КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 11-кп/824/574/2019 Головуючий у І-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.186, ч.2 ст.289 КК України Доповідач: ОСОБА_2
11 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
Головуючого: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження відносно обвинуваченого за ч.2 ст.186, ч. 2 ст. 289 КК України,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого: 1) вироком Деснянського районного суду м. Києва від 10.08.2011 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст.ст. 76, 104 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки; 2) вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 22.05.2014 за ч. 2 ст. 186, ч.1 ст. 304 КК України, із застосуванням ст.ст. 70,71 КК України, до 5 років 1 місяця позбавлення волі, ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02.02.2015 невідбуту частину покарання замінено на більш м`яке у виді обмеження волі строком на 1 рік 11 місяців та ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28.12.2015 замінено невідбуту частину покарання більш м`яким, а саме громадськими роботами строком на 240 годин. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04.04.2016 звільнений від відбування покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва у зв`язку з його повним відбуттям
за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 18 липня 2018 року,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_6

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 18 липня 2018 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289 КК України та призначити йому покарання:

- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 років позбавлення волі, без конфіскації майна.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, без конфіскації майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 обраховано з 19 червня 2018 року.

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він 27.01.2018, у період часу з 01 год. 30 хв. по 04 год., перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Йорданська, 14-А, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи повторно, проник до салону автомобіля марки «ВАЗ 2107» д.н.з. НОМЕР_1 , запустив двигун та поїхав з місця вчинення злочину, тим самим незаконно заволодів вказаним транспортним засобом, завдавши потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди у розмірі 2014 грн. 38 коп.

Крім того, 17.04.2018, о 19 год. 15 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні «Ломбард ТОВ «Гарант Капітал» і компанія» за адресою: м. Київ, вул. Героїв Дніпра, 62, повторно, за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, відкрито викрав мобільний телефон марки Applе iPhone 6, після чого з місця вчинення злочину зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, завдавши «Ломбард ТОВ «Гарант Капітал» і компанія» матеріальної шкоди на суму 4 500 грн.

В апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 років позбавлення волі, з конфіскацією майна і на підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вважає, що суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, не врахував, що обвинувачений схильний до вчинення корисливих злочинів проти власності, оскільки будучи раніше судимим, на шлях виправлення не став та вчинив новий злочин, а тому суд дійшов невірного висновку про відсутність підстав для застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, думку обвинуваченого та захисника, які проти неї заперечили, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289 КК України за обставин викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України і ніким з учасників судового провадження не оспорювалися раніше і не оспорюються тепер, а тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, та за ч. 2 ст. 186 КК України, як повторне відкрите викрадення чужого майна, вчинене групою осіб, є правильною.

Що стосується призначеного ОСОБА_6 покарання судом 1-ї інстанції, то колегія суддів вважає його обґрунтованим, і доводи апеляційної скарги прокурора цього висновку суду не спростовують.

Так, при призначенні покарання суди мають суворого дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Застосування норм Особливої частини КК України базується на нормах Загальної частини цього Кодексу, що спеціально зазначено у статті 65 КК України, якою встановлено загальні засади призначення покарання, відповідно до ч.1 якої суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Враховуючи ці положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції статті, а й тих загальних норм, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язані з призначенням покарання, здатні вплинути на вибір судом певних його виду й міри, в тому числі й тих положень, що передбачені ч.2 ст. 59 КК України щодо конфіскації майна.

Суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, його відношення до вчиненого, стан його здоров`я, матеріали, що його характеризують, зокрема, що обвинувачений за місцем проживання характеризується формально позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, обставину, що пом`якшує покарання щире каяття та обставину, що його обтяжує - рецидив злочинів, і обрав ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, без конфіскації майна, що на думку колегії суддів не суперечить вимогам закону.

Відповідно до ст. 59 КК України, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в особливій частині КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення, які відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких.

Однак, санкцією ч. 2 ст. 289 КК України передбачено позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої, тобто застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна є правом, а не обов`язком суду 1-ї інстанції, який вирішує це питання з урахуванням усіх обставин справи, які свідчать про те, що ОСОБА_6 мав на меті поїздити на викраденому автомобілі і суд не встановив вчинення вказаного злочину з метою отримання будь-якого прибутку.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано не призначив ОСОБА_6 додаткове покарання за ч.2 ст. 289 КК України у виді конфіскації майна, і доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування кримінального закону, цього не спростовують.

Таким чином, при перевірці кримінального провадження, істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення вироку Оболонського районного суду м. Києва від 18 липня 2018 без зміни, а апеляційної скарги прокурора ОСОБА_7 - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 18 липня 2018 відносно ОСОБА_6 - без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді _____________ ______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4