Дата документу 30.09.2019 Справа № 333/924/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/924/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1543/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2019 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Оленівка Оріхівського району Запорізької області, українець, громадянин України, маючий середню освіту, не одружений, не працюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 16 жовтня 2007 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;
2) 13 жовтня 2010 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;
3) 23 липня 2012 року Червоногвардійським районним судом АР Крим за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений 20 червня 2014 року на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію»;
4) 25 червня 2015 року Королівським міським судом Московської області Російської Федерації за ч. 2 ст. 158 п. «в», ч. 2 ст. 69 КК Російської Федерації до покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 6 жовтня 2017 року по відбуттю строку покарання;
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 7 лютого 2019 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України за наступних обставин.

7 лютого 2019 року о 9 год. 10 хв. ОСОБА_7 , рухаючись неподалік залізничних колій поблизу будинку № 2-Б по вул. Космічній м. Запоріжжі, маючи прямий умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, з метою його реалізації, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагаченні, наздогнав потерпілу ОСОБА_9 , яка рухалась попереду та розмовляла по мобільному телефону, після чого за допомогою фізичної сили з правої руки останньої вирвав мобільний телефон Samsung J320H/DS вартістю 3159 гривень. Після цього, потерпіла злякалась та почала втікати, але ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, направлені на відкрите викрадення чужого майна, наздогнав її та штовхнув у спину, внаслідок чого вона впала на землю. Не зупиняючись на скоєному, ОСОБА_7 сів на спину потерпілої та за допомогою фізичної сили почав намагатися вирвати шарф з шиї потерпілої, який матеріальної цінності не представляє та сумку потерпілої вартістю 300 гривень, з гаманцем вартістю 300 гривень, в якому знаходились грошові кошти в сумі 600 гривень. На вказані злочині дії потерпіла здійснила супротив та почала тягнути сумку і шарф у свій бік, при цьому, почала вголос кликати на допомогу. В цей момент на місце події підбіг свідок ОСОБА_10 , який припинив злочинні дії ОСОБА_7 , після чого підозрюваний, залишивши на поверхні землі викрадений телефон, покинув місце події, внаслідок чого злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 намагався заволодіти майном потерпілої ОСОБА_9 на загальну суму 4359 гривень.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просить вирок у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що пред`явлення особи для впізнання проводилося з істотним порушенням вимог ст.ст. 228, 231 КПК України, а протокол за результатами проведення цієї слідчої дії мав визнаватися недопустимим доказом.

Так, в протоколі не зазначено зовнішній вигляд та прикмети обвинуваченого; не вказано ознаки, за якими потерпіла може його впізнати; особи, які пред`являлися для впізнання разом з обвинуваченим, мали різкі відмінності у віці, зовнішності, зрості та одязі, про що сторона захисту зазначила в протоколі пред`явлення особи для впізнання, а тому твердження суду про те, що жодних скарг та заперечень щодо проведення вказаної слідчої дії від адвоката не надходила спростовується відомостями вказаного протоколу.

Також зазначає, що в протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення потерпіла не зазначила конкретну особу, яка вихопила мобільний телефон у неї з рук, а лише вказала на невідому особу, що не можу слугувати доказом винуватості ОСОБА_7 .

Крім того, під час проведення огляду місця події і складання відповідного протоколу, слідчими не виявлено сліди, які б прямо вказували на причетність ОСОБА_7 до вчинення умисних дій з його боку, направлених на заволодіння майном потерпілої.

Звертає увагу, що мобільний телефон було знайдено не в тому місці, де свідок ОСОБА_10 зняв обвинуваченого, який сидів на потерпілій, а на мобільному телефоні не було виявлено слідів пальців рук обвинуваченого, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_7 вихоплював телефон у потерпілої.

Судом також було враховано, що під час допиту потерпіла вказувала на обвинуваченого як на особу, що вчинила у відношенні неї злочинні дії, але ОСОБА_7 в залі судового засідання перебував за ґратами, тобто знаходився у невигідному положенні для його впізнання, а тому подібне впізнання не можна вважати беззаперечним доказом.

До того ж, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 підтвердив показання обвинуваченого про те, що останній переплутав потерпілу зі своєю дівчиною, з якою до цього посварився, і не мав наміру викрадати її сумку.

З урахуванням викладеного вважає, що аналіз наданих суду доказів свідчить про відсутність належним, допустимих, достовірних та об`єктивних доказів винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, у зв`язку з чим, він підлягає виправданню за недоведеністю його вини.

Заслухавши доповідь судді по справі, захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу, вважав, що стороною обвинувачення не було надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів, які б в своїй сукупності поза розумних сумнівів довели б вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, заслухавши обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу свого захисника без доповнень, разом з тим просив звільнити його від покарання з випробуванням, заслухавши прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та зазначив, що висновки суду першої інстанції підтверджуються належними та допустимими доказами, а призначене покарання відповідає даним про особу обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями потерпілої, свідка та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що він багато чого не пам`ятає про події того дня, він посварився зі своєю дівчиною і перебував у стресовому емоційному стані. Також пам`ятає, що 6 лютого 2019 року він приїхав у місто, а вранці наступного дня хотів поїхати додому з автовокзалу. В подальшому від дачі показань в суді першої інстанції відмовився та просив суворо не карати.
Отже фактично на свій захист в суді першої інстанції інформативних показань обвинувачений не дав, що є його правом, але таким чином, не визнавши вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, він не вказав власної версії з приводу пред`явленого обвинувачення, яку міг би оцінити суд першої інстанції.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого також не вказує на непричетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому злочину, але вказує на те, що належних та допустимих доказів доведення його вини суду надано не було.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про доведення в повному обсязі вини ОСОБА_7 в закінченому замаху на відкрите викраденні майна у потерпілої ОСОБА_9 , поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для її життя чи здоров`я, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпіла ОСОБА_9 в суді першої інстанції показала, що 7 лютого 2019 року приблизно о 9 год. 10 хв. вона йшла на залізничний вокзал та розмовляла по мобільному телефону з сестрою. В цей час позаду неї йшов обвинувачений, вона його пропустила, а він обійшов її по лівому боку. Вона перейшла залізничні колії та пішла по правому боку, а коли обернулася, то побачила, що обвинувачений біжить за нею. Вона почала повертати у лівий бік від паркана та бігти. Обвинувачений наздогнав її, вихопив мобільний телефон та намагався вихопити сумочку, яку вона міцно тримала. Вона вирвалася та побігла далі. Обвинувачений наздогнав її, штовхнув у спину, вона впала на землю. Тоді він сів на неї зверху і почав відбирати сумку, знімати шарф та курточку. Вона почала кричати, на її крики підійшли працівники вокзалу, які, в подальшому, викликали поліцію. Коли приїхали працівники поліції, вона пішла показувати, що і де сталося, та побачила на землі свій мобільний телефон.
Свідок ОСОБА_10 в суді першої інстанції показав, що на початку лютого 2019 року о 8 ранку він прийшов на роботу. Керівництво видало йому розпорядження на закриття 5-6 шляхів на Запоріжжі-1, куди він і пішов. В момент очікування електрички він почув дикий крик. Повернувши голову, він побачив жінку, яка лежала на землі на лівому боці, підминаючи під себе сумку і дуже голосно кричала. Він пішов у її бік, щоб розібратися що відбувається. Коли він підійшов, то побачив, що обвинувачений сидить на жінці зверху і намагається забрати у неї сумку, але це у нього не виходило. На питання що він робить, обвинувачений відповів, що це його дружина, яка пішла від нього до іншого чоловіка і забрала всі гроші та сумку. В цей момент жінка на землі закричала: « ОСОБА_11 , допоможи!». Він зняв з неї обвинуваченого та впізнав у жінці виховательку своєї дитини. На його питання потерпіла зазначила, що не знайома з чоловіком. В цей момент обвинувачений почав йти у іншій бік. Вони викликали працівників поліції, які затримали обвинуваченого на мосту.
Крім того, безпосередньо в судовому засіданні суду першої інстанції потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 впевнено вказали саме на ОСОБА_7 як на особу, яка відкрито, із застосуванням насильства відносно потерпілої, намагалася заволодіти майном потерпілої.

Підстав не довіряти показанням потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а свідок також приведений до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілої та свідка.

Показання вищезазначених потерпілої та свідка в суді першої інстанції є логічними та послідовними, вони повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Як вже було зазначено вище, в суді першої інстанції таких показань потерпілої та свідка обвинувачений спростовувати і не намагався.

Крім того суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з рапорту чергового Комунарського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області № ЄО-3034 від 7 лютого 2019 року вбачається, що о 9 год. 11 хв. зі служби «102» надійшло повідомлення про те, що в м. Запоріжжі по вул. Космічній, буд. 2-а біля залізничних шляхів поряд з медичним училищем здійснили напад на дівчину, вихованку дитячого садка, у якої чоловік хотів забрати сумку, сумку не забрав (т. 1, а.с. 8).

З рапорту інспектора 2 роти 1 батальйону УПП у м. Запоріжжі лейтенанта поліції ОСОБА_12 вбачається, що під час патрулювання Комунарського району було отримано орієнтування про те, що на вул. Космічна, буд. 2-а невідомий напав на дівчину та хотів забрати у неї сумку. По прибуттю на місце події було виявлено потерпілу ОСОБА_9 , яка пояснила, що біля залізничних шляхів невідомий напав на неї та почав забирати сумку, в ході бійки забрати сумку йому не вдалося, але він забрав мобільний телефон. Після цього потерпіла почала тікати, але нападник наздогнав її та намагався розстібнути куртку та забрати сумку. Потерпіла почала кричати про допомогу, на що ОСОБА_10 підбіг та відтягнув нападника, який почав тікати. Під час огляду місця події неподалік було виявлено телефон потерпілої. Під час відпрацювання прилеглої території було виявлено громадянина, який підходив під опис, він назвався ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на нього прямо вказала потерпіла та свідок. Н місце події було викликано СОГ Комунарського ВП, було опитано свідків. ОСОБА_7 був доставлений до Комунарського ВП (т. 1, а.с. 9).

З протоколу огляду місця події від 7 лютого 2019 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є ділянка місцевості за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна 2-б, під час проведення якого було виявлено та вилучено мобільний телефон Samsung, належній потерпілій (т. 1, а.с. 11-13).

З протоколу пред`явлення особи для впізнання від 7 лютого 2019 року та фототаблиці до нього вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 серед пред`явлених осіб для впізнання, за загальними рисами обличчя, курткою та іншими рисами зовнішності впізнала ОСОБА_7 , який вибрав місце під № 3, та пояснила, що це особа, яка із застосуванням насильства заволоділа її мобільним телефоном та намагалась заволодіти її сумкою з речами, після чого зникла з місця вчинення злочину (т. 1, а.с. 48-51).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, на переконання апеляційного суду прийшов до правильного висновку, що саме обвинувачений ОСОБА_7 вчинив закінчений замах на відкрите викрадення майна потерпілої ОСОБА_9 , поєднане із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для її життя чи здоров`я та вірно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належних доказів на підтвердження його вини.

Так, потерпіла ОСОБА_9 надала суду повністю логічні та змістовні пояснення з приводу обставин вчинення щодо неї злочину, її показання повністю узгоджуються з показаннями допитаного в судовому засіданні свідка та іншими дослідженими судом доказами.

Колегія суддів також враховує позицію потерпілої ОСОБА_9 , яка полягає в тому, що вона, як безпосередньо після вчинення щодо неї злочину, так і на стадії досудового розслідування під час проведення усіх слідчих дій за її участі, а також протягом судового розгляду, категорично надавала абсолютно незмінні, стабільні та аналогічні показання з приводу обставин вчинення щодо неї злочину ОСОБА_7 .

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого з приводу розбіжностей в показаннях потерпілої ОСОБА_9 в частині того, чи впізнає вона нападника, оскільки в протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення не зазначено конкретну особу, яка вихопила у потерпілої телефон, а вже після цього змогла його впізнати, то такі доводи, як вважає колегія суддів, є необґрунтованими і спростовуються матеріалами кримінального провадження, з яких вбачається, що її показання в цій частині викладені в обсязі, необхідному та достатньому для встановлення фактичних обставин вчиненого злочину, щодо істотних обставин події вони є логічними і послідовними, повністю узгоджуються між собою та іншими дослідженими судом доказами.

Потерпіла не могла вказати анкетні дані обвинуваченого безпосередньо після вчинення злочину, оскільки знайома з ним не була, вказала, що нападником є невідомий чоловік, без зазначення конкретної особи, яка вихопила мобільний телефон, що в даному випадку видається цілком логічним.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого з приводу того, що свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні підтвердив показання обвинуваченого про те, що він переплутав потерпілу зі своєю дівчиною, з якою до цього посварився, і не мав наміру викрадати її сумку, оскільки з показань свідка вбачається, що обвинувачений дійсно спочатку повідомив йому, що потерпіла є його дружиною, яка пішла від нього до іншого чоловіка та забрала всі гроші, але в цей момент потерпіла впізнала ОСОБА_10 та попросила його про допомогу, але він впізнав у потерпілій виховательку своєї дитини, яка на його запитання зазначила, що не знайома з нападником.

Отже факт підтвердження свідком ОСОБА_10 в суді вигаданої безпосередньо на місці злочину обвинуваченим версії що у нього конфлікт з дружиною жодним чином не вказує на невинуватість ОСОБА_7 , та є нелогічними доводи з цього приводу апеляційної скарги захисника, оскільки таким чином він фактично вказує на те, що на місці події і був саме ОСОБА_7 .

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого з приводу того, що на мобільному телефоні потерпілої не було виявлено слідів пальців рук обвинуваченого, і вказаний факт свідчить про те, що він не вихоплював телефон з рук у потерпілої, на правильність висновків суду не впливають, оскільки в матеріалах кримінального провадження дійсно відсутній протокол огляду мобільного телефону та висновок експерта за результатами встановлення факту належності чи неналежності наявних на мобільному телефоні слідів папілярних узорів саме обвинуваченому, однак, як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000434 від 7 лютого 2019 року, такі процесуальні дії у вказаному реєстрі відсутні, що дає підстави прийти до висновку, що огляд мобільного телефону, відібрання зразків папілярних узорів у обвинуваченого та відповідні експертні дослідження під час досудового розслідування взагалі не проводились взагалі.

Також не є підставою для скасування вироку суду той факт, що мобільний телефон було знайдено не в тому місці, де свідок ОСОБА_10 допоміг потерпілій, на яку накинувся обвинувачений, оскільки враховуючи намагання ОСОБА_7 втекти з місця події, не виключається можливість того, що він викинув мобільний телефон під час втечі з метою приховання факту вчинення злочинних дій щодо потерпілої, оскільки у разі, якби мобільний телефон виявили безпосередньо у обвинуваченого, це було б прямим доказом його винуватості у вчиненні грабежу.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що в той момент, коли потерпіла в судовому засіданні вказувала на ОСОБА_7 як на особу, яка вчинила щодо неї злочин, він перебував за ґратами і знаходився у завідомо невигідному положенні для впізнання, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що впізнання ОСОБА_7 потерпілою було проведено під час проведення досудового розслідування, а в суді така слідча дія не проводилась.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що наявний в матеріалах кримінального провадження протокол пред`явлення обвинуваченого потерпілій для впізнання від 7 лютого 2019 року є недопустимим доказом, є аналогічними тим, які були перевірені судом першої інстанції, який проаналізувавши їх, прийшов до обґрунтованого висновку про їх неспроможність з викладенням мотивів, з якими колегія суддів повністю погоджується.

Відповідно до ч. 2 ст. 228 КПК України особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі.

Як убачається з протоколу пред`явлення особи до впізнання та фототаблиці до нього, статисти, котрі брали участь у процесуальній дії, не мають явних відмінностей у віці, зовнішності та одязі, які б будь-яким чином допомогли потерпілій впізнати обвинуваченого як особу, котра здійснила щодо неї злочин.

Що стосується твердження обвинуваченого про те, що особи, які разом з ним пред`являлись для впізнання, мають різкі відмінності у віці, зовнішності, зрості та одязі, то таке твердження колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки з фототаблиці до протоколу пред`явлення особи для впізнання вбачається, що всі особи є приблизно однаковими за віком, одягнуті в штани, взуття та зимові куртки темного кольору, мають приблизно однакові зачіски та темний колір волосся, а факт різниці у зрості в даному випадку не міг вплинути на об`єктивність проведення слідчої дії.

Крім того, з протоколу пред`явлення для впізнання вбачається, що він відповідає вимогам ст.ст. 223, 228, 231 КПК України, оскільки в ньому зазначено, що у потерпілої перед пред`явленням особи для впізнання було з`ясовано про те, чи може вона впізнати особу, опитано про зовнішній вигляд та прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу.

В подальшому, впізнавши обвинуваченого ОСОБА_7 як особу, яка заволоділа мобільним телефоном та намагалась заволодіти сумкою, потерпіла пояснила, що впізнала його за загальними рисами обличчя, курткою та іншими рисами зовнішності.

Вказана слідча дія проводилась в присутності двох понятих, що підтверджується їх особистими підписами, жодних зауважень чи доповнень від понятих не надходило (т. 1 а.с. 48-51).

Разом з тим, колегія суддів констатує, що вказаний протокол пред`явлення особи для впізнання дійсно містить зауваження захисника обвинуваченого з приводу того, що пред`явлені для впізнання особи мають відмінності у віці, зовнішності та одязі, що суперечить твердженню суду першої інстанції про відсутність у сторони захисту скарг та заперечень щодо проведення вказаної слідчої дії, проте, вказаний недолік судового рішення є формальним та не вказує на необхідність скасування вірного в цілому рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що пред`явлення особи обвинуваченого для впізнання було проведено в порядку, передбаченому КПК України, вказаний документ є належним та допустимим доказом, який повністю узгоджується з іншими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами, а також з показаннями потерпілої та свідка.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі і підстави для застосування ст.ст. 69,75 КК України до вказаного покарання відсутні.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2019 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4