ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/900/18 Справа № 183/4450/16 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0002421 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_9 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Діксон Діксонського району Красноярської області Російської Федерації, громадянина України, працюючого монтажником інноваційних систем фірма Віто, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
В с т а н о в и л а:
Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.
Також судом вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.
Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним в тому, що 16 червня 2016 року приблизно о 02.00 годині він проходив поблизу будинку АДРЕСА_2 , де побачив гараж, який належить ОСОБА_9 , в результаті чого у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, в цей же день, тобто 16 червня 2016 року приблизно о 02.00 годині, ОСОБА_8 підійшов до гаражу, який належить ОСОБА_9 , що розташований поблизу будинку АДРЕСА_2 , по металевій трубі виліз на дах гаражу, де за допомогою викрутки віджав металеве покриття даху, утворивши вільний отвір, через який проник всередину зазначеного гаражу.
Знаходячись всередині гаражу, ОСОБА_8 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, з корисливих мотивів, таємно викрав майно, яке належить ОСОБА_9 , а саме: чемодан для перфоратору «Арсенал», в якому знаходився перфоратор марки «Арсенал П-900 № » вартістю 1155,15 грн., чемодан «Арсенал», в якому знаходився перфоратор марки «Арсенал П90 № » вартістю 1155,15 грн., зварювальний апарат марки «EDON ММА-250» вартістю 1167,90 грн., перфоратор марки «MAGNESIUM» модель ВРН 1050 МАХ вартістю 2592,50 грн., паяльник марки «Днепр» модель ДППТ-1700 вартістю 764,15 грн., а також лінійку для ливиниру та штатив для ливиниру, 14 металевих бурів, 2 лопатки, ключ для патрона, биту, чемодан марки «DeWalt», одну пачку електродів марки «Патон» АН-2мм, зварювальний молоток, бури 5-шт, ключ для перфоратору, три комплекти насадок для паяльника, шестигранний ключ, вартість яких в ході досудового розслідування не встановлена.
З викраденим майном ОСОБА_8 з місця вчинення злочину втік, розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_9 майновий збиток на загальну суму 6834,85 грн.
Потерпілий не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.07.2017 року відносно ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання. Замість призначеного обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки, призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що призначене покарання ОСОБА_8 у вигляді 3 років позбавлення волі є м`яким, та таким, що не відповідає тяжкості злочину, та ставленню обвинуваченого щодо скоєного злочину. Крім цього, ОСОБА_8 свою провину не визнав, вводив суд в оману щодо своєї непричетності до злочину, завдану шкоду не відшкодував, у зв`язку з чим мінімальне покарання за скоєння тяжкого злочину, котре передбачене санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, не буде достатнім для його виправлення.
Потерпілий ОСОБА_9 та його представник в судове засідання апеляційної інстанції не з`явилися, повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. З урахуванням думки учасників кримінального провадження, колегія суддів вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутності потерпілого та його представника, відповідно до вимог ст. 405 КПК.
Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення апеляції потерпілого.
Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила вирок суду залишити без змін.
В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.
Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до наступних висновків.
Апеляційний суд у відповідності до положень ч. 1 ст. 404 КК України переглядає судове рішення щодо ОСОБА_8 в межах поданої апеляційної скарги.
Обставини доведення вини обвинуваченого ОСОБА_8 в скоєнні інкримінованого йому злочину за ч. 3 ст. 185 КК України та правильність правової кваліфікації його дій потерпілим в апеляції не оспорюються, тому дані обставини з цього приводу перегляду в апеляційному порядку не підлягають.
Так, суд першої інстанції провів судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.
Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого і особі обвинуваченого, колегія суддів виходить із наступного.
Зі змісту закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 50 КК України, випливає, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.
Також слід зазначити, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Згідно вимог ст. ст.50,65 КК України та положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.
Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому виду та міри покарання, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, відношення обвинуваченого до скоєного, його поведінку протягом всього часу з моменту вчинення злочину, особу обвинуваченого, який раніше не був судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.
Також вирішуючи питання про щире каяття обвинуваченого, висловлене на стадії досудового розслідування, та добровільне відшкодування шкоди, які визначені в обвинувальному акті, як обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд дійшов висновку, з яким погоджується й колегія суддів, про те, що вони не можуть бути розцінені такими, що знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, оскільки в ході судового розгляду обвинувачений свою вину не визнав, щирого осуду своєї протиправної поведінки та бажання виправити ситуацію не виявив, навпаки його позиція в ході судового розгляду була розцінена судом, як спосіб уникнення від кримінальної відповідальності.
Тож, встановив відсутність як обтяжуючих, так і пом`якшуючих покарання обставин, суд прийшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України саме у виді позбавлення волі, та відсутності підстав для застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України.
Апеляційний суд в даному випадку погоджується з позицією суду першої інстанції і вважає, що висновок про призначення ОСОБА_8 покарання в межах санкції статті у виді позбавлення волі, є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. ст. 65 67 КК України, а у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Даний висновок суду також узгоджується і з правовими позиціями Конституційного Суду України про те, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину, дані по особу ОСОБА_8 , та призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги потерпілого про наявність підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання, колегія вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.
Виходячи з наведеного, підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого та скасування або зміни вироку суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вбачає.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінального процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 - залишити без задоволення.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 липня 2017 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4