КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04.08.2017 частково задоволено клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 , та накладено арешт на майно, а саме кошти в сумі 134500 гривень, 300 швейцарських франків та 30037 доларів США, що виявлені та вилучені 03.08.2017 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини клопотання прокурора відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк апеляційного оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, а саме кошти в сумі 134500 гривень, 300 швейцарських франків та 30037 доларів США, що виявлені та вилучені 03.08.2017 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилаючись на поважність причин пропущення строку апеляційного оскарження, захисник зазначав, що оскаржувана ухвала постановлена без виклику власника майна та його представника, а копію ухвали отримано представником 31.07.2019 року.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначив, що як клопотання прокурора, так і ухвала слідчого судді містять лише припущення про те, що тимчасово вилучене під час обшуку майно могло бути здобуте кримінально-протиправним шляхом, без обґрунтування такого висновку.
Грошові кошти, на які накладено арешт, не ідентифіковані, та вказані без номеру та серії купюр, що є грубим порушенням вимог КПК України.
У судове засідання прокурор та ОСОБА_6 не з`явилися, про день та час розгляду апеляційної скарги належним чином повідомлені.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто у відсутності ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_5 , та дані про вручення ухвали слідчого судді вказаним особам у матеріалах справи відсутні.
Як зазначено у апеляційній скарзі, копію оскаржуваної ухвали представником ОСОБА_6 отримано 31.07.2019, тоді як подано апеляційну скаргу 02.08.2019, тобто в строк, передбачений п. 3 ч. 2, ч. 3 ст. 395 КПК України, у зв`язку з чим колегія суддів не убачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.
Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000295 від 05.02.2017 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КПК України.
Згідно даних витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань у даному кримінальному провадженні, 05.02.2017 до єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за № 0000295 стосовно того, що 04.02.2017 року приблизно о 22:15 год. невстановлені особи, знаходячись поблизу огородженої та охоронюваної території поблизу КПП № 23 виробничої дільниці полігону для захоронення промислових та будівельних відходів агломераційного департаменту шлакопереробного цеху ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», діючи в складі організованої групи, з метою проникнення на територію даного заводу та заволодіння його майном, утримуючи в руках предмети, схожі на вогнепальну зброю, та висловлюючи погрози її застосування, здійснили напад на працівників охорони, які перебували на території поблизу КПП № 23, однак їхні злочинні наміри не були реалізовані з причин, що не залежали від їх волі, оскільки працівники охорони не дозволили їм проїхати через КПП № 23. До вчинення даного кримінального правопорушення можуть бути причетні наступні особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 07.07.2017 надано дозвіл на обшук за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_15 , з метою відшукання та вилучення: зброї, боєприпасів, оригіналів бухгалтерських та фінансово-господарських документів, що підтверджують придбання, продаж (реалізацію) та облік металопродукції та сировини, комп`ютерну техніку, засоби зв`язку, чорнові записи, носії електронної інформації, які свідчать про причетність конкретних осіб до організації та вчинення вказаного кримінального правопорушення і мають значення речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно протоколу обшуку слідчого СГ ГСУ НП України ОСОБА_13 від 03.08.2017 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , серед іншого виявлено та вилучено: кошти в сумі 134500 гривень, 300 швейцарських франків та 30037 доларів США.

Постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_16 від 03.08.2017 приєднано до матеріалів кримінального провадження № 0000295 від 05.02.2017 як речовий доказ кошти в сумі: 134500 гривень, 300 швейцарських франків та 30037 доларів США, виявлені та вилучені під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .
04.08.2017 прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 звернувся із клопотанням до Печерського районного суду міста Києва про накладення арешту на майно, а саме: 134500 гривень, 300 швейцарських франків та 30037 доларів США, що виявлені та вилучені 03.08.2017 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони ОСОБА_6 використовувати та розпоряджатися зазначеними коштами, із залишенням їх в ГСУ НП України та зберіганні в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України.
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04.08.2017 частково задоволено клопотання прокурора, та накладено арешт на майно, а саме кошти в сумі 134500 гривень, 300 швейцарських франків та 30037 доларів США, що виявлені та вилучені 03.08.2017 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини клопотання прокурора відмовлено.
Постановляючи ухвалу про часткове задоволення клопотання прокурора про арешт майна, слідчий суддя виходив з того, що тимчасово вилучені під час проведення обшуку грошові кошти мають ознаки таких, що були здобуті кримінально-протиправним шляхом, тобто відповідають критеріям ст. 98 КПК України з огляду на предмет кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, а тому слід застосувати захід забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна ОСОБА_6 , з метою забезпечення збереження речових доказів.
З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на грошові кошти в сумі 134500 гривень, 300 швейцарських франків та 30037 доларів США,з тих підстав, що вилучені грошові кошти у встановленому законом порядку визнані речовим доказом в межах вказаного кримінального провадження та відповідають критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.
Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.
З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просить накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вказане в оскаржуваній ухвалі майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може зникнути або може бути приховане чи відчужене.
Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 173 КПК України, наклав арешт на майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Викладені у апеляційній скарзі доводи про те, що клопотання прокурора та ухвала слідчого судді містять лише припущення, що тимчасово вилучене під обшуку майно могло бути здобуте кримінально-протиправним шляхом, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що зазначені грошові кошти можуть бути одержані злочинним шляхом, а отже вони відповідають ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для їх арешту як речового доказу з метою збереження.
Доводи апелянта про те, що вилучені грошові кошти є не ідентифіковані, та вказані без номеру та серії купюр, на думку колегії суддів, є такими, що не спростовують висновки слідчого судді про наявність підстав для накладення арешту.
Матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні.
Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.
Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 04 серпня 2017 року про накладення арешту на грошові кошти в сумі 134500 гривень, 300 швейцарських франків та 30037 доларів США, що виявлені та вилучені 03.08.2017 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3