ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/256/19 Справа № 711/4973/19 Категорія: ст. ст. 537, 539 КПК УкраїниГоловуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
за участю прокурораОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 присутнього в режимі

відеоконференції в приміщенні ДУ

«Замкова ВК-58» Хмельницької області

адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 червня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про усунення сумнівів і протиріч, що виникають при виконанні вироку,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 червня 2019 року відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про усунення сумнівів і протиріч, що виникають при виконанні вироку.

Не погоджуючись з такою ухвалою засуджений ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу, як таку, що винесена з порушенням норм матеріального і процесуального права та просив постановити нову ухвалу, якою задовольнити вимоги його заяви, встановивши строк через який він має право на перегляд справи і на умовно-дострокове звільнення за певних умов, щоб не порушувалася ст.3 Європейської Конвенції стосовно нього.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що, на його думку, всупереч ст.3 Європейської Конвенції, рішення ЄСПЛ на які він посилався у своїй скарзі, як на джерело права, суд першої інстанції прийняв незаконне і необґрунтоване рішення. Дане рішення, на думку апелянта, також не відповідає і Конституції України.

Так, у своїй ухвалі Придніпровський районний суд м.Черкаси зазначив, що Європейський суд у вказаних справах не вирішував питання про те, що національні суди повинні (мають право) замінювати законодавчі органи, а зазначив, що держави відповідачі повинні провести реформи.

Апелянт з цього приводу в судових дебатах зазначав про те, що немає необхідності чекати на рішення Верховної Ради України, а є всі законні підстави діяти у межах чинного законодавства, ст.9 КПК України дає, на думку апелянта, таке право.

Апелянт вважає, що суду не потрібно перебирати на себе повноваження законодавчого органу, а необхідно діяти у межах та у спосіб, який дозволяють чинні національні закони. Частина 4, 5, 6, ст.9 КПК України, на думку апелянта, дає підстави для таких дій.

Вважає, що суд не проаналізував чинне законодавство і не став діяти у межах чинного законодавства.

Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 , думки засудженого ОСОБА_7 та його адвоката ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляцію засудженого ОСОБА_7 із зазначених у ній підстав, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, до місцевого суду надійшла заява засудженого за сукупністю злочинів, передбачених ст. 69, ст. 190-1, ч.2 ст. 223 КК України (1960 р.) та ч.4 ст. 187 КК України (2001 р.) до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 , у якій він порушував питання, яке вирішується під час виконання вироку. Зокрема, засуджений вказав, що у вироку не зазначено строк, через який він має право на перегляд справи та на умовно-дострокове звільнення і за яких умов. Також вважав, що його заява повинна бути розглянута судом колегіально.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що дана заява повинна бути розглянута суддею одноособово, оскільки відповідно до п.24 ч.1 ст.3 КПК України розкривається поняття судового провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами.

Місцевим судом правильно констатовано те, що в даному випадку у кримінальному провадженні завершені стадії судового розгляду та перегляду судового рішення і не йдеться про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до ч.3 ст.539 КПК України передбачено, що клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, розглядається протягом десяти днів з дня його надходження до суду суддею одноособово згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 Кодексу, з урахуванням положень цього розділу.

Провівши аналіз законодавства, місцевий суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що заява засудженого повинна розглядатись судом першої інстанції саме одноособово, а не колегіально.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 вироком Апеляційного суду Черкаської області від 28.01.2002 призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Вирок набрав законної сили і виконується в частині основного покарання. Засуджений утримується в місцях позбавлення волі з 12.04.1998 року, тобто більше 21 року, а з урахуванням строку попереднього ув`язнення, зарахованого за правилами ч.5 ст. 72 КК України в редакції від 26.11.2015 р. - більше 25 років.

Засуджений ОСОБА_7 посилається на рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) і вважає, що суд повинен вказати у судовому рішенні строк, після відбуття якого він має право на перегляд справи та на умовно-дострокове звільнення і за яких умов.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що місцевий суд обґрунтовано при розгляді заяви засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 не врахував висновків ЄСПЛ, сформульованих у рішеннях у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» та «Ласло Магяр проти Угорщини», оскільки у вказаних справах ЄСПЛ не вирішував питання про те, що національні суди повинні (мають право) замінювати законодавчі органи, а зазначив лише те, що держави-відповідачі повинні провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення і в рішенні місцевого суду детально викладено в чому полягає суть кожного рішення ЄСПЛ на які послався засуджений ОСОБА_7 ..

Крім того, на думку колегії суддів апеляційного суду, цілком вірно та обґрунтовано враховано наявність рішення ЄСПЛ від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України», яке поки що не набуло статусу остаточного. У цьому рішенні ЄСПЛ визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить статті З Конвенції.

Для вирішення цієї проблеми у разі набуття вказаним рішенням ЄСПЛ статусу остаточного держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачати, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§ 194).

Тобто, на думку суду апеляційної інстанції, проаналізувавши належним чином вищенаведене, місцевий суд дійшов обґрунтованого та детально викладеного висновку про те, що суд не повинен перебирати на себе повноваження законодавчого органу щодо вироблення механізму, за умов якого, засуджений до довічного позбавлення волі має право звернутись із заявою про умовно дострокове звільнення, і самостійно без законодавчого врегулювання визначати строк покарання, після відбуття якого таке право виникає у засудженого.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляція засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись п. 24 ч.1 ст.3, 404, 405, 407, 419, 537, ч.3 ст. 539 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 червня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про усунення сумнівів і протиріч, що виникають при виконанні вироку, залишити без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :