Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-сс/4809/224/19 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2019 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Кропивницький апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15.03.2019 року у кримінальному провадженні № 0000062, про накладення арешту на квартиру

інші учасники судового засідання:
прокурор ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисник ОСОБА_9 ,
скаржник ОСОБА_6 .
Слідчий за погодженням з прокурором звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_6 .
Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15.03.2019 року задоволено клопотання слідчого, накладено арешт на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 . Заборонено розпорядження вказаною квартирою.
В обґрунтування вказаного рішення слідчий суддя зазначив, що оскільки санкція інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна, тому наявні підстави вважати, що в разі визнання його винним у вчиненні цього кримінального правопорушення, суд може призначити ОСОБА_6 додаткове покарання у виді конфіскації майна.
Такий захід забезпечення кримінального провадження є необхідним, втручання в права ОСОБА_6 є виправданими потребами досудового розслідування, тому клопотання слідчого підлягає задоволенню.
В апеляційній скарзі скаржник ОСОБА_6 просив ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову, якою у задоволенні клопотання слідчого військової прокуратури Кіровоградського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_10 відмовити.

Вказує, що ухвалу від 15.03.2019 року про арешт майна отримав листом від 20.05.2019 року, тому вважає, що апеляційна скарга подана у межах строків ст.. 395 КК України.

Мотивує свої доводи тим, що станом на 15.03.2019 року у матеріалах кримінального провадження були відсутні відомості щодо належного повідомлення скаржника стосовно наявності підозри. Обставини на які посилався слідчий у своєму клопотанні не відповідають дійсності та спростовані у ході судового розгляду.

Зазначає, що Одеська міська рада у своїй відповіді від 02.05.2019 року на адвокатський запит адвоката ОСОБА_11 зазначила, що в рамках кримінального провадження за № 0000062, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.03.2015 року Одеською міською радою не подавалася заява про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заява про залучення її до даного кримінального провадження в якості потерпілої особи.

Слідчим суддею не було враховано наслідки арешту майна для третьої особи, а саме матері скаржника ОСОБА_12 , яка постійно проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 ., чим було порушено право третьої особи.

Заслухавши доповідача, підозрюваного ОСОБА_6 та в його інтересах захисника-адвоката ОСОБА_9 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечив проти апеляційної скаргита вважає, що слідчий суддя обґрунтовано задовольнив клопотання слідчого про арешт майна - квартири, перевіривши матеріали клопотання, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно зі ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України, засобом забезпечення кримінального провадження є арешт майна, який полягає у тимчасовому позбавленні за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та /або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його. В ч. 2 п. 1 ст. 170 КПК України зазначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Однак зазначених вимог закону слідчий суддя та старший слідчий, який вніс клопотання про арешт майна, не дотрималися.
Як вбачається з матеріалів провадження, в провадженні військової прокуратури Кіровоградського гарнізону Південного регіону України перебувають матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.03.2015 № 0000062, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч.2 ст. 366, ч. 4 ст. 190 КК України.
У відповідності до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №150018556 від 20.02.2019 право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 .
05.03.2019 відносно ОСОБА_6 складено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України, яку направлено в порядку для вручення повідомлень.
Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 15.04.2019 ОСОБА_6 затримано о 16:35 год. 15.04.2019 на підставі ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м.Кіровограда від 15.03.2019 з метою приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, надалі ОСОБА_6 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.4 ст.358 КК України.
Колегією суддів встановлено, що на момент вирішення питання слідчим суддею 15.03.2019 року щодо накладення арешту на майно, а саме квартиру, власником якої є ОСОБА_6 підозра останньому вручена не була. Повідомлення про підозру було вручено лише 15.04.2019 року у приміщенні Військової прокуратури Південного регіону, таким чином, вказані обставини повністю виключали можливість прийняття рішення про накладення арешту на майно підозрюваної особи.
На думку апеляційного суду, такий підхід органу досудового розслідування до процесу доказування у кримінальному провадженні не повинен компенсуватись за рахунок обтяження законних прав та інтересів власника майна, а також істотного обмеження закріпленої в Конституції України непорушності права власності.
Посилаючись у клопотанні на мету забезпечення конфіскації майна як виду покарання, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України та на мету відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, у якому підозрюється ОСОБА_6 , слідчий повинен був зібрати на надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.
Між тим, жодних належних та допустимих доказів цьому в клопотанні про арешт майна і в матеріалах, які додані до клопотання, не міститься. Не приведено таких доказів і прокурором в засіданні суду апеляційної інстанції, хоча досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні триває вже близько 4 років. До того ж, потерпілих в даному кримінальному провадженні на час звернення з клопотання до суду і розгляду в апеляційній інстанції не визначено, цивільний позов не подавався.
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, який може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження. Однак слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, в свою чергу, у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про однобічність, неповноту та необ`єктивність судового розгляду, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, як незаконна та необґрунтована, а апеляційна скарга ОСОБА_6 задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, а саме на квартиру, як такого, що внесено до суду за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.
Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 15.03.2019 року, якою задоволено клопотання слідчого військової прокуратури Кіровоградського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_10 погоджене із військовим прокурором Кіровоградського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_13 та накладено арешт на майно, а саме на квартиру по АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_6 скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання слідчого військової прокуратури Кіровоградського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_10 погоджене із військовим прокурором Кіровоградського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_13 про накладення арешту на майно, а саме на квартиру по АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , з забороною розпорядження вказаною квартирою, відмовити.
Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3