Справа № 344/1098/18
Провадження № 11-кп/4808/513/19
Категорія ст. 199 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу колегії суддів Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.11.2019 року про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , -

за участю: прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити ухвалу та обрати відносно нього запобіжний захід у виді домашнього арешту. В обґрунтування своїх доводів посилається на незадовільний стан здоров`я, у зв`язку із тяжкими захворюваннями, та неможливістю отримання належного лікування в умовах слідчого ізолятора, де не було здійснено заходів про направлення документів на МСЕК з метою встановлення групи інвалідності, жодного разу не направлено його до лікаря окуліста для перевірки зору, що потребує для осіб хворих на цукровий діабет, не було надана необхідних ліків, що були передані для нього. Вказує на те, що його було переведено в іншу камеру на нижній ярус, де немає належного освітлення. Стверджує, що прокурором подавалось клопотання в якому не містились обставини кримінального провадження. Вважає, що клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою не відповідає практиці Європейського суду та рішенням Конституційного Суду України. Апелянт також зазначає про залишення поза увагою суду його клопотання про виклик швидкої медичної допомоги. На думку апелянта, автоматичне продовження строку тримання під вартою порушує його права, передбачені ст. 5 Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки саме по собі тяжкість можливого покарання не може служити виправданням тривалих строків тримання його під вартою. Водночас апелянт висловив свою незгоду з висунутим проти нього обвинуваченням, посилаючись на те, що потерпілий помер після хірургічного втручання. Посилається також на безпідставність відхилення його клопотань та однобічність судового розгляду. Вважає, що ухвала суду не містить належного обґрунтування щодо наявності ризиків.

Ухвалою колегії суддів суду першої інстанції від 29.11.2019 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про заміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт. Свої висновки суд мотивував тим, що стороною захисту не наведено, як змінилися обставини, які були взяті до уваги 10.10.2019 року при продовженні обвинуваченому запобіжного заходу, та які нові обставини виникли після цього, а сам по собі стан здоров`я обвинуваченого, без наявності будь-яких інших підстав, не може стати підставою для задоволення його клопотання. В той час як, на думку колегії суддів суду першої інстанції, прокурором поза розумним сумнівом доведено, що ризики щодо можливого переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на потерпілих, свідків, а також вчинення іншого кримінального правопорушення продовжують існувати.

З наданих суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_7 звинувачується у вбивстві ОСОБА_10 та у незаконному зберіганні вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу, тобто у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115 та ч. 1 ст. 263 КК України (а.п. 2-13).

Як вбачається із матеріалів справи, питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою було вирішено на етапі судового розгляду.

При вирішенні питання про продовження строків тримання обвинуваченого під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду, а також при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа «Бекчиєв проти Молдови»).

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд першої інстанції, відповідно до ст. 178 КПК України, врахував те, що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину за ч. 1 ст. 115 КК України, санкція статті якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, що спричинив загибель людини, а тому, колегія суддів погоджується з тим, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, на даному етапі кримінального провадження, в змозі забезпечити уникненню ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Колегія суддів, оцінює суворість можливого покарання та визнає за реальну небезпеку можливість ухилення ОСОБА_7 від правосуддя у разі зміни обраного щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, а тому вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить належної поведінки обвинуваченого та не надасть можливості уникнути ризиків зазначених стороною обвинувачення.

Практика Європейського суду з прав людини до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою впродовж досудового розслідування ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне клопотання про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання у право особи на свободу.

Як вбачається з поданого до суду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , в ньому повно та всебічно викладені обставини, які свідчать про те, що останній, у разі обрання відносно нього більш м`якого запобіжного заходу може переховуватися від суду, оскільки покинув місце злочину, незаконно впливати на свідків та потерпілу з метою перешкоджання повного встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, з підстав ухилення від відповідальності та може вчинити інший злочин, виходячи з характеристики обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за умисний злочин.

Строк тримання під вартою був продовжений з урахуванням доводів, що наведені у клопотанні прокурора в обґрунтування ризиків, які існували як на момент затримання підозрюваного ОСОБА_7 , так і не зменшились та існують на даний час.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Суд апеляційної інстанції враховує, що при вирішенні питання про необхідність тримання під вартою обвинуваченого необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні, а саме прав людини та основоположних свобод та здоров`я людини, яка визнається в Україні найвищою соціальною цінністю згідно до ст. 3 Конституції України.

На думку колегії суддів, оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення повного та об`єктивного судового розгляду даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Посилання апелянта на те, що в умовах слідчого ізолятора ускладнюється лікування наявних у нього тяжких хронічних захворювань таких як гіпертонічна хвороба ІІ стадії, цукровий діабет, саме по собі не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Діючим законодавством чітко декларований порядок надання медичного лікування особам, що перебувають під вартою, та медичне обслуговування, проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я, для цього й створена медична частина в місцях тримання під вартою, яка забезпечує надання допомоги ув`язненим.

З наданих суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_7 отримує лікування, зокрема, відповідно до довідки начальника державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» від 05.01.2018 року, ОСОБА_7 неодноразово звертався в медичну частина із скаргами на стан здоров`я, та його було доставлено на консультацію лікарів, з подальшим поміщенням в камеру медичної частини (а.п. 107-108).

Отже, обвинуваченому ОСОБА_7 надається необхідна медична допомога відповідно до загального рівня медичної допомоги, який існує у державі.

Твердження апелянта про те, що лікарями медичної частини не здійснено жодних заходів щодо направлення його документів на МСЕК з метою встановлення групи інвалідності, а також не проведено огляду лікарем окулістом з метою перевірки його зору як особи, що має цукровий діабет, не є предметом розгляду суду апеляційної інстанції в рамках вказаного провадження, де вирішується питання щодо законності продовження строків тримання під вартою ОСОБА_7 , в той же час, обвинувачений має право оскаржити якість медичної допомоги у передбаченому законом порядку.

Наявність захворювання у обвинуваченого ОСОБА_7 , не є безумовною підставою для задоволення апеляційної скарги, без наявності будь-яких інших відомостей, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.

Щодо доводів сторони апелянта в частині його незгоди з висунутим проти нього обвинуваченням, в частині того, що потерпілий помер після хірургічного втручання, а також безпідставного відхилення судом першої інстанції його клопотань, однобічністю судового розгляду, то ці доводи можуть бути перевірені тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання або виправдування.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення щодо продовження строку тримання під вартою судом першої інстанції дотримані вимоги закону та й права особи, які гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Крім того, з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України, колегія суддів вважає, що суд правомірно скористатися правом не визначати ОСОБА_7 розміру застави, оскільки він підозрюється у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, що прямо передбачено ст. 12 КПК України, та повинні бути співмірними з розумними строками тримання обвинуваченого під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_7 перебуває під вартою з 2017 року, в той час як недотримання строків розгляду, може призвести до порушення конституційного права на судовий захист, що гарантовано ст. 55 Конституції України, та негативно впливати як на ефективність правосуддя, так й на авторитет судової влади.

Колегія суддів вважає, що ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, відповідає положенням Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та підстав для її скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу колегії суддів Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.11.2019 року про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_5 ОСОБА_4