Провадження №11-кп/801/1281/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 жовтня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря: ОСОБА_5

за участю прокурора: ОСОБА_6

засудженого в режимі відеоконференції: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09.09.2019, якою в задоволенні клопотання засудженого

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності та заміни покарання у виді довічного позбавлення волі.

встановив:
До суду із клопотанням звернувся засуджений ОСОБА_7 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Суд при розгляді клопотання встановив, що вирок щодо довічно засудженого набув законної сили, а тому відмовив у звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності та заміни покарання у виді довічного позбавлення волі.

В апеляційній скарзі засудженого містяться прохання про скасування ухвали суду та прийняття нового рішення про задоволення його клопотання на підставі ч.5 ст.80 КК України посилаючись на те, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)", на даний час відбув 22 роки позбавлення волі, а тому вважає, що він підлягає звільненню на підставі п.5 ч.1 ст.80 КК України, оскільки він відбув понад 15 років позбавлення волі, сумлінно відбуває покарання, не вчинив нового злочину, а тому просив його клопотання задовольнити.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; пояснення засудженого в режимі відеоконференції і його адвоката, які підтримали доводи апеляційної скарги; прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги; виступи їх всіх в судових дебатах в підтримання висловлених позицій; дослідивши доводи поданої апеляційної скарги та перевіривши надані матеріали кримінального провадження, апеляційний суд не знайшов підстав до скасування прийнятого рішення із наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 , 27.08.2000 засуджений вироком Київського міського суду за п.а, г, д ст.93, ч.3 ст.142, ч.1 ст.222, ст.42 КК України в ред. 1960 року, до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є особистою власністю засудженого.

Ухвалою судової колегії по кримінальних справах Верховного Суду України від 08.02.2001 вирок Київського міського суду від 27.08.2000 залишено без змін.

Отже, вирок набрав законної сили та звернутий до виконання, що підтверджується розпорядженням №1-101/00 від 23.03.2001 про виконання вироку, який набрав чинності (а.с.31).

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" з 10.08.2001. Відповідно до ст.80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано. В даному випадку вирок не скасований виконується у відповідності до закону.

Таким чином, посилання засудженого на ч.5 ст.80 КК України судом першої інстанції вірно не було взято до уваги.

Також не підлягає до задоволення прохання засудженого в апеляційній скарзі про заміну довічного позбавлення волі на строкове позбавлення волі.

Відповідно до ст.82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким застосовується лише щодо осіб, що відбувають покарання в виді обмеження чи позбавлення волі, до яких довічне позбавлення волі, як вид покарання, не відноситься.

Відповідно до ст.64 КК України довічне позбавлення волі це один із видів покарання, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та застосовується у випадках спеціально передбачених законом.

Застосування зазначеного покарання не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Метою і виправданням вироку із застосуванням такого покарання, як було зазначено в параграфі 58 в Мінімальних стандартних правил ООН, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.

Цієї мети можливо досягти у випадку коли правопорушник готовий і здатен підкорятись законодавству.

Тому відбування зазначеного виду покарання направлене на реабілітацію засудженого та ніяк не може розцінюватись як катування чи нелюдське ставлення до нього.

При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальний строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст.87 КК України, яке має засуджений при відбутті 20 років ув`язнення.

Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Тому твердження засудженого про відсутність перешкод для перегляду строку довічного ув`язнення є безпідставним.

Право на помилування згідно національного законодавства для ОСОБА_7 існувало на день винесення йому вироку суду.

У підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.

Висловлюючи свої особисті міркування по справі «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» суддя Віллігер зазначила, що статтею 3 Конвенції не визначені стандарти і вимоги до зменшення довічного покарання. Зазначена норма вимагає індивідуальної оцінки кожного.

Матеріали провадження не містять також ніяких даних про те, що ОСОБА_7 страждає на будь-яке захворювання, або таке, яке би давало підстави на звільнення від покарання за хворобою.

Ніяких порушень норм матеріального та процесуального законодавства судом першої інстанції при прийнятті рішення по розгляду клопотання засудженого суд не вбачає, а тому воно не підлягає скасуванню.

За таких обставин немає ніяких підстав до задоволення апеляційної скарги засудженого.

На підставі викладеного та керуючись ст.404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09.09.2019 про відмову засудженому ОСОБА_7 в задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності та заміни покарання у виді довічного позбавлення волі залишити без змін.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3

Згідно з оригіналом
Суддя