У Х В А Л А
Іменем України

25 січня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3

за участю адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

за участі представника потерпілого ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0009471 відносно обвинувачених

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, українки, громадянки України, освіта середня, не заміжню, не працюючу, проживаючу за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровану: АДРЕСА_2 , раніше не судиму,

та

ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Дружба, Сумської області, українки, громадянки України, освіта вища, не заміжню, не працюючу, проживаючу за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровану: АДРЕСА_3 , раніше не судиму,

у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст.303ч.3,146ч.2 КК України, кожної,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Деснянського районного суду м. Києва знаходиться кримінальне провадження за обвинувальним актом по обвинуваченню ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Прокурор в судовому засіданні зазначив, що строк тримання під вартою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продовжений ухвалою Деснянського районного суду м. Києва закінчується 28.01.2019 року, а тому заявив клопотання про продовження строку тримання обвинувачених під вартою. Крім цього вказав, що на даний час продовжують існувати ризики, які дають йому достатні підстави вважати, що обвинувачені спробують переховуватись від органів досудового розслідування та суду, можуть вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюються, можуть незаконно впливати на свідків та потерпілу, перешкоджатимуть кримінальному провадженню, а саме ухилятимуться від забезпечення виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків.

Представник потерпілої та потерпіла просили задовольнити клопотання прокурора.

Захисники заперечували щодо клопотання прокурора, вказав, кожний, що прокурор в своєму клопотанні не навів достатність ризиків, що передбачені ст.177 КПК України, за наявністю яких обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 необхідно продовжити строк тримання під вартою, відсутня обгрунтована підозра про вчинення ОСОБА_11 та ОСОБА_10 інкримінованих прокурором злочинів, відсутні обгрунтування клопотання прокурором, що суперечить висновкам Європейського суду з прав людини, а також з врахуванням даних про особу кожної обвинуваченої просили змінти запобіжний захід на інший не пов"язаний з позбавленням волі.

Обвинувачені в судовому засіданні підтримали доводи захисника.

Заслухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до положень ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочину діяльність.

Відповідно до ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 30.11.2018 року строк тримання під вартою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 спливає 28.01.2019 року.

Міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обрана ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з урахуванням тяжкості інкримінованих їм злочинів та даних про особу кожної.

Оцінивши в сукупності вказані обставини, суд вважає, що більш м`який запобіжний захід обвинуваченим, ніж тримання під вартою, буде недостатнім для забезпечення запобігання вказаних ризиків.
При вирішенні даного питання, суд враховує практику Європейського суду з прав людини про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони суспільних прав та інтересів, та потребує від суду більшої суворості в оцінці порушених цінностей суспільства.
Відповідно до положень ст.ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення. Обмеження, дозволені згідно з цією Конвенцією щодо зазначених прав і свобод, не застосовуються для інших цілей ніж ті, для яких вони встановлені.
У розумінні положень, що наведені у чисельних рішеннях Європейського Суду з прав людини (Нечипорук, Йонкало проти України №42310/04 від 21 квітня 2011 року, Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства №№12244/86, 12245/86, 12383/86 від 30 серпня 1990 року, Мюррей проти Сполученого Королівства №14310/88 від 28 жовтня 1994 року та ін.), термін обґрунтована підозра означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Мета затримання полягає в сприянні розслідуванню злочину через підтвердження або спростування підозр, які стали підставою для затримання.
Згідно п. 48 рішення Європейського Суду з прав людини Чеботарь проти Молдови № 35615/06 від 13 листопада 2007 р., Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 § 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання.
Відповідно до п. 79 рішення Європейського суду з прав людини Харченко проти України; (Заява N 40107/02) від 10 лютого 2011 року, набуло статусу остаточного 10 травня 2011 року, питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно документованих фактів, на які посилався заявник у своїх клопотаннях про звільнення з-під варти. Таке, що продовжується тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.
Враховуючи підстави застосування до обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зокрема наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ними кримінального правопорушення, передбаченого ст..111ч.1 КК України, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оцінивши в сукупності тяжкість покарання за кримінальне правопорушення, що інкримінуються обвинуваченому, вік та стан його здоров`я, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, суд дійшла до висновку про необхідність продовження обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Оцінивши зазначені обставини в їх сукупності, суд вважає клопотання прокурора таким що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.177,178,183,331 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченим ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 строк тримання під вартою до 25 березня 2019 року включно.

Копію ухвали надіслати до Київського СІЗО - для відома.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: