Дата документу Справа № 334/5431/15-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 334/5431/15-к Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. №11-кп/807/1585/19 Доповідач 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула 25 вересня 2019року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2019 року в рамках кримінального провадження, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6,12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6,12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК України

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження обвинуваченим в тому числі і ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки судовий розгляд триває, підстави змінювати запобіжний захід на інший більш м`який відсутні з огляду на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не зменшилися та продовжують існувати, зокрема обвинувачений може переховуватися від суду, впливати на потерпілу, свідків, вчинити інший злочин.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2019 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 строком до 13 жовтня 2019 року. Приймаючи таке рішення, суд послався на те, що встановлені ризики не зменшилися і є дійсними, запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідає характеру та тяжкості злочинів, в яких обвинувачуються ОСОБА_8 , даними про його особу, що виключає можливість обрання стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, оскільки такий запобіжний захід не зможе запобігти наявним ризикам.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_8 , не погоджуючись з оскаржуваною ухвалою зазначає, що ризики нічим не обґрунтовані, він знаходиться під вартою чотири роки шість місяців, та за період перебування в умовах СІЗО у нього погіршився стан здоров`я. Звертає увагу на досить тривалий розгляд справи у суді та зазначає, що п`ять разів змінювалися колегії суддів. Просить переглянути рішення суду та змінити на запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.

Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, акцентуючи увагу на тривалості тримання особи під вартою, судового розгляду та погіршення стану здоров`я.

Прокурор висловив заперечення вимогам апеляційної скарги, посилаючись на продовження існування ризиків негативної поведінки обвинуваченого.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

З урахуванням рішенням Конституційного суду України від 13.06.2019 №4-р/2019, п.8 ст. 129 Конституції України, беззаперечно оскаржуване судове рішення має бути переглянуто судом апеляційної інстанції з дослідженням доводів поданих апеляційних скарг.
Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч.5 ст.9 КПК України.
При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Як встановлено апеляційним судом у судовому засіданні, з 20 березня 2015 року у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_8 тримається під вартою, і строк дії запобіжного заходу неодноразово продовжувався, останній раз оскаржуваною ухвалоюЛенінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2019 року

Обґрунтовуючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що розгляд кримінального провадження у тому числі і відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на даний час не закінчено, а ризики, визначені ст. 177 КПК України не зменшилися, у зв`язку з чим, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

На підтвердження встановлених обставин місцевий суд послався на тяжкість злочинів та суворість покарання у разі доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 , щоможе схилити останнього до переховування від суду з метою уникнення покарання. Наявність непогашених судимостей свідчить про схильність обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень і дає підстави вважати, що ОСОБА_8 зможе продовжити злочинну діяльність. Районний суд також вказав, що судове слідство у справі триває, не допитані свідки, а тому існує ризик що знаходячись на волі, обвинувачений зможе здійснювати незаконний вплив на свідків чи перешкоджати кримінальному провадженню, суд зазначив, що не змінився і ризик незаконного впливу на потерпілу.

Переглядаючи судове рішення в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що однією з підстав для обрання/продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а в контексті ч.1 ст.178 КПК України судом мають враховуватися, серед іншого, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

З огляду на доводи апеляції, стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_8 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, колегія суддів не досліджує питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, а перевіряє лише висновки суду на предмет наявності ризиків.

При цьому слід зауважити на позиції Європейського Суду з прав людини, яка згідно ч.2 ст.8, ч. 5 ст. 9 КПК України є частиною національного законодавства щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).
В контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.
Натомість суд першої інстанції не в повній мірі дотримався наведених вимог.
Посилаючись на раніше встановлені ризики, суд не навів обставин, які б переконливо виправдовували подальше тримання ОСОБА_8 під вартою.

Ризик переховування обвинуваченого від суду, за наявності місця реєстрації і проживання, що встановлено і органом досудового розслідування, про що і зазначено у обвинувальному акті є малоймовірним. Відсутність доказів на підтвердження ухилення ОСОБА_8 від явки до органу досудового розслідування та суду у інших попередніх кримінальних провадженнях, не підтвердження прокурором наявності паспорту громадянина України для виїзду за кордон, підготування обвинуваченим будь-яких дій, спрямованих на здійснення заходів для залишення країни слугують підтвердженням такого висновку.

Висновок суду щодо перешкод з боку обвинуваченого кримінальному провадженню не вмотивований, суд не зазначив у чому саме може полягати таке перешкоджання і не навів на підтвердження цієї тези обставин.
Також необґрунтованим судова колегія знаходить ризик щодо незаконного впливу на потерпілу та свідків, оскільки потерпіла допитана судом, а незаконний вплив на свідків не доведений, тому ґрунтується лише на припущеннях прокурора щодо можливості такої поведінки обвинуваченого, при цьому не зазначено у який спосіб можливий такий вплив.
Власні висновки, районний суд з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності (ст.ст. 22, 26 КПК України), повинен сприймати з урахуванням наданих прокурором доказів на підтвердження заявленого клопотання.
Обов`язок довести обставини, на які посилається прокурор з поданням відповідних доказів, згідно вимог ч.5 ст. 132, ч.3 ст. 184, ч.3 ст. 199 КПК України покладено на ініціатора клопотання, які прокурором не дотримані. Сторона обвинувачення не довела реальність ризиківпродовження злочинної діяльності, перешкоджання кримінальному провадженню, впливу на потерпілу і свідків, що вказує на характер припущень зазначених прокурором даних обставин.
Неприпустимо щоб впродовж тривалого періоду обвинувачена особа трималася під вартою на підставі припущень щодо можливого тиску на потерпілу, свідків та перешкоджання слідству і суду, а той час як згідно ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод органи державної влади повинні надати реальні докази існування таких ризиків.
Сама по собі тяжкість кримінальних правопорушень не може бути підставою для тримання особи під вартою, що слідує із усталеної практики Європейського суду з прав людини.
Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012р. у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».
З огляду на висловлене заперечення прокурора, слід зазначити, що судовий розгляд здійснюється на підставі принципу незмінності складу суду, що передбачено ст. 319 КПК України, який визначає загальне правило судового розгляду в одному складі суду і обов`язок почати спочатку судовий розгляд у випадку заміни судді (ч.1 ст. 319 КПК України). Не можна вважати зловживанням з боку сторони захисту небажанням останніх застосувати виключні положення, встановлені, зокрема п. 1 ч.2 ст. 319 КПК України саме для продовження судового розгляду.

З цього приводу апеляційна інстанція зауважує на тривалості судового розгляду внаслідок неявки до судових засідань свідків зі сторони обвинувачення, прибуття яких згідно ч.2 ст. 327 КПК України у даному випадку, має забезпечити прокурор, зміни декількох складів судових колегій, відсутності визначення запасного судді (ст. 320 КПК України), що не залежало від волі обвинуваченого ОСОБА_8 .
Однак, судова колегія, з огляду на наявність у обвинуваченого непогашених судимостей, вважає доведеним ризик вчинення нових злочинів.
Натомість висновок суду про неможливість застосування до ОСОБА_8 іншого більш м`якого запобіжного заходу не аргументований, а тому носить формальний характер.

Судова колегія, вирішуючи доводи обвинуваченого, звертає увагу на надмірну тривалість ОСОБА_8 під вартою.

Судова колегія вважає, що значна тривалість і судового розгляду, за відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, не може перекладатися на обвинуваченого шляхом обмеження права на свободу, що відносно ОСОБА_8 носить довготривалий характер, навіть за наявності обґрунтованого обвинувачення і при цьому очікуване покарання не слід ототожнювати із застосуванням запобіжного заходу.

Одночасно апеляційна інстанція зауважує на положеннях ч.1 ст. 318 КПК України, п. 3 ст. 5 Конвенції, яка визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.
У даному кримінальному провадженні, зваживши всі обставини у їх сукупності, колегія суддів прийшла до висновку, що запобігти ризикам переховування, вчинення обвинуваченим іншого злочину можливо шляхом застосування до останнього альтернативного запобіжного заходу.

Враховуючи вказані обставини, а також те, що в ухвалі суду про продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою протягом майже чотирьох років семи місяців містяться посилання, фактично, на ті самі обставини, які слугували підставами для застосування запобіжного заходу у березні 2015 року, тобто без належного доведення підстав продовження відносно останнього виняткового запобіжного заходу та без урахування зменшення ризиків зі спливом часу, колегія суддів приходить до висновку, що таку тривалість тримання особи під вартою не можна вважати виправданою.
Вирішуючи питання щодо застосування до ОСОБА_8 іншого виду запобіжного заходу, судова колегія приходить до висновку, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого може бути забезпечена шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, який хоча і є одним із найсуворіших запобіжних заходів, але все ж таки із найсприятливішими наслідками з приводу певних відмінностей щодо умов тримання.

При цьому застосування електронних засобів контролю з покладенням обов`язку, передбаченого ч.5 ст.194 КПК України, в умовах здійснення нагляду з боку працівників поліції надасть додаткових гарантій дотримання обвинуваченим ОСОБА_8 належної процесуальної поведінки та покладеного обов`язку явки до суду.
Наведені порушення вимог кримінального процесуального закону обумовлюють скасування оскаржуваного судового рішення, а висновки апеляційного суду вказують на необхідність зміни раніше застосованого по відношенню до ОСОБА_8 запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст.176-178, 194, 196, 199, 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 15 серпня 2019 року в рамках кримінального провадження, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносноОСОБА_8 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора задовольнити частково.

Змінити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід, застосувавши до нього запобіжний захід у виді домашнього арешту строком до 13жовтня 2019 року включно, із забороною залишати житло цілодобово із застосуванням електронних засобів контролю,за адресою: АДРЕСА_1 з покладенням обов`язку, передбаченого ч.5 ст. 194 КПК України з`являтися за кожною вимогою до суду.

Звільнити ОСОБА_8 з-під варти негайно в залі суду.

Виконання ухвали покласти на Заводський ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області за місцем проживання обвинуваченого.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4