Постанова

іменем України
12 листопада 2019 року

м. Київ
справа № 189/1195/17

провадження № 51- 8767 км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2017 року та вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 червня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000490, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Азербайджану, уродженця Кєдабєкського району (Азербайджан), жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого 12 червня 2017 року вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України

(далі КК) до покарання у виді 150 (ста п`ятдесяти) годин громадських робіт,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 389 КК до покарання у виді обмеження волі на строк один рік.
На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 4 ст. 71, п. 4 ч. 1 ст. 72 КК за сукупністю вироків до даного покарання частково приєднана невідбута частина покарання, призначена вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2017 року, та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк один рік десять днів.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням упродовж однорічного іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу, а саме: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Апеляційний суд Дніпропетровської області скасував вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та 7 червня 2018 року ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 389 КК у виді арешту на строк один місяць.

На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 4 ст. 71, п. 4 ч. 1 ст. 72 КК за сукупністю вироків до даного покарання частково приєднана невідбута частина покарання, призначена вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2017 року та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді арешту на строк один місяць один день.

В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин. Так, він 14 липня 2017 року був взятий на облік Покровським районним відділом з питань пробації Південно-Східного Міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України і 21 липня 2017 року йому посадовими особами Покровського РВ ПП було під підпис роз`яснено порядок і умови відбування покарання у виді громадських робіт, а також ОСОБА_7 був під підпис попереджений про кримінальну відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 389 КК за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, та направлений для відбування громадських робіт до Вишнівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, де повинен був приступити до відбування громадських робіт з 24 липня 2017 року.

Відповідно до розпорядження Вишнівського селищного голови Покровського району та складеного графіку з 24 липня по 31 липня 2017 року та з 1 серпня по 31 серпня 2017 року ОСОБА_7 повинен був працювати щоденно з 8 години до 12 години, окрім вихідних та святкових днів.

8 серпня 2017 року працівниками Покровського РВПП здійснено перевірку виконання покарання у виді громадських робіт, в ході якої було встановлено, що ОСОБА_7 без поважних причин на громадських роботах був відсутній, також ОСОБА_7 в період з 24 липня 2017 року по 8 серпня 2017 року при відбування покарання у виді громадських робіт без поважних причин не виходив на відпрацювання взагалі.

У зв`язку з цим 28 липня 2017 року та 8 серпня 2017 року ОСОБА_7 посадовими особами Покровського РВПП Південно-Східного МРУ ВКПП МЮ відповідно до ч. 1 ст. 40 Кримінально-виконавчого кодексу України були винесені письмові попередження про те, що в разі продовження ним порушень порядку й умов відбування покарання у виді громадських робіт він може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК. Однак, і після винесеного попередження ОСОБА_7 до відбування громадських робіт без поважних причин не приступив.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить судові рішення щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовує прохання тим, що ОСОБА_7 не розуміє та не володіє українською мовою, проте перекладачем його не було забезпечено, а процесуальні документи були складені українською мовою, чим було порушено його право на захист.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу необґрунтованою, просив судові рішення залишити без зміни.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються та не заперечуються.

Доводи захисника про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону в зв`язку із незалученням перекладача є безпідставними і не відповідають матеріалам кримінального провадження.
Участь перекладача у кримінальному провадженні зумовлена конституційною засадою рівності перед законом і судом (ч. 2 ст. 24 Конституції України,

ст. 10 КПК), за якою, серед іншого, не допускається привілеїв чи обмежень (в т. ч. й у процесуальних правах, передбачених КПК) за мовними ознаками.
Проявом принципу «рівності можливостей», згідно з яким кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості і жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом, розглядаються й права обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, закріплені у підпунктах «а», «е» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі Конвенції):
а) бути негайно i детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер i причину обвинувачення проти нього;
e) якщо він не розуміє мову, яка використовується у суді, або не розмовляє нею, отримувати безоплатну допомогу перекладача.
Згідно зі ст. 29 КПК кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою.
Особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення.
Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Судові рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті, надаються сторонам кримінального провадження або особі, стосовно якої вирішено питання щодо застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, у перекладі на їхню рідну або іншу мову, якою вони володіють. Переклад інших процесуальних документів кримінального провадження, надання копій яких передбачено цим Кодексом, здійснюється лише за клопотанням зазначених осіб. Переклад судових рішень та інших процесуальних документів кримінального провадження засвідчується підписом перекладача.

Залучення перекладача для проведення процесуальних дій має на меті забезпечити особам, які беруть участь у кримінальному провадженні та не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, можливість користуватися рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють (п. 18 ч. 3 ст. 42, п. 9 ч. 1 ст. 56, п. 11 ч. 3 ст. 64-1, п. 4 ч. 1 ст. 66 КПК).
Як зазначено у ч. 1 ст. 68 КПК, у разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань або документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача (сурдоперекладача).
При цьому кримінальним процесуальним законом не регламентовано самого порядку залучення перекладача, зокрема не встановлено й безумовного обов`язку слідчого судді, суду, прокурора, слідчого самостійно (за відсутності відповідного клопотання з боку учасника провадження) залучати перекладача.

Відповідно ж до ч. 6 ст. 22, ч. 3 ст. 26 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків і вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами.
Враховуючи зазначене, колегія суддів касаційного суду вважає, що питання про дотримання вимог ст. 29 КПК щодо залучення перекладача слід вирішувати у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи не призвело це до порушення рівності перед законом і судом (принципу «рівності можливостей») та несправедливості судового розгляду в цілому у розумінні положень ст. 6 Конвенції.

Водночас, як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування ОСОБА_7 за його заявою було призначено захисника із Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області у зв`язку з тим, що за відсутністю коштів він не може його залучити самостійно. У подальшому судовий розгляд кримінального провадження здійснювався за участю захисника ОСОБА_8 , який надавав ОСОБА_7 правову допомогу.
У ході ознайомлення з матеріалами справи під час їх відкриття та надання доступу до них у порядку ст. 290 КПК, а також при врученні копії обвинувального акту та копії реєстру матеріалів досудового розслідування в порядку ст. 293 КПК ні сам ОСОБА_7 , ні його захисник будь-яких зауважень та клопотань не заявляли, в тому числі і щодо неволодіння чи недостатнього володіння ОСОБА_7 державною мовою, якою були складені процесуальні документи.
Згідно з аудіозаписом судового засідання в суді першої інстанції, який міститься на технічному носії інформації, під час встановлення особи обвинуваченого ОСОБА_7 у присутності захисника повідомив про те, що він розуміє українську мову, але розмовляє російською, йому були роз`ясненні його права та обов`язки; після оголошення прокурором обвинувального акта він зазначав, що суть пред`явленого обвинувачення йому зрозуміла, самостійно розповідав про обставини скоєного кримінального правопорушення і на усі питання, які були поставлені українською мовою, ним були надані відповіді. ОСОБА_7 брав участь у судових дебатах та виступав з останнім словом.
До того ж, під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції ОСОБА_7 не вказував про необхідність залучення перекладача. Складнощів у розумінні української мови у ОСОБА_7 не було, він самостійно висловлював свою думку щодо поданої прокурором апеляційної скарги, а також виступав у судових дебатах та з останнім словом.
За таких обставин і враховуючи те, що ні сам ОСОБА_7 , ні його захисник ОСОБА_8 не вказували про необхідність залучення перекладача у вказаному кримінальному провадженні, у суду не було об`єктивних підстав для залучення перекладача за власною ініціативою.
Крім того, засуджений, проживає в України, має сім`ю, має неповнолітніх дітей, судимий в Україні вироком Покровського районного суду Дніпропетровської області від 12 червня 2017 року за ч. 1 ст. 125 КК. Як убачається із зазначеного вироку, судовий розгляд відбувався та вирок складено державною мовою і послугами перекладача ОСОБА_7 не користувався.
Таким чином, колегія суддів касаційного суду не вбачає жодних даних, які би свідчили про обмеження за мовними ознаками ОСОБА_7 у його процесуальних правах чи про несправедливість судового розгляду щодо нього в цілому, а тому дійшла висновку про відсутність істотних порушень кримінального процесуального закону, про які зазначається в касаційній скарзі захисника.
Інших доводів щодо незаконності оскаржуваних судових рішень, які могли би бути безумовними підставами для їх скасування чи зміни, касаційна скарга не містить.
Враховуючи викладене, касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441442 КПК України, Суд

у х в а л и в:
Вирок Покровського районного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2017 року та вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 червня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_9