справа № 495/7099/14-к
номер провадження 1-кп/495/506/2018
УХВАЛА
Іменем України
продовження строку тримання під вартою,
про повернення обвинувального акту

22 грудня 2018 рокум.Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судового засідання ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_6 , представника потерпілих - адвоката ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальних провадженнях № 0001965, № 0001230 за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Старокозаче, Білгород-Дністровського району Одеської області, громадянина України, українця, не одруженого, не маючого на утриманні неповнолітніх дітей; проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених п. 4 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України, -
встановив:
На розгляд Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області після скасування, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18 жовтня 2018 року, вироку Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26 вересня 2017 року надійшов обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням у кримінальних провадженнях відносно ОСОБА_9 , який підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених п. 4 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України.

До суду від прокурора надійшло письмове клопотання про продовження строку обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у вищевказаних кримінальних провадженнях,яке обґрунтоване тим, що в наявний час ризики, що були підставою для обрання зазначеного запобіжного заходу не зникли та не перестали існувати.

Потерпіла ОСОБА_10 в підготовче судове засідання не з`явилася, однак від неї надійшла до суду заява, в якій просила підготовче судове засідання провести у її відсутність. З урахуванням думки учасників судового провадження, суд дійшов висновку про проведення підготовчого судового засідання без її участі.

Під час підготовчого судового засідання прокурор, представник потерпілих - адвокат, потерпілий ОСОБА_8 вважали за необхідне призначити обвинувальний акт до судового розгляду, клопотання прокурора про продовження строку обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою просили задовольнити.

Захисник-адвокат, обвинувачений в підготовчому судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою, просили відмовити в його задоволенні та не висловили конкретної позиції щодо закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 ч. 1, ч. 2 ст. 284 КПК України; повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України; направлення обвинувального акту до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження; призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта.

Колегія суддів, розглянувши клопотання про продовження строку тримання під вартою, дослідивши обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням, заслухавши думку учасників судового провадження, приходить до наступного висновку.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання прокурором.

Відповідно до ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити зокрема такі відомості: анкетні відомості кожного потерпілого (в тому числі місце народження); виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують покарання.

Аналіз ст. 291 КПК України свідчить про те, що обвинувальний акт має бути чітким, логічним, переконливим та мотивованим, у ньому відбиваються тільки конкретні, достовірно встановлені факти.

В силу п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі «Камасінскі проти Австрії» (рішення від 19 грудня 1989 року) та у справі «Абрамян проти Росії» (рішення від 09 жовтня 2008 року) зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд зазначив, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Отже, формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі і об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.
Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_9 обвинувачується органом досудового розслідування в тому, що він, 01.10.2008 року приблизно о 23 годині, будучи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись разом з неповнолітнім гр. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на сільський дорозі, яка розташована на відстані 136 метрів від будинку АДРЕСА_2 , в процесі сварки, що виникла із помсти, з метою умисного протиправного позбавлення життя ОСОБА_11 , умисно наніс останньому множинні удари ножем в область обличчя та шиї, спричинивши ОСОБА_11 згідно висновку судово-медичної експертизи № 27/263 від 08.12.2008, тілесні ушкодження у вигляді множинних (10) різаних ножових поранень голови, обличчя та шиї; множинних (10) непроникаючих сліпих колото-різаних ножових поранень обличчя та шиї; наскрізних (2) колото-різаних ножових поранень обличчя та шиї; множинних (11) проникаючих колото-різаних ножових поранень обличчя та шиї; поранення на статевому органі; різані рани на долонній поверхні загальних фалангів II та III пальців правої кісті та III пальцю лівої кісті (загальна кількість ран 38) які ОСОБА_9 наносив з особливою жорстокість потерпілому ОСОБА_11 .

Від завданих тілесних ушкоджень через деякий час потерпілий ОСОБА_11 помер на місці.

Згідно висновку комісійної судово медичної експертизи № 77 від 21.03.2017 смерть ОСОБА_11 знаходиться у прямому причинному зв`язку з численними колото-різаними та різаними проникаючими непроникаючими ранами голови, обличчя та шиї з пошкодженням кісток лицьового та мозкового черепа, речовини головного мозку, органів та судин шиї та настала внаслідок геморагічного шоку. Чисельні колото-різані та різані проникаючі і непроникаючі рани голови, обличчя та шиї з пошкодженнями кісток лицьового та мозкового черепа, речовини головного мозку, органів та судин шиї, різані рани пальців кистей за звичай супроводжуються больовими відчуттями.

Наявність крововиливів під м`які мозкові оболонки головного мозку і мозочка, в м`які тканини голови, судинно-нервовий пучок, в стінку глотки та м`які тканини під`язикової кістки, під капсулу і навколишні тканини щитоподібної залози, масивні крововиливи в легені, жирова емболія судин малого кола кровообігу легкого ступеня можливо стверджувати, що усі знайдені ушкодження в ділянці голови, обличчя, шиї га кистей були спричиненні прижиттєво, щодо прижиттєвості отримання різаної рани статевого органу то підтвердити або виключити його утворення прижиттєво, не представляється можливим у зв`язку з тим, що не були взяті шматочки з ушкодженням статевого члену на гістологічне дослідження. В процесі отримання колото-різаних та різаних пошкоджень в ділянці шиї, обличчя, голови та верхніх кінцівок потерпілий міг здійснювати активні рухи у тому числі пересуватися, кричати, захищатися. Після отримання в сукупності усіх ушкоджень, які на протязі певного часу супроводжувались геморагічним шоком, потерпілий не міг здійснювати активні рухи, пересуватися, кричати, захищатися.

Численні колото-різані та різані проникаючі і непроникаючі рани голови, обличчя та шиї з пошкодженнями кісток лицьового та мозкового черепа, речовини головного мозку, органів та суди шиї у своїй сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.

Різані рани пальців кистей по своєму характеру мають ознаки легких тілесних ушкоджень що спричиняють короткочасний розлад здоров`я.

Такі дії ОСОБА_9 кваліфіковані за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з особливою жорстокістю.

Продовжуючи свої злочині дії, 01.10.2008 приблизно о 23 годині ОСОБА_9 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на сільський дорозі, яка розташована на відстані приблизно 136 метрів від будинку АДРЕСА_2 , після вчинення умисного вбивства неповнолітнього ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою крадіжки його майна, керуючись корисливим мотивом, таємно викрав мобільний телефон, марки «Нокиа N-93» вартістю 3839 грн., у котрому знаходилась карта пам`яті вартістю 150 грн. і сім - карта оператора «Лайф», яка не має цінності, а всього на суму 3989 грн., що належить ОСОБА_11 .

Такі дії ОСОБА_9 кваліфіковані за ч. 1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення майна (крадіжка).

Крім того, 26 квітня 2014 року, приблизно о 08 год. 30 хв., більш точний час в ході досудового розслідування встановити не надалося можливим, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуваючи в будинку АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово та безпричинно виниклих особистих неприязних відносин, вирішив вбити власницю домоволодіння ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З цією метою, діючи умисно являючись особою, яка притягується до кримінальної відповідальності за скоєння умисного вбивства, та достовірно розуміючи наявність в його діях особливо тяжких наслідків, ОСОБА_9 , із застосуванням ножа, напав на потерпілу ОСОБА_10 , яка в цей час відпочивала в ліжку та почав наносити їй хаотичні колото-різані удари ножем в область обличчя, спричинивши потерпілій, множинні колото-різані рани в області обличчя. Проте, в момент вчинення ОСОБА_9 протиправних дій, до кімнати, де відбувалися вищезазначені події, почувши крики матері, увійшов неповнолітній син потерпілої, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який, відволік увагу ОСОБА_9 , через що останній втратив контроль над потерпілою. Скориставшись цим, потерпіла ОСОБА_10 , вирвалась від ОСОБА_9 , та почала тікати в напрямку іншої кімнати приміщення будинку. Бажаючи довести до кінця свій злочинний намір, ОСОБА_9 , кинувся наздоганяти потерпілу. Наздогнавши її, ОСОБА_9 , наявним у нього ножем, наніс сильний удар, в область задньої поверхні грудної клітини потерпілої, спричинивши останній колоте-різане, проникаюче поранення грудної клітини. Незважаючи на отриманні ушкодження, потерпілій ОСОБА_10 вдалося забігти в іншу кімнату і зачинити за собою двері, які в подальшому утримував неповнолітній син потерпілої ОСОБА_12 перешкоджаючи таким чином ОСОБА_9 потрапити до кімнати і довести до кінця свій злочинний намір.

Після цього, не довівши до кінця свій злочинний намір з причин, що не залежали від його волі, ОСОБА_9 з місця скоєння ним кримінального правопорушення зник.

Згідно висновку експерта № 162 від 16.06.2014, у ОСОБА_10 виявлені наступні тілесні ушкодження: колото-різане поранення задньої поверхні грудної клітини, проникаюче в праву плевральну порожнину, множинні колото-різані рани в області обличчя з пошкодженням лівого ока. Вищевказані тілесні ушкодження є наслідком багаторазової травмуючої дії предметом, який має колючо-ріжучі властивості, на що вказує наявність проникаючого поранення грудної клітини, наявність множинних лінійних рубців в області обличчя. Проникаюче колото-різане поранення грудної клітини у відповідності з п. 2.1.2 «Правил судово-медичного встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм; небезпеки для життя (зокрема в момент спричинення та в клінічному перебігу).

З вказаними тілесними ушкодженнями потерпіла ОСОБА_10 , була госпіталізована до ЦМЛ м. Білгород-Дністровський, де їй надано кваліфіковану медичну допомогу, через що збережено її життя.

Такі дії ОСОБА_9 кваліфіковані за ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, як замах на вчинення умисного вбивства, тобто замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

Також обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 передбаченими ст. 67 КК України прокурором зазначено вчинення злочину особою повторно; вчинення злочину з особливою жорстокістю.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив вчинення кримінального правопорушення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання.

Отже, ст. 91 КПК України встановлює обов`язкові обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо. Правова кваліфікація дій обвинуваченого в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі об`єктивної сторони, умислу. Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право особи на захист.

Диспозицією п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з особливою жорстокістю.

Встановлення таких ознак об`єктивної сторони цього складу злочину, як місце, час, спосіб, знаряддя, засоби, обстановка його вчинення є обов`язковим, оскільки у ряді випадків вони мають значення для кваліфікації вбивства за ч. 2 ст. 115 КК України і для додаткової кваліфікації діяння за іншими статтями Особливої частини КК.

Також мотив і мета злочину та емоційний стан суб`єкта підлягають з`ясуванню, оскільки у ряді випадків вони впливають на кваліфікацію умисного вбивства.

Диспозицією ч. 1 ст. 185 КК України передбачено кримінальну відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

Закон визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна.

Суб`єктивна сторона крадіжки характеризується прямим умислом на заволодіння чужим майном. Змістом умислу винного при крадіжці охоплюється його переконаність у тому, що викрадення ним майна здійснюється таємно за відсутності сторонніх осіб.

Диспозицією ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України передбачено кримінальну відповідальність за незакінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 116-118 цього Кодексу.

Замах на вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, коли винний передбачав настання смерті потерпілого і бажав цього, але такі наслідки не настали з незалежних від його волі обставин.

Колегія суддів звертає увагу, що формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті КК України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Колегією суддів встановлено, що в обвинувальному акті не зазначено місце народження потерпілої ОСОБА_10 , описання фактичних обставин вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, вчиненого з особливою жорстокістю, та незакінченого замаху на вбивство, тобто умисного протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчиненого особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, містить неточності, а саме не зазначено механізм нанесення тілесних ушкоджень, що є неконкретним (яким чином завдані удари в область обличчя та шиї потерпілому ОСОБА_11 та яка їх кількість, не зазначено, чи наносилися удари обвинуваченим в область статевого органу та долонь потерпілого ОСОБА_11 та механізм нанесення зазначених тілесних ушкоджень, яким чином завдані удари в область обличчя, задньої поверхні грудної клітки потерпілій ОСОБА_10 та яка їх кількість) та інші обставини, за яких обвинувачений здійснив вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене з особливою жорстокістю, та незакінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

Отже, з аналізу викладених фактичних обставин кримінального правопорушення в обвинувальному акті, вбачається відсутність викладення всіх обставин кримінального правопорушення.

Обвинувачення, яке прокурор вважає встановленим, не містить відомостей щодо мотивів злочинів, передбачених п. 4 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, видів умислу злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України, що не відповідає вимогам ст. 91 КПК України.

У формулюванні обвинувачення у вчиненні ОСОБА_9 злочину, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, обвинувального акту не зазначено: вид умислу (прямий чи непрямий); механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілому взагалі не зазначений (яким чином завдані удари в область обличчя та шиї потерпілому ОСОБА_11 та яка їх кількість, не зазначено, чи наносилися удари обвинуваченим в область статевого органу та долонь потерпілого ОСОБА_11 та механізм нанесення зазначених тілесних ушкоджень, враховуючи, що такі тілесні ушкодження виявлені на тілі потерпілого).

У формулюванні обвинувачення у вчиненні ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, обвинувального акту не зазначено: вид умислу (прямий); механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілій взагалі не зазначений (яким чином завдані удари в область обличчя та задньої поверхні грудної клітки потерпілій ОСОБА_10 та яка їх кількість).

Враховуючи викладене, колегією суддів встановлено, що в обвинувальному акті зі зміненим обвинуваченням не описана об`єктивна, а також суб`єктивна сторона злочинів, що свідчить про неконкретне обвинувачення, у зв`язку з чим порушено право обвинуваченого на захист, що унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення і, безперечно, порушують право обвинуваченого на захист, яке гарантується кожній особі за приписами п. «с» ч. 3 ст. 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», положення якої імплементовані у ст. 20 КПК України.
Також, колегією суддів встановлено, що правова кваліфікація дій особи у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, в обвинувальному акті не містить точного формулювання та кваліфікуючих ознак вказаного кримінального правопорушення, оскільки такі дії обвинуваченого кваліфіковані як замах на вчинення умисного вбивства, тобто замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, тоді як ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК Українипередбачено відповідальність за незакінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 116-118 цього Кодексу. Крім цього, правова кваліфікація дій особи у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, в обвинувальному акті також не містить точного формулювання вказаного кримінального правопорушення, оскільки такі дії обвинуваченого кваліфіковані як таємне викрадення майна (крадіжка), тоді як ч. 1 ст. 185 КК Українипередбачено відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжку). Отже, колегією суддів встановлено, що в обвинувальному акті правова кваліфікація зазначених вище кримінальних правопорушень не містить всі ознаки складу вищевказаних злочинів, в тому числі кваліфікуючих ознак, чим порушені вимоги п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК Українипри складанні обвинувального акту зі зміненим обвинуваченням відносно ОСОБА_9 .
Також, відповідно до ч. 4 ст. 67 КК України якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.
Всупереч зазначеної норми, в обвинувальному акті необґрунтовано вказані в якості обставин, які обтяжують покарання, вчинення злочину особою повторно та вчинення злочину з особливою жорстокістю, які є кваліфікуючими ознаками злочинів, передбачених п. 4 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 .
Також, як вбачається з викладу фактичних обставин та формулювання обвинувачення відносно ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених п. 4 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України, вказані злочини були вчинені обвинуваченим у стані алкогольного сп`яніння, однак обвинувальний акт не містить відомостей про зазначену обставину, як таку, що обтяжує покарання (ст. 67 КК України), чим порушені вимоги п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК Українипри складанні обвинувального акту зі зміненим обвинуваченням відносно ОСОБА_9 .
Крім того, колегією суддів встановлено, що всупереч вимог частин 2, 4 ст. 291 КПК України в обвинувальному акті містяться посилання на висновки експертів (висновок судово-медичної експертизи № 27/263 від 08 грудня 2008 року, висновок судово-медичної експертизи № 77 від 21 березня 2017 року, висновок експерта № 162 від 16 червня 2014 року), котрі є в розпорядженні органу досудового розслідування та які, до початку судового розгляду кримінального провадження по суті, розкривають сутність означених доказів обвинувачення, що фактично ставить сторону захисту у нерівноправне у зрівнянні зі стороною обвинувачення становище та суперечить принципам рівноправності та змагальності сторін під час судового розгляду.
Колегія суддів прийшла до висновку, що всупереч вимогам ст. 291 КПК України обвинувальний акт не містить всіх анкетних відомостей потерпілої ОСОБА_10 ; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення містить неточності та суперечності, а також не містить обставину, яка обтяжує покарання, вказаних вище.

Відсутність визначення конкретних обставин вчинення злочинів, тобто відсутність обов`язкових елементів складу інкримінованих ОСОБА_9 злочинів, обумовлює неможливість ефективного захисту від обвинувачення та перешкоджають суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

У всякому разі, не вдаючись до аналізу доказовості фактичних обставин події, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_9 висунуте неконкретне обвинувачення, чим порушено його право на захист.

Колегія суддів вважає, що вказані недоліки унеможливлюють якісно і в повній мірі здійснити судовий розгляд за правилами ст. 337 КПК України, оскільки судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а вищенаведене є обставинами, що перешкоджають судовому розгляду даного обвинувального акту. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ст. 374 КПК України та згідно роз`яснень, що містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990р. № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003р. № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст. 374 КПК України. Засуджений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину, тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставини, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання. Вказані вимоги не можуть бути виконані судом, виходячи з наданого до суду обвинувального акту.
Наведені обставини свідчать про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам закону, що з урахуванням положень ст. ст. 2, 7, ч. 6 ст. 9, ст. ст. 21, 22, ст. 291 КПК України визнається судом істотним порушенням вимог КПК України, яке фактично нівелює принципи безсторонності, об`єктивності та неупередженості суду до початку судового розгляду та унеможливлює призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, та з урахуванням положень п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, є підставою для повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків.

Відповідно до роз`яснень, які викладені в п. 21 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» № 511-550/0/4-13 від 04 квітня 2013 року, суду слід враховувати, що у випадку повернення прокурору обвинувального акта, суд зобов`язаний розглянути клопотання про обрання, зміну чи скасування запобіжного заходу у випадку, якщо відповідне клопотання надійшло від учасників судового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 КПК України підготовче судове засідання відбувається за участю прокурора, обвинуваченого, захисника, потерпілого, його представника та законного представника, цивільного позивача, його представника та законного представника, цивільного відповідача та його представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, згідно з правилами, передбаченими КПК України для судового розгляду.

Згідно з ч. 2, ч. 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта.

Відповідно до ч. 1 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно з ч. 4 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Колегією суддів встановлено, що судове провадження по справі не закінчено, а, навпаки, лише розпочате, строк обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , відповідно до ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2018 року, закінчується 14 січня 2019 року.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 08.07.2003 року № 14-рп/2003, тяжкість злочину не є єдиною підставою для обрання виключного запобіжного заходу, як тримання під вартою, а враховується разом з іншими обставинами по справі.

Оцінивши обставини, визначені ст. 178 КПК України, враховуючи, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчиненні в тому числі особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі понад п`ять років; не одружений; не має утриманців; за станом здоров`я може триматися під вартою; не працює; має постійне місце проживання; раніше не судимий; у період судового розгляду кримінального провадження, в якому він підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, йому повідомлено про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення (замах на особливо тяжкий злочин); перебуваючи на волі, має реальну можливість переховуватися від суду, може перешкоджати кримінальному провадженню, що не надасть можливості забезпечити виконання процесуальних рішень, вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів прийшла до висновку, що клопотання прокурора, яке надійшло до суду, є обґрунтованим і підлягає задоволенню та обраний відносно ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою слід залишити на строк шістдесят днів з моменту постановлення наявної ухвали, тобто з 22 грудня 2018 року.

Колегія суддів приходить до висновку, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були підставою для застосування відносно ОСОБА_9 такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, не зменшилися та не перестали існувати, обставини, що були враховані при обранні запобіжного заходу на стадії досудового розслідування, судового провадження до скасування вироку суду, підготовчого провадження у вигляді тримання під вартою також існувати не перестали.

З урахуванням наведеного, відповідно до вимог ст. ст. 177, 178, 183, 197 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність продовження обраного відносно ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з утриманням в Державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор» строком на шістдесят днів з 22 грудня 2018 року по 19 лютого 2019 року, у зв`язку з чим клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 у кримінальному провадженні за його обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених п. 4 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України, підлягає задоволенню.

У зв`язку з тим, що виявлені недоліки обвинувального акту відносно ОСОБА_9 , колегія суддів прийшла до висновку, що цивільні позови ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, ОСОБА_10 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, підлягають поверненню, так як судом не вирішуються питання, пов`язані з підготовкою до судового розгляду обвинувального акту.
Керуючись ст. ст. 178, 183, 314-316, 369-372, 376 КПК України, суд, -
постановив:
Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_9 задовольнити.

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні злочинів, передбачених п. 4 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України, строком на 60 (шістдесят) днів з 22 грудня 2018 року по 19 лютого 2019 року з утриманням його в Державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор». Строк дії ухвали про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 закінчується 19 лютого 2019 року.

Обвинувальний акт у кримінальних провадженнях № 0001965, № 0001230 відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених п. 4 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України, повернути прокурору, який затвердив обвинувальний акт, для усунення виявлених недоліків протягом розумного строку з дня набрання законної сили ухвалою суду про повернення обвинувального акту та отримання обвинувального акту для усунення його недоліків.
Цивільні позови ОСОБА_8 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, ОСОБА_10 до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином повернути ОСОБА_8 , ОСОБА_10 .

Копію цієї ухвали після проголошення негайно направити прокурору, вручити обвинуваченому ОСОБА_9 та направити для виконання до Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор».

Ухвала в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом семи днів з дня її проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_9 , який тримається під вартою, в той же строк з моменту отримання її копії.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом Одеської області.

Головуючий суддя ОСОБА_1 ,

судді ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 .