів від них стояв автомобіль, який почав рух заднім ходом та здійснив наїзд, від якого вона з подругою впали на землю. Основний удар прийшовся їй в ліву гомілку. Обвинувачена вийшла з автомобіля, викликала швидку допомогу та поліцію. Швидка її госпіталізувала. ОСОБА_7 з чоловіком навідували її в лікарні, оплатили лікування, при цьому усі чеки вони забирали собі.

Внаслідок отриманих травм вона 3 місяці перебувала в лежачому стані і досі перебуває на лікарняному. Крім того, у наступному році її очікує ще одна операція по видаленню встановленої пластини.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) вважає за доцільне дослідити докази, клопотання про дослідження яких заявлене сторонами кримінального провадження, а саме:

-протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11.02.2019 р., відповідно до якого зафіксовано розташування автомобіля «Wolkswagen polo», державний номерний знак НОМЕР_1 на паркувальному майданчику; на автомобілі виявлено потертість лакофарбового покриття на задньому бампері справа розміром 0,3 х 0,25 м., край якого знаходиться на відстані 0,65 м. від дорожнього покриття;

-виписки із медичної картки ОСОБА_4 №3446 за формою №027/о, згідно з якою останній встановлено діагноз: закриті переломи обох кісток лівої гомілки, виявлено алкогольне сп`яніння;

-висновок судово-медичної експертизи № 245/279 від 15.03.2019 р., згідно з яким відповідно до наданих медичних документів, у ОСОБА_4 були виявлені тілесні ушкодження: закритий перелом обох кісток лівої гомілки - великогомілкової у нижній третині і малогомілкової в ділянці зовнішньої кісточки»; вказані тілесні ушкодження у ОСОБА_4 виникли від дії тупого твердого предмета (предметів), по давності утворення відповідають терміну події (11.02.2019 р.), за ступенем тяжкості належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки не являються небезпечними для життя в момент заподіяння і не супроводжувались загрозливими для життя явищами, але за своїм характером потягли за собою тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я;

-висновок експерта № 116 від 04.03.2019 р., відповідно до якого в ситуації, яка склалася, дії водія автомобіля «Wolkswagen polo», державний номерний знак НОМЕР_1 , з технічної точки зору регламентувалися вимогами п. 10.9 Правил дорожнього руху України; можливість попередження виникнення ДТП у водія автомобіля «Wolkswagen polo» полягала у виконанні нею вимог п. 10.9 Правил дорожнього руху України; в діях водія ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимог зазначеного пункту Правил;

-висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 11.02.2019 р., згідно з яким лікарем встановлено, що ОСОБА_7 твереза;

-лист за підписом головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Вінницька клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» ОСОБА_8 від 27.05.2019 р. за № 01-26/915 на ім`я адвоката ОСОБА_5 , відповідно до якого заключний діагноз згідно з історією хвороби ОСОБА_4 має формулювання: закритий гвинтопобідний перелом лівої гомілки та зовнішньої кісточки зі зміщенням; діагноз, зазначений у виписці № 3446 від 11.02.2019 р. є попереднім та підлягає підтвердженню, яке здійснюється після обстеження пацієнта; в історії хвороби відсутні дані щодо наявності клінічних ознак сп`яніння та виконання забору крові на вміст алкоголю; також діагноз «алкогольне сп`яніння» має бути підтверджено лабораторними обстеженнями.

Аналізуючи показання обвинуваченої, потерпілої, досліджені згідно з приписам частини третьої статті 26 КПК докази, клопотання про дослідження яких було заявлене сторонами кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Обвинувачена ОСОБА_7 в судовому засіданні фактичних обставин, викладених у обвинувальному акті, не заперечувала, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо здійсненого наїзду на потерпілу. При цьому обвинувачена в судовому засіданні під час надання показань щодо пред`явленого їй обвинувачення посилалась на те, що потерпіла на час здійснення на неї наїзду перебувала у стані алкогольного сп`яніння. Аналогічне твердження і здійснено захисником обвинуваченої з посиланням на виписку із медичної картки ОСОБА_4 №3446, згідно з якою в потерпілої виявлено алкогольне сп`яніння.

На спростування зазначених тверджень обвинуваченої та її захисника представником потерпілої надано суду лист за підписом головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Вінницька клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» ОСОБА_8 від 27.05.2019 р. за № 01-26/915, відповідно до якого в історії хвороби відсутні дані щодо наявності клінічних ознак сп`яніння та виконання забору крові на вміст алкоголю; також діагноз «алкогольне сп`яніння» має бути підтверджено лабораторними обстеженнями. Разом з тим, суд враховує, що зазначений лист відповідно до вимог статті 290 КПК не було відкрито стороні захисту. Тому згідно з приписами частини 12 статті 290 КПК суд не має права допустити відомості, що містяться в матеріалах, відкриття яких не здійснено відповідно до положень цієї статті, як докази.

Правовий висновок щодо наслідків невідкриття матеріалів кримінального провадження відповідно до положень статті 290 КПК було сформульовано Верховним Судом України у постанові від 16.03.2017 р. (пункт 13 постанови, справа № 5-364кс16), згідно з яким невідкриття матеріалів сторонами одна одній в порядку статті 290 КПК після закінчення досудового розслідування, а також додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду, є підставою для визнання судом відомостей, що містяться в них, недопустимими як докази. Крім того, Верховний Суд України, обґрунтовуючи свої рішення в постановах від 12.10.2017 р. (провадження № 5-237кс17) та від 16.03.2017 р. (провадження № 5-364кс16), використав телеологічний (цільовий) спосіб тлумачення правових норм, закріплених у статті 290 КПК, та визначив мету приписів вказаних у цих нормах, що полягає у забезпеченні: 1) відкриття матеріалів іншій стороні до їх безпосереднього дослідження у суді; 2) можливості перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів НСРД як доказів шляхом дослідження судом першої інстанції процесуальних документів, які стали правовою підставою для їх проведення; 3) недопустимості оперування судом доказами, допустимість яких є імовірною, 4) права обвинуваченого на захист, а саме надання обвинуваченому достатніх можливостей і часу для спростування доказів, які містяться у протоколах НСРД; 5) справедливості судового розгляду в цілому.

Верховним Судом (ВП ВС) у постанові від 16.01.2019 р. (пункт 63 постанови, справа № 13-37кс18) зазначено, що за наявності відповідного клопотання процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) і яких не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому статті 290 КПК, оскільки їх тоді не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не було розсекречено на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні, але суд не має допустити відомості, що містяться в цих матеріалах кримінального провадження, як докази. В зазначеному провадженні Верховний Суд вказав, що встановлена законодавцем у статті 290 КПК процедура забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає можливість сторонам майбутнього судового розгляду ознайомитися із доказами кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду (пункт 54).

Таким чином, суд приходить до переконання, що відомості, які містяться в листі від 27.05.2019 р., не можуть бути прийняті до уваги судом в якості доказів у кримінальному провадженні.

Крім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно з приписами пунктів 1-3 частини першої статті 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Перебування або не перебування потерпілої у стані алкогольного сп`яніння (наявність в діях потерпілої ознак віктимної поведінки) до здійснення наїзду на неї до переліку питань, що підлягають доказуванню відповідно до вищезазначених положень кримінально-процесуального закону не відноситься. Тому твердження сторін кримінального провадження в цій частині суд залишає поза увагою.

Представник потерпілої в судовому засіданні посилався на ту обставину, що наїзд на потерпілу було здійснено на пішохідній зоні. ОСОБА_7 зазначене обвинувачення в судовому засіданні заперечила і повідомила, що наїзд було здійснено саме на паркувальному майданчику, а пішохідний тротуар знаходиться осторонь керованого нею автомобіля.

Згідно з частиною першою статті 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. При цьому частиною третьою статті 26 КПК регламентовано, що суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

З обвинувального акта вбачається, що ОСОБА_7 не обвинувачувалась у здійсненні наїзду на потерпілу в пішохідній зоні. Крім того, протоколом огляду місця події від 11.02.2019 р. зафіксовано, що наїзд на потерпілу відбувся саме на паркувальному майданчику. Застережень щодо пішохідної зони зазначений протокол не містить. Аналогічні відомості були зафіксовані й на відеозаписі камер зовнішнього спостереження, який був оглянутий в судовому засіданні за клопотанням представника потерпілої (під час досудового розслідування отриманий в порядку тимчасового доступу).

Таким чином, вищезазначені твердження представника потерпілої суд оцінює критично, як такі, що не є предметом судового розгляду відповідно до положень частини першої статті 337 КПК, а тому і предметом доказування відповідно до положень частини першої статті 91 КПК.

Як вже було зазначено, обвинувачена факту здійснення наїзду на потерпілу в судовому засіданні не заперечувала і повідомила суду, що наїзд на потерпілу відбувся за обставин, викладених у обвинувальному акті, тобто під час руху заднім ходом.

Кримінально-правова норма, закріплена у статті 286 Кримінального кодексу України (далі КК), є бланкетною нормою, оскільки встановлює кримінальну відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами. Тобто основним безпосереднім об`єктом злочину є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, перелік яких наведений у примітці до статті 286 КК, а його додатковим обов`язковим об`єктом життя і здоров`я особи.

Верховним Судом у постанові від 21.03.2019 р. (справа № 753/11543/17-к) зазначено, що зі змісту сформульованої у статті 286 КК диспозиції слідує, що вона є бланкетною, а тому при кваліфікації слід керуватися законодавчими чи іншими нормативними актами щодо безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. У зв`язку з цим суди зобов`язані ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у цій статті порушення; які норми правил безпеки дорожнього руху не додержано; чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

При цьому слід враховувати, що за змістом статті 286 КК цей злочин належить до злочинів із так званим матеріальним складом. А тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених приписами частин 1, 2 або 3 цієї статті, і перебувають з ними у причинному зв`язку.

Тому встановлення причинного зв`язку між діянням, що полягає у порушенні конкретних правил безпеки дорожнього руху і наслідками, що настали, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 286 КК.

Під час досудового розслідування кримінального провадження було проведено авто-технічну експертизу. Відповідно до висновку проведеної експертизи № 116 від 04.03.2019 р. в ситуації, яка склалася, дії водія автомобіля «Wolkswagen polo», державний номерний знак НОМЕР_1 , з технічної точки зору регламентувалися вимогами пункту 10.9 Правил дорожнього руху України; можливість попередження виникнення ДТП у водія автомобіля «Wolkswagen polo» полягала у виконанні нею вимог пункту 10.9 Правил дорожнього руху України; в діях водія ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимог зазначеного пункту Правил.

Згідно з пунктом 10.9 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. за № 1306 (далі ПДР), під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху; для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.

Обвинувачена в судовому засіданні недотримання вимог зазначеного пункту ПДР не заперечувала. Окрім визнання обвинуваченою зазначеної обставини, остання підтверджується і оглянутим в судовому засіданні відеозаписом з камер зовнішнього спостереження. Також з протоколу огляду місця події випливає, що на керованому обвинуваченою автомобілі виявлено потертість лакофарбового покриття на задньому бампері справа.

Під час досудового розслідування було проведено судово-медичну експертизу, відповідно до висновку якої (висновок № 245/279 від 15.03.2019 р.) у ОСОБА_4 були виявлені тілесні ушкодження: закритий перелом обох кісток лівої гомілки - великогомілкової у нижній третині і малогомілкової в ділянці зовнішньої кісточки»; вказані тілесні ушкодження у ОСОБА_4 виникли від дії тупого твердого предмета (предметів), по давності утворення відповідають терміну події (11.02.2019 р.), за ступенем тяжкості належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки не являються небезпечними для життя в момент заподіяння і не супроводжувались загрозливими для життя явищами, але за своїм характером потягли за собою тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.

Отже, суд приходить до переконання, що в судовому засіданні було підтверджено наявність причинно-наслідкового зв`язку між порушенням обвинуваченою вимог пункту 10.9 ПДР та спричиненням потерпілій тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Тому суд вважає, що дії обвинуваченої ОСОБА_7 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною першою статті 286 КК, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.

При обранні виду та міри покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченої, її ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують чи обтяжують її покарання.

Суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
При цьому Верховним Судом зазначено, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Суд також враховує роз`яснення викладені в пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», згідно з якими при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачена ОСОБА_7 вчинила злочин невеликої тяжкості з необережності, винуватість у вчиненні інкримінованого їй злочину визнала, надала суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого їй злочину, у вчиненому розкаялась, під час досудового розслідування добровільно приймала участь у відшкодуванні потерпілій витрат на лікування внаслідок здійсненого наїзду. Також суд приймає до уваги, що ОСОБА_7 на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої, є щире каяття та часткове відшкодування шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, судом не встановлено.

Таким чином, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нею нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу.

Згідно з пунктом 21 вищезазначеної Постанови від 23.12.2005 р. у кожному випадку призначення покарання за частиною першою та частиною другою статті 286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами. Додаткове покарання, передбачене статтею 286 КК, суд може не призначати за наявності декількох обставин які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і з урахуванням особи винного.

Суд враховує, що у постанові від 08.02.2018 р. (справа № 361/2704/16-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що санкція частини другої статті 286 КК, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду. При цьому суд враховує, що аналогічну санкцію щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами має частина перша зазначеної статті.
За обставинами справи суд не вбачає необхідності призначати обвинуваченій ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки вона згідно з наданими суду матеріалами кримінального провадження раніше до адміністративної та кримінальної відповідальності за порушення ПДР не притягувалась, злочин вчинений нею з необережності, відповідно до повідомлених та наданих суду відомостей автомобіль використовується для здійснення підприємницької діяльності, яка є основним джерелом доходу обвинуваченої. При цьому суд враховує наявність двох обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК судові витрати слід покласти на обвинувачену.

Питання стосовно речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК.

Представником потерпілої адвокатом ОСОБА_5 подано до суду цивільний позов, відповідно до якого він просив стягнути з обвинуваченої на користь потерпілої 243754,37 грн матеріальної та моральної шкоди. Заявлені позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок вчиненого відносно потерпілої злочину останній спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості з необхідністю подальшого довготривалого лікування та реабілітації. Зокрема, згідно з відомостями, викладеними в позовній заяві, за період лікування потерпіла понесла витрати в розмірі 4866,11 грн., вартість стаціонарного лікування потерпілої становить 6345,76 грн., тобто загальна сума понесених витрат на час пред`явлення цивільного позову складала 11211,57 грн.

Крім того, внаслідок проведення оперативного втручання в ліву гомілку на останній залишився шрам, який підлягає виправленню косметичним шляхом після закінчення амбулаторного лікування. Також заявлені позовні вимоги в частині стягнення з обвинуваченої матеріальної шкоди мотивовані тим, що заробітна плата потерпілої у АТ «Укрпошта» складала 8445,35 грн. на місяць. У зв`язку з необхідністю лікування внаслідок отриманого тілесного ушкодження потерпіла не мала змоги відвідувати роботу, внаслідок чого за час лікування протягом чотирьох місяців винила втрата заробітку в розмірі 33781,4 грн, який підлягає стягненню з обвинуваченої.

Потерпілою у заявлених позовних вимогах ставиться питання про стягнення з обвинуваченої коштів у сумі 1980 грн транспортних витрат, оскільки з отриманим тілесним ушкодженням вона буде змушена користуватись послугами таксі для поїздок на роботу та з роботи.

Окрім цього потерпілою понесено витрати на правову допомогу, які складають 13000 грн. Зазначені витрати, на думку потерпілої, підлягають стягненню з обвинуваченої, оскільки витрати на правову допомогу були понесені саме внаслідок вчинення обвинуваченою інкримінованого їй злочину, внаслідок чого потерпілій були спричинені тілесні ушкодження.

Потерпіла, окрім наведеного, вважає, що вчиненим відносно неї злочином їй заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в 150000 грн, оскільки внаслідок ДТП вона зазнала фізичного болю, протягом тривалого часу була змушена проходили лікування, в тому числі й пов`язане з обмеженням пересування, після закінчення амбулаторного лікування вона буде змушена пройти тривалий курс реабілітації. Також потерпіла зазначила, що внаслідок вчиненого відносно неї злочину відбулось порушення сімейних зв`язків та соціальних функцій, а також робочих зв`язків та відносин.

При вирішенні питання про наявність підстав для задоволення цивільного позову потерпілої в частині стягнення матеріальної шкоди, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 р. «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», відповідно до якого, вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд керується відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.

Зі змісту частини п`ятої статті 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК кожна сторона в даному випадку потерпіла повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодного належного та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог в частині стягнення з обвинуваченої матеріальної шкоди, в тому числі й втраченого заробітку потерпілою згідно з приписами глави 5 ЦПК суду надано не було. При цьому потерпілою в судовому засіданні не доведено наявності підстав для звільнення від обов`язку доказування, встановленого статтею 81 ЦПК. Тому суд приходить до переконання, що на даний час правові підстави для задоволення заявлених потерпілою позовних вимог в частині матеріальної шкоди відсутні.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно з якими розмір відшкодування визначається судом залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням ступеня вини відповідача та інших обставин, до яких віднесено: характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість заподіяної травми, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, який залежить від часу і зусиль, необхідних для відновлення первинного стану.

Аналізуючи доводи потерпілої, викладені у позовній заяві, суд враховує, що останньою відповідно до приписів частини першої статті 81 ЦПК, за правилами якої здійснюється розгляд цивільного позову, не мотивовано, з чого вона виходила оцінюючи завдану їй моральну шкоду в розмірі 150 тис. грн. Крім того, суд враховує, що стороною захисту під час судового розгляду кримінального провадження надано суду документальне підтвердження того, що під час досудового розслідування обвинуваченою було здійснено добровільне відшкодування витрат на лікування потерпілої, що спростовує твердження потерпілої про ухилення обвинуваченої від здійснення будь-якого відшкодування. Разом з тим, суд враховує характер вчиненого злочину, глибину фізичних та моральних страждань потерпілої, ступінь винуватості обвинуваченої, її ставлення до вчиненого, вимоги розумності та справедливості, а тому вважає, що заявлені потерпілою позовні вимоги в частині відшкодування завданої їй моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

При вирішенні питання щодо наявності правових підстав для стягнення з обвинуваченої витрат на правову допомогу суд враховує наступне.

Обвинувачена та її захисник в судовому засіданні посилались на те, що потерпілою не наданого обґрунтованого розрахунку витрат на правову допомогу, а тому зазначені вимоги є безпідставними.

Суд враховує, що ЦПК та КПК по-різному підходять до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу.

Зокрема, частиною першою статті 134 ЦПК визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Зі змісту частини другої статті 134 ЦПК випливає, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Зі змісту ж пункту 1 частини першої статті 118 КПК випливає, що процесуальні витрати складаються, зокрема, із витрат на правову допомогу. Відповідно до частини другої статті 120 КПК витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження. При цьому частиною першою статті 124 КПК визначено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 27.06.2018 р. (справа № 826/1216/16) зазначено, що Закон України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначає не види правової допомоги, а виключно граничний розмір їх компенсації. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вже було судом зазначено вище, положення ЦПК застосовуються судом при вирішенні цивільного позову за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. В даному ж випадку питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу слід розглядане не крізь призму цивільного позову в кримінальному провадженні, а саме крізь призму процесуальних витрат, понесених потерпілою у кримінальному провадженні, а тому твердження сторони захисту про необхідність надання потерпілою обґрунтованого розрахунку понесених витрат на правову допомогу суд оцінює критично. Натомість суд враховує, що на підтвердження витрат на правову допомогу потерпілою надано додаток до договору про надання правової допомоги від 10.05.2019 р., згідно з пунктами 3 та 7 якого виплата гонорару адвокату в розмірі 13000 грн здійснюється шляхом стовідсоткового авансування.

Суд враховує, що Верховним Судом у постанові від 03.05.2018 р. (справа № 372/1010/16-ц) дано роз`яснення, яким чином має здійснюватися документальне підтвердження понесення витрат на правову допомогу, зокрема, понесення таких витрат вважається документально підтвердженим, якщо сторона надасть договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат. В такому разі, як випливає із зазначеної постанови, суд не матиме підстав для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Отже, суд вважає, що витрати на правову допомогу в розмірі 13000 грн потерпілою було документально підтверджено, а тому останні згідно з приписами частини першої статті 124 КПК підлягають стягненню з обвинуваченої. Також з обвинуваченої підлягають стягненню процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта у зазначеному кримінальному провадженні.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для скасування арешту, накладеного на автомобіль «Wolkswagen polo», державний номерний знак НОМЕР_1 , суд приймає до уваги наступне.

З наданих суду матеріалів випливає, що 12.02.2019 р. старшим слідчим СВ Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_9 зазначений автомобіль визнано речовим доказом у кримінальному провадженні й 21.02.2019 р. слідчим суддею Вінницького міського суду Вінницької області за клопотанням слідчого накладено арешт на зазначений автомобіль.

Згідно з приписами пункту 4 частини другої статті 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Таким чином, зважаючи на ту обставину, що потерпілою заявлено до обвинуваченої позовні вимоги, які за наслідками судового розгляду задоволені частково, суд вважає, що правові підстави для скасування арешту, накладеного на вищезазначений автомобіль, відсутні.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 400 (чотирьохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 6800 (шість тисяч вісімсот) гривень.

Речові докази, а саме:

- автомобіль «Wolkswagen polo», державний номерний знак НОМЕР_1 , що переданий на зберігання ОСОБА_7 , залишити останній;

- диск з відеозаписом, що знаходяться в матеріалах кримінального провадження, залишити у справі.

Цивільний позов потерпілої задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 40000 (сорок тисяч) гривень моральної шкоди та 13000 (тринадцять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 1001 (одну тисячу одну) гривню витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: