Справа № 442/6175/18
Провадження № 1-кп/442/431/2018
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі матеріали кримінального провадження внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001689 від 18.08.2017 року, відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Трускавця, Львівської області, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично проживає: АДРЕСА_2 , згідно ст. 89 КК України не судимого,

- у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 187, ч.2 ст. 187 КК України,

з участю прокурорів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5

потерпілих - ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

захисника обвинуваченого-адвоката ОСОБА_9

в с т а н о в и в :
Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що 17.08.2017 о 07 год. 07 хв., перебуваючи в м. Дрогобичі на вул. Я. Осмомисла біля кафедрального собору «Свята Трійця», діючи з корисливих мотивів, маючи прямий умисел на заволодіння чужим майном, з метою незаконного збагачення, здійснив напад на ОСОБА_6 , під час якого наніс їй декілька ударів руками по голові та корпусу тіла, від яких ОСОБА_6 впала на землю, отримавши тілесні ушкодження у вигляді садна зовнішньої поверхні лівого ліктьового суглобу, закритого перелому лівого ліктьового паростку, які по ступеню тяжкості відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я, після чого, шляхом ривка, відкрито заволодів її золотим ланцюжком 585 проби, вагою 12 грам, чим спричинив матеріальну шкоду на суму 12 000 гривень.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст. 187 КК України.

В підтвердження вини ОСОБА_8 сторона обвинувачення наводить такі докази.

Показання потерпілої ОСОБА_6 , яка в судовому засіданні повідомила, що 17.08.2018 року близько 07.00 год. ранку йшла на роботу і біля церкви «Святої Трійці» на неї напав невідомий їй хлопець, лиця його вона не бачила, вона перехрестилася біля церкви, він йшов позаду неї і теж перехрестився і почула як її хтось шарпнув за шию та запекло її, вона обернулася до нього і сказала, що ти хочеш і пішла до автобуса, щоб встигнути на роботу, але він знову вчинив напад на неї, вона відбивалася і впала разом із ним на землю. Впала на руку і почула хруст у суглобі. Коли лежала на землі невідомий їй хлопець хотів зірвати з неї золотий ланцюжок, але вона вчепилася у медальйон, який лишився в неї в руці, а ланцюжок він зірвав за третій раз і втік з ним. Того хлопця вона не може впізнати, так як він був у капюшоні, а її голова постійно була нахилено в низ до землі, однією рукою трималася об землю, а другою тримала медальйон. Відразу ж поїхала в міську поліклініку де їй зробили рентген та наклали гіпс, а на другий день мали покласти на стаціонарне відділення, так як треба було робити операцію, але у зв`язку із тим, що завідуючий ОСОБА_10 йшов у відпустку, а вона іншим лікарям не довіряла, то поїхала у військовий госпіталь м. Львова і там їй зробили операцію.

Окрім того вказала, що сумнівається, що хлопчина який на неї напав є обвинувачений ОСОБА_11 , так як бачила тільки чорні вузькі очі, взагалі думає, що то був якийсь циган, лице було смугле та не брите, яке зовсім не подібне на обвинуваченого. В поліції при пред`явленні їй фото для впізнання, вона теж сумнівалася, що це був обвинувачений ОСОБА_11 . Якщо суд прийде до переконання, що це той хлопець, який на неї напав, то щодо міри покарання вважає, треба врахувати його молодий вік та слід карати не суворо. Цивільний позов вона подала, але так як в неї є сумніви, що це вчинив обвинувачений, тому щодо його вирішення покладається на думку суду.

Також обвинувачення покликається на :

- диск із відеозаписом біля собору «Свята трійця» та заява від пороха парафії ОСОБА_12 про добровільну згоду на доручення даного відеозапису та з протоколу огляду предметів від 18.07.2017 року, з яких вбачається, що на потерпілу ОСОБА_6 в м. Дрогобичі на вул. Я. Осмомисла біля кафедрального собору «Свята Трійця», напала невідома особа чоловічої статі, одітий в куртку з капюшоном, голови та лиця на відео якого не видно, а ідентифікувати не можливо, щоб ствердно вказати, що це був обвинувачений ОСОБА_3 та намагається правою рукою зірвати з ОСОБА_6 золотий ланцюжок, однак остання чинить опір, а тому невідомий чоловік наніс їй декілька ударів руками по корпусу, від яких ОСОБА_6 впала, після чого зірвав золотий ланцюжок та побіг в зворотному напрямку (а.с. 45, 47-49);

- постанову про визнання предмета як речового доказу та передачу його на зберігання від 18.08.2017 року, визнано речовим доказом CD-R диск з вищезгаданим відеозаписом (а.с.50);

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.11.2017 в якому вбачається, що потерпіла ОСОБА_6 впізнала за знімками фотографій обвинуваченого ОСОБА_3 (а.с 51-53);

- протокол проведення слідчого експерименту та фототаблицею до нього від 14.11.2017 року де потерпіла відтворила ті обставини, які з нею сталися 17.08.2017 року о 07 год. ранку (а.с. 54-62);

- Висновком експерта № 618 від 23.11.2017 та за №251 від 14.06.2018 з яких вбачається, що потерпіла ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження у вигляді садна зовнішньої поверхні лівого ліктьового суглобу, закритого перелому лівого ліктьового паростку, які по ступеню тяжкості відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я. (а.с.63, 101-102).

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 у вчиненні ним кримінального правопорушення вину не визнав, та відмовився давати суду пояснення.

Згідно із ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.

У відповідності зі ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Відповідно до ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Європейський суд з прав людини у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» вказував, що рівень певності, якого має досягати суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. Лише таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченого, що є ключовими поняттями для демократичної концепції кримінального судового розгляду.

Отже, обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний із злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.

Таким чином, правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого виступає гарантією не тільки для обвинуваченого воно служить також гарантією досягнення мети правосуддя. Завдяки даному правилу досягається об`єктивна істина, так як обвинувачення ґрунтується тільки на безсумнівних доказах і безспірних фактах.

Згідно з ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Про це також йдеться у справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» від 06.12.1988 року (п.146), де Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

Жодного свідка немає допитаного в судовому засіданні, а також потерпіла ОСОБА_6 не вказала, що їй достеменно відомо, що саме ОСОБА_3 вчиняв будь-які протиправні дії щодо неї чи її майна.

Суд вважає такі покази потерпілої правдивими, оскільки вона не зацікавлена у наданні суду неправдивої інформації.

Відтак, аналіз доказів сторони обвинувачення слід зосередити на речових і письмових доказах.

Однак, вище перераховані письмові докази у справі, на які сторона обвинувачення посилається, як на докази доведеності вини ОСОБА_3 у скоєнні інкримінованих йому злочинів, безпосередньо не вказують на скоєння злочинів саме ОСОБА_3 .. Не доводить вину обвинуваченого ні камера спостереження біля собору «Святої трійці» де чітко вказано, що невідомий чоловік наніс ОСОБА_6 декілька ударів руками по корпусу, від яких ОСОБА_6 впала, після чого зірвав золотий ланцюжок та побіг в зворотному напрямку. А такий доказ як протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.11.2017 в якому вбачається, що потерпіла ОСОБА_6 впізнала за знімками фотографій обвинуваченого ОСОБА_3 спростовується самою потерпілою, яка в судовому засіданні чітко вказала, що сумнівається, що хлопчина який на неї напав є обвинувачений ОСОБА_11 , так як бачила тільки чорні вузькі очі, взагалі думає, що то був якийсь циган, лице було смугле та не брите, яке зовсім не подібне на обвинуваченого. В поліції при пред`явленні їй фото для впізнання, вона теж сумнівалася, що це був обвинувачений ОСОБА_11 .

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно з положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, конституційними принципами закладеними у ст. 62 Конституції України та загальних засадах кримінального провадження визначених ст.7 КПК України гарантовано, що кожна людина має право на справедливий розгляд справи, не може бути піддана кримінальному покаранню поки не буде визнана винною в законному порядку; обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах чи припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановлюється лише за умови, якщо під час судового розгляду вина підсудного у скоєні конкретного злочину повністю доведена належними, допустими доказами, які безпосередньо досліджені у судовому засіданні із застосуванням принципу змагальності сторін у поданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності з вимогами п. 23 Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» із змінами та доповненнями, в основу вироку можуть бути покладені тільки достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. Обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого.

Отже, з урахуванням викладеного вище, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження в ході судового розгляду, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до обґрунтованого висновку, що пред`явлене ОСОБА_3 обвинувачення за ч.1 ст. 187 КК України, не знайшло свого підтвердження, оскільки достатніх та допустимих доказів на доведення його участі у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення органом досудового розслідування не здобуто, стороною обвинувачення не надано, судом не виявлено. Всі докази, надані стороною обвинувачення в підтвердження вини ОСОБА_3 під час огляду та оцінки визнані судом такими, що не можуть бути покладені в основу обвинувачення.

В такому разі суд вважає необхідним в силу презумпції невинуватості, закріпленого у ст. 62 Конституції України виправдати ОСОБА_3 за ч.1 ст. 187 КК України за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення.

Крім цього, судом визнано доведеним, що 19.08.2017 о 06 год. 58 хв. ОСОБА_3 , перебуваючи в м. Дрогобичі на вул. Л. Українки, 102, діючи з корисливих мотивів, маючи прямий умисел на відкрите заволодіння чужим майном, з метою незаконного збагачення, напав на ОСОБА_7 , завдавши їй ударів, небезпечних для життя та здоров`я в момент заподіяння, а саме, кулаками по голові ззаду в ділянку потилиці та праву частину нижньої щелепи, після чого потерпіла відштовхнула нападника від себе та намагалась втекти. Однак, ОСОБА_3 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на відкрите заволодіння чужим майном, вдруге накинувся на ОСОБА_7 , завдаючи їй удари кулаками по тілу та переслідуючи її, після чого шляхом ривка заволодів її золотим кулоном 585 проби, вагою 5,18 грам, чим спричинив останній матеріальну шкоду на загальну суму 5180 гривень.

Таким чином, ОСОБА_3 , вчинив своїми умисними і протиправними діями, що виразились у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.187 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 у вчиненні ним кримінального правопорушення вину не визнав, та відмовився давати суду пояснення.

Окрім того, що ОСОБА_3 свою вину не визнав, його вина у вчинені кримінального правопорушення підтверджується і іншими доказами, зібраними по справі, а саме:
Показами потерпілої ОСОБА_7 , яка в судовому засіданні пояснила, що 19.08.2018 року було свято «Спаса» і домовилася із сестрою піти до церкви. Вийшла із дому о 07 год.15 хв. ранку і чекала біля будинку по вул. Лесі Українки свою сестру. В руках тримала ключі від будинку, а телефон поклала під паху руки. Бачить, що збоку йде хлопець і обходить її, тоді почула удар по голові два рази, обернулася і получила удар по лиці, почала кричати і відштовхнула його, він впав. Лице прикривав, а на голові був капюшон. Думала, що при падінні він собі щось зробив, але він встав і знову вчинив напад на неї, вона так кричала, що аж захрипла, була вся знервована. На її крик вибіг сусід, почав питати, що сталося. Той хлопець хотів зірвати з неї ланцюжок, але вона в нього вчепилася і він вирвав в неї тільки кулон і втік. Потім знервована пішла до церкви, а після церкви пішла в поліцію написала заяву. В поліції слідчий їй сказав, що це можливо ОСОБА_13 , однак коли побачила в поліції на стенді фото осіб, які перебувають у розшуку серед яких було фото ОСОБА_13 то відразу ж сказала слідчому, що це не ОСОБА_13 . Додаткових показів в неї не брали, але сказали, якщо їм стане щось відомо, то її повідомлять. Через деякий час викликали її в поліцію і надали фото для впізнання, де серед чотирьох осіб вона впізнала обвинуваченого ОСОБА_14 і зараз в судовому засіданні теж його впізнає. Цивільний позов не заявляла. Щодо міри покарання покладається на думку суду.

Показами свідка ОСОБА_15 , який в судовому засіданні пояснив, що в неділю, якого не пам`ятає числа зранку збирався до церкви і почув крик на вулиці, вибіг і побачив, що хлопець вчепився жінки і шарпав її. Він вибіг на вулицю в одних шкарпетках і не зміг його наздогнати, коли підбіг до даної жінки то побачив, що вона була в схвильованому стані, її телефон лежав на землі. Даного хлопця бачив з далека і обвинувачений схожий на нього. Він був невеликого зросту, меншим за потерпілу. У слідчого на впізнанні по фотографіях він вказав на ОСОБА_13 , але на даний час впевнений на 98 відсотків, що це був обвинувачений ОСОБА_11 . Згідно протоколу пред`явлення для впізнання, впізнав обвинуваченого ОСОБА_11 .

Крім наведеного, вина стверджується матеріалами справи, дослідженими та перевіреними в судовому засіданні, а саме:

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.11.2017 в якому вбачається, що потерпіла ОСОБА_7 впізнала за знімками фотографій обвинуваченого ОСОБА_3 (а.с 74-76);

- протокол проведення слідчого експерименту та фототаблицею до нього від 14.11.2017 року де потерпіла відтворила ті обставини, які з нею сталися 19.08.2017 року о 07 год. ранку і дані покази є аналогічними показам в судовому засіданні (а.с. 67-73);

Дослідивши всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що всі вищенаведені докази винності ОСОБА_3 своїй сукупності є логічними і послідовними та відтворюють реальні події, що мали місце.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненому ним діянні доведена повністю, що стверджується показаннями потерпілої та показаннями свідка, протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, де потерпіла впізнала за знімками фотографій обвинуваченого ОСОБА_3 , також ствердила в судовому засіданні, що вона впевнена на 100 відсотків, що це був ОСОБА_3 , так як чинила йому опір та бачила його обличчя. Те що напад на потерпілу вчинив саме ОСОБА_3 підтверджується показами свідка ОСОБА_15 , який впевнений на 98 відсотків, що це був обвинувачений ОСОБА_11 . В протоколі слідчого експерименту та фото таблиці до нього, потерпіла послідовно та достовірно відтворила усі події які сталися з нею 19.08.2018, щодо кримінального правопорушення вчиненого ОСОБА_3 , які не викликають у суду сумнівів у своїй об`єктивності.

За наявності наведених доказів, дії обвинуваченого ОСОБА_3 стороною кримінального провадження з боку обвинувачення кваліфіковано за ч. 2 ст. 187 КК України як вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений особою, яка раніше вчинила розбій.

Зазначена кваліфікація зроблена виходячи з того, що орган досудового слідства підозрював ОСОБА_3 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яке передувало епізоду із потерпілою ОСОБА_7 та стосувалося потерпілої ОСОБА_6 , яке сталося 17.08.2018 року та не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду.

Таким чином будь-яких даних, які були б підставою визнавати дії ОСОБА_3 такими, що за своїми ознаками утворюють склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 187 КК України, судом не встановлено.

Згідно ч. 3 ст. 337 цього Кодексу з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Ураховуючи наведене та оцінивши сукупність доказів у їх взаємозв`язку, суд дійшов до висновку про відсутність в діях ОСОБА_3 кваліфікуючої ознаки, передбаченої ч. 2 ст.187 КК України, а саме нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений особою, яка раніше вчинила розбій. Таким чином, суд вважає за необхідне перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_3 з ч. 2 ст.187 КК України на ч.1 ст.187 КК України, тобто кваліфікувати дії останнього як вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій).

При цьому не заслуговують на увагу й посилання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 на те, що відносно ОСОБА_3 слід ухвалити виправдувальний вирок за ч. 1 ст.187, ч.2 ст. 187 КК України, оскільки протоколи пред`явлення до впізнання за фотознімками слід визнати не допустимим доказом, так як впізнання за фотознімками може провадитися тільки за необхідності, а саме тоді коли це не можливо зробити в присутності підозрюваної особи у вчиненні кримінального правопорушення, а його підзахисний не перебував у розшуку і не переховувався від слідства. Те що під час даної слідчої дії були відсутні поняті та одним із понятих був колишній працівник поліції. Не знайшло свого підтвердження в ході судового слідства та спростовані позами, як потерпілої так і свідка.

Також такі твердження захисника спростовуються і чинним законодавством, а саме ч.6 ст. 228 КПК України, де чітко говориться, що за необхідності впізнання може проводитися за фотознімками, матеріалами відеозапису з додержанням вимог, зазначених у частинах першій і другій статті. Проведення впізнання за фотознімками, матеріалами відеозапису виключає можливість у подальшому пред`явленні особи для впізнання.

На переконання суду, протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.11.2017 здійснений у відповідності до вимог чинного КПК України.

Таким чином, детальний аналіз наявних у справі доказів дозволяє суду зробити висновок про те, що вина ОСОБА_3 повністю підтверджена дослідженими судом доказами.

Доведеність вини і кваліфікація дій обвинуваченого в суду не викликає сумнівів, оскільки ОСОБА_3 вчинив своїми умисними і протиправними діями напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.187 КК України.

Суд приходить до висновку, що формування матеріалів справи відносно обвинуваченого ОСОБА_3 відбулося в порядку передбаченому КПК України, усі слідчі дії, проведені у відповідності до положень КПК України та зміст таких є однозначним, а наведені вище докази винності обвинуваченого у своїй сукупності є логічними і послідовними та відтворюють реальні події, що мали місце між ним та потерпілою. Подані письмові докази стороною обвинувачення, на думку суду, є належними, допустимими та достовірними.

Таким чином, порушень КПК України, які б вплинули на правильність висновків суду на підставі безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, на думку суду, не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому, суду слід суворо дотримуватись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання засудженого має на меті його виправлення, перевиховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання, суспільну небезпеку скоєного ним злочину, а також його особистість, умови життя, виховання та здоров`я і загального розвитку, сімейні проблеми та матеріальний стан.

Разом з тим, згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 (з наступними змінами), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 12 КК України вчинений ОСОБА_3 злочин, передбачений ч. 1 ст. 187 КК України, належить до злочинів тяжких.

При обранні виду і розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме вчинив тяжкий злочин, особу винного, який згідно ст.. 89 КК України вважається таким, що раніше не судимий, Згідно Висновку комісії експертів-психіатрів ОСОБА_3 , хронічним захворюванням, недоумством, тимчасовим чи іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, виявляв органічний розлад особистості та поведінки внаслідок ураження головного мозку змішаного ґенезу (черепно-могкова травма, наркотична залежність, численні наркози під час оперативних втручань) з помірно вираженим психоорганічним синдромом. Наявні порушення і інтелектуально-мнестичній та емоційно-вольовій сфері мали значний вплив на прийняття ними рішень, усвідомлення власного місця і ролі в цій ситуації, передбачення наслідків своїх дій та здатність регулювати свою поведінку. Тому під час інкримінованих йому дій не повною мірою міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. Страждає на наркозалежність, як один з елементів психічного розладу. Рекомендовано пройти відповідне лікування, обставини вчинення кримінального правопорушення та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_3 згідно ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Сама по собі тяжкість інкримінованого злочину, при відсутності інших об`єктивних та суб`єктивних обставин, які в сукупності не створюють обґрунтованої впевненості судді в обов`язковій ізоляції підсудного від суспільства, необхідності обрання обвинуваченому більш тяжкого виду покарання, не може свідчити за його беззастережним обранням, оскільки покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Враховуючи тяжкість злочину, особу винного, його молодий вік 23 роки, те що під час інкримінованих йому дій не повною мірою міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, має постійне місце проживання, за яким зареєстрований, його не задовільний стан здоров`я, бажає пройти курс лікування від наркозалежності, а в умовах ізоляції від суспільства йому цього не вдасться зробити на належному рівні, потерпіла цивільного позову не заявляла, що свідчить про те, що матеріальних та моральних претензій не має, щодо міри покарання покладається на думку суду, за таких обставин, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_3 можливе без ізоляції від суспільства, а тому йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням ст. 75, п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню ним нових злочинів у майбутньому.

Іспитовий строк для обвинуваченого ОСОБА_3 буде втілювати в собі погрозу реального відбування призначеного покарання, якщо ОСОБА_3 не виконає умови випробування, і перспективу остаточного звільнення від відбування покарання і навіть пільгового погашення судимості, якщо умови випробування будуть виконані.

Він полягає в наданні ОСОБА_3 певного часу для того, щоб своєю законослухняністю і ставленням до виконання покладених на нього обов`язків довести своє виправлення без реального відбування покарання.

Важливе правове значення іспитового строку полягає і в тому, що несприятливі наслідки (реальне відбування призначеного покарання) можливі тільки за порушення умов випробування, вчинені в період проходження цього строку. Будь-які порушення, вчинені за його межами, до уваги не беруться. Значення іспитового строку полягає також у тому, що тільки протягом цього проміжку часу особа визнається судимою і за її поведінкою здійснюється контроль з боку органів виконання покарання. Має значення й те, що іспитовий строк дисциплінує засудженого, привчає його поважати закони, нагадує йому, що він не виправданий, а проходить випробування, від результату якого залежить його подальша доля - бути остаточно звільненим від відбування призначеного основного виду покарання або реально його відбувати.

Що стосується вирішення цивільного позову, суд виходить з наступного.

Згідно ч.3 ст. 129 КПК України, у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням на підставі ч.3 ст. 129 КПК України слід залишити без розгляду.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу слід залишити не змінним, як цілодобовий домашній арешт.

Судових витрат та речових доказів немає.

Керуючись ст. ст. 370, 371, 373, 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
ОСОБА_3 визнати не винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, і виправдати у зв`язку із відсутністю в його діях складу злочину.

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_3 :

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Іспитовий строк засудженому ОСОБА_3 рахувати з дати проголошення вироку.

Запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, слід залишити в силі до вступу вироку в законну силу.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням на підставі ч.3 ст. 129 КПК України слід залишити без розгляду.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті.

Головуючий суддя ОСОБА_1