ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 серпня 2019 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та діючого в його інтересах адвоката ОСОБА_7 , кримінальне провадження № 0000076 від 08.02.2018 року за апеляційною скаргою прокурора Сторожинецької місцевої прокуратури ОСОБА_5 , поданої на вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 травня 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А :
Цим вироком ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця по національності, громадянина України, одруженого, непрацюючого, із середньою загальною освітою, раніше судимого:
-24 березня 2013 року Першотравневим районним судом міста Чернівців за ч.1 ст. 186 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням на 1 рік;
-12 грудня 2013 року Першотравневим районним судом м. Чернівців за ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць;
-14 березня 2014 року Шевченківським районним судом м. Чернівців за ч.3 ст. 185 КК України до 2-х років 1-го місяця позбавлення волі;
-12 квітня 2017 року Першотравневим районним судом м. Чернівців за ч.2 ст.185 КК України з призначенням покарання у виді 4 місяців арешту;
-09 квітня 2019 року ухвалою Чернівецького апеляційного суду за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до 3-х років позбавлення волі, -
визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
Вирішено питання щодо речового доказу по справі (транспортний засіб марки «Mercedes-Benz Е200» р. н. з. НОМЕР_1 , що знаходиться на зберіганні у потерпілого ОСОБА_8 залишено останньому).
На вказаний вирок суду І інстанції прокурор Сторожинецької місцевої

Провадження №11кп/822/313/19 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_9
Категорія ст. 185 ч.2 КК України Суддя - доповідач: ОСОБА_10 .М

прокуратури ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 травня 2019 року щодо ОСОБА_6 скасувати у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання за ч.2 ст. 185 КК України у виді 2-х (двох) років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Чернівецького апеляційного суду від 09.04.2019 року остаточне покарання призначити у виді 5-ти (п`яти) років позбавлення волі.

При цьому апелянт посилався на те, що вирок районного суду є незаконним і необґрунтованим, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Зокрема, звертав увагу на те, що невизнання ОСОБА_6 своєї винуватості у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України в суді першої інстанції є безпідставним, оскільки останній в ході проведення слідчого експерименту по місцю вчинення злочину добровільно показав, як ним і за яких обставин було вчинено крадіжку речей із автомобіля ОСОБА_8 , а обрана ОСОБА_6 позиція у районному суді, не відповідає тій, яку він займав під час проведення досудового розслідування.

Крім цього, зазначав, що показання ОСОБА_6 щодо причетності його до вчиненої ним крадіжки також повністю спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_8 , наданих ним у суді першої інстанції, якими було підтверджено те, що одразу після виявлення факту крадіжки грошей та сумки із його автомобіля, йому на мобільний почав телефонувати невідомий хлопець (в подальшому він дізнався, що йому телефонував ОСОБА_6 ) і пропонував викупити викрадену із автомобіля жіночу сумку.

Вказував і на те, що судом невірно було прийнято рішення щодо недостатності наданих доказів для доведення винуватості ОСОБА_6 .

Зокрема це те, що допитаний у судовому засіданні ОСОБА_8 підтвердив те, що ОСОБА_6 затримав його тесть ОСОБА_11 під час передачі грошей за викуп жіночої сумки і в подальшому вказану сумку останній йому повернув.

Також вважає, що судом необґрунтовано було визнано недопустимим доказом протокол слідчого експерименту із ОСОБА_6 від 29.09.2018 року, з тих підстав, що ОСОБА_6 показав тільки місце вчинення правопорушення, захисника не мав, відеофіксація слідчої дії не проводилася.

Стверджував, що помилковим є висновок суду про те, що доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про тиск на нього під час досудового розслідування не були спростовані стороною обвинувачення, оскільки останній при допиті в суді першої інстанції пояснив, що під час проведення досудового розслідування він не звертався до органів прокуратури чи поліції із заявами про вчинення на нього тиску чи погроз.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення ОСОБА_6 та діючого в його інтересах адвоката ОСОБА_7 про відсутність підстав для скасування судового рішення, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Згідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно обвинувального акту, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 31 січня 2018 року приблизно о 21 год.00 хв. він в АДРЕСА_2 , переслідуючи корисливу мету особистого збагачення, направлену на таємне, повторне викрадення чужого майна, цілеспрямовано з корисливих спонукань, в цілях власної наживи, усвідомлюючи протиправність своїх дій і передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, шляхом пошкодження скла в дверях автомобіля марки «Mercedes-Benz Е200» р.н.з. НОМЕР_1 , володільцем якого є ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , викрав з салону даного автомобіля жіночу сумку із шкірозамінника вартістю 500 гривень, в якій знаходилися кошти в сумі 150 гривень та 100 доларів США, які згідно довідки про курс валют становили 2800 гривень. Після цього, ОСОБА_6 з місця вчинення крадіжки зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 матеріальної шкоди на загальну суму 3450 гривень.
Таким чином, органом досудового розслідування вищевказані дії обвинуваченого ОСОБА_6 кваліфіковані за ч.2 ст.185 КК України, як умисні дії, що виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненими повторно.
Глибоцький районний суд Чернівецької області своїм вироком від 28.05.2019 року визнав невинуватим ОСОБА_6 у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та виправдав на підставі п.2 ч.1 ст.373 КК України, за недоведеністю вчинення ним злочину.
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв законне та належним чином вмотивоване рішення.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухваленим із дотриманням норм матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами ,дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для прийняття остаточного рішення у справі.
Згідно ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Судова колегія вважає, що судом першої інстанції при ухваленні вироку, вказані вимоги закону були повністю дотриманні.
Відповідно до ст. 95 КПК України показання це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.
Так, допитаний в ході судового розгляду в суді першої та апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 повністю заперечив свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні і пояснив, що 31 січня 2018 року він перебував у м. Чернівці, крадіжку з автомобіля в с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області, у вчиненні якої його обвинувачують, він не вчиняв, ніякої сумки потерпілому він не віддавав, потерпілого в судовому засіданні побачив перший раз.
Також вказував те, що 08 лютого 2018 року, коли виходив з під`їзду, то до нього підійшов тесть потерпілого із незнайомим чоловіком і, погрожуючи зброєю, посадив його у машину. В машині знаходився його знайомий ОСОБА_12 , з яким він раніше відбував покарання в місцях позбавлення волі, і їх разом відвезли до поліції. Зазначав про те, що він погодився на проведення слідчого експерименту, тому що боявся за своє життя, оскільки йому погрожував тесть потерпілого.
Потерпілий ОСОБА_8 в суді першої інстанції показав, що 31.01.2018 року біля 21 год. 00 хв. коли він вийшов після зустрічі зі своєю майбутньою дружиною ОСОБА_13 із бару «Лариса», що в с. Чагор Глибоцького району Чернівецької області, то побачив, що в автомобілі «Mercedes-Benz Е200» р.н.з. НОМЕР_1 , на якому вони приїхали, було розбите скло в передніх правих дверях і відсутня сумка його дівчини. Потім повідомив, що після скоєного до нього одразу почали телефонувати якісь хлопці та говорили, про те, щоб їм скинули на телефон гроші, після чого вони повернуть сумку. Отже, була домовленість про зустріч в м. Чернівці. по вул. Ентузіастів. Всього йому було завдано шкоди приблизно на 25 30 тисяч гривень (викрадено: сумку вартістю 5000 грн., телефон, банківські картки, дорогу професійну косметику, 100 доларів США, 150 євро, 7000 доларів США).
Сумку йому повернули (однак, не зміг пояснити хто, коли і при яких обставинах її повернув), а мобільний телефон і косметику ні.
Вказував і на те, що на зустрічі були якісь хлопці, в тому числі і обвинувачений.
Таким чином, вказані показання, які безпосередньо сприймались судом, були правильно взяті ним до уваги, що узгоджується із вимогами ст.ст. 23, ч.4 ст.95 КПК України.
При цьому, колегія суддів погоджується і з наданою судом першої інстанції оцінкою здобутих стороною обвинувачення доказів.
Зокрема, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, що подія мала місце 31.01.2018 року о 21 год. 00 хв., однак заява про вчинення вказаного кримінального правопорушення, була подана ОСОБА_8 до поліції, тільки 07.02.2018 року, що підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 07.02.2018 р. (а.п. 7).
Відомості до ЄРДР з цього приводу були внесені 08.02.2018 р.
Згідно протоколу про прийняття заяви про вчинене правопорушення від 07.02.2018 року було встановлено, що потерпілий ОСОБА_8 вказав на те, що 31.01.2018 р. о 21 год. 00 хв., в с. Чагор по вул. Головна Глибоцького району Чернівецької області невстановлена особа шляхом розбиття скла у передній двері його транспортного засобу викрала з салону автомобіля жіночу шкіряну сумку «Louis Vuitton» вартістю 150 Євро, в якій знаходилась жіноча косметика вартістю 200 доларів США, грошові кошти в сумі 50 Євро, 1200 грн., 7100 доларів США, мобільний телефон марки «Нокіа», пластикова картка Приватбанку, які належали ОСОБА_14 .

Відповідно до витягу з ЄРДР вбачається, що ОСОБА_6 31.01.2018 р. о 21 год. 00 хв. в с. Чагор по вул. Головна Глибоцького району Чернівецької області , переслідуючи корисливу мету особистого збагачення, направлену на таємне викрадення чужого майна пошкодив скло в дверях автомобіля марки «Mercedes E 200», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , володільцем якого є ОСОБА_8 та викрав з салону даного автомобіля жіночу сумку із шкірозамінника вартістю 500 грн., в якій знаходилися кошти в сумі 150 грн. та 100 доларів США, які згідно довідки про курс валют становили 2800 грн. Після чого з місця вчинення крадіжки зник і викраденим розпорядився на власний розсуд.

Однак, безпосередні предмети злочину, які були зазначені потерпілим у заяві про вчинення кримінального правопорушення (та при наданні пояснень у суді першої інстанції), а також прокурором у обвинувальному акті, виявлені не були та мають розбіжності в сумі викраденого, жодних слідчих дій з даного приводу не проводилось, будь які предмети ніким не видавалися, не вилучалися та не визнавалися речовими доказами по кримінальному провадженні.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи та пояснень потерпілого ОСОБА_8 , що викрадена жіноча сумка з коштами та речами належала його дівчині ОСОБА_13 . Однак, остання не була допитана з цього приводу для підтвердження чи спростування наявних речей та коштів і вказану особу не було визнано по даному кримінальному провадженню в якості потерпілої.
Згідно довідки, яка міститься на (а.п. 130) вбачається, що вартість жіночої сумки, виготовленої із шкірзамінника, бувшої у користуванні становить 500 грн. , хоча в заяві про злочин мова ведеться про жіночу шкіряну сумку «Louis Vuitton», вартістю 150 Євро.
З матеріалів кримінального провадження не вбачається походження жіночої сумочки «Louis Vuitton», вартістю 150 Євро, викраденої з автомобіля потерпілого, яку в подальшому інкримінували ОСОБА_6 .
Також, в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості щодо затримання ОСОБА_6 за скоєне кримінальне правопорушення.
На (а.п. 135-137) наявний протокол огляду місця події від 26.09.2018 р. Даний протокол, був складений та огляд місця події проведено за участю понятих майже через 8 місяців після вчинення крадіжки. Під час проведення огляду місця події будь-яких слідів, речей виявлено та вилучено також не було.
А тому, не може вважатися належним доказом винуватості ОСОБА_6 протокол огляду місця події від 26.09.2018 року, оскільки вказаний процесуальний документ не містить будь-яких фактичних даних, які б вказували на факт вчинення обвинуваченим зазначеного злочину, а лише фіксує певне місце шляхом його опису та виготовлення таблиці ілюстрацій.
Згідно протоколу добровільної видачі потерпілим ОСОБА_8 та огляду транспортного засобу марки «Mercedes-Benz Е200» р.н.з. НОМЕР_1 (від 16 травня 2018 року а.п. 132-133) встановлено, що будь-яких пошкоджень, на які вказував потерпілий, на автомобілі не виявлено. Вказаний транспортний засіб органом досудового розслідування було визнано речовим доказом, який жодним чином не підтверджує винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Обґрунтованим та таким, що заслуговує на увагу є твердження суду першої інстанції про те, що протокол слідчого експерименту від 29.09.2018 р., проведеного за участю обвинуваченого є недопустимим доказом по справі, оскільки, останній показав лише на місце вчинення злочину, однак жодних пояснень з цього приводу не надавав, захисника під час досудового слідства не мав, відеофіксація слідчої дії не проводилися.
Тому, посилання сторони обвинувачення на протокол слідчого експерименту від 29.09.2018 року, як на доказ вини ОСОБА_6 є безпідставним, оскільки вказаний доказ сам по собі, без взаємозв`язку з іншими доказами, не може бути достатнім для визнання останнього винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 185 КК України.
Більше того, показання потерпілого щодо причетності до вчинення крадіжки ОСОБА_6 формуються лише з його слів на припущеннях, а будь-яких інших доказів на підтвердження винуватості обвинуваченого в інкримінованому злочині матеріали кримінального провадження не містять.
У відповідності до положень ст. 62 Конституції України визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини. При цьому обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях й усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Ст. 92 КПК України покладає обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, (зокрема, подія кримінального та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення) на слідчого та прокурора.
Аналогічна позиція Європейського суду з прав людини викладена у справі «Капо проти Бельгії» (Capeau v Belgium) № 2914/98 від 13 січня 2005 року, де в п. 25 зазначено, що в кримінальних справах питання доказів належить досліджувати загалом в світлі пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.
Таким чином, докази зібрані органом досудового розслідування, на які посилається сторона обвинувачення, викликають розумні сумніви у доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, а твердження прокурора про те, що суд першої інстанції при ухваленні виправдувального вироку не оцінив всі докази в своїй сукупності, не заслуговують на увагу та не дають підстав для задоволення поданої прокурором апеляційної скарги.
Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду, перевіривши враховані судом першої інстанції при ухваленні виправдовувального вироку докази на предмет їх допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку, що органом досудового розслідування суду першої інстанції не було надано достатніх, належних та допустимих доказів для доведення вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України.
Керуючись ст.ст. 376,404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Сторожинецької місцевої прокуратури ОСОБА_5 - залишити без задоволення, а вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28.05.2019 року щодо ОСОБА_6 , визнаного невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та виправданого на підставі п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю вчинення ним злочину - залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий підпис ОСОБА_15

Судді підпис ОСОБА_2

підпис ОСОБА_3

Згідно з оригіналом: суддя ОСОБА_15