ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/315/19 Справа № 192/38/16-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000386 за апеляційними скаргами прокурора Солонянського відділу Дніпровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2018 року, щодо:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Садове Софіївського району Дніпропетровської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Малинове Солонянського району Дніпропетровської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимий,
обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,
За участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_11 ,
обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_8 , -
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна.
ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна.
Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12.10.2018 року виправлено описку в резолютивній частині вироку та доповнено її наступним абзацом: Вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2016 року, яким ОСОБА_10 засуджений до позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки виконувати самостійно.
Згідно з вироком суду, обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, за таких обставин.
ОСОБА_9 , за попередньою змовою разом зі своїм знайомим ОСОБА_10 , 10 червня 2015 року приблизно о 00 годин 30 хвилин шляхом вільного доступу зайшов на огороджену парканом територію подвір`я по АДРЕСА_4 , де керуючись спільним злочинним умислом, спрямованим на незаконне заволодіння транспортним засобом з проникненням в інше сховище, з корисливих мотивів, з метою особистої наживи залишився біля входу на подвір`я та став відволікати собаку, в той час як ОСОБА_10 повторно таємно незаконно заволодів без вмикання двигуна транспортним засобом - мопедом марки «Лідер», шляхом викочування з території подвір`я, що належить ОСОБА_12 , вартістю 5 000 гривень 00 копійок, після чого з викраденим з місця скоєння злочину зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Умисні дії ОСОБА_9 кваліфікуються за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у інше сховище.
ОСОБА_10 , вчинивши попередньо 07 та 08 червня 2015 року злочини, кваліфіковані за ч.1 та ч. 2 ст. 185 КК України відповідно, за вчинення яких останній був засуджений вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2016 року до позбавлення волі на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, повторно за попередньою змовою разом зі своїм знайомим ОСОБА_9 10 червня 2015 року приблизно о 00 годин 30 хвилин шляхом вільного доступу зайшов на огороджену парканом територію подвір`я по АДРЕСА_4 , де керуючись спільним злочинним умислом, спрямованим на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом з проникненням в інше сховище, з корисливих мотивів, з метою особистої наживи таємно незаконно заволодів без вмикання двигуна транспортним засобом - мопедом марки «Лідер», шляхом викочування з території подвір`я, що належить ОСОБА_12 , вартістю 5 000 гривень 00 копійок, після чого з викраденим з місця скоєння злочину зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Умисні дії ОСОБА_10 кваліфікуються за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у інше сховище, вчинене повторно.
Своїми спільними діями ОСОБА_9 та ОСОБА_10 завдали потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 5 000 гривень 00 копійок.

В апеляціях на вирок:
- прокурор Солонянського відділу Дніпровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 289 КК України покарання у виді 6 років без конфіскації майна; ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 289 КК України покарання у виді 6 років без конфіскації майна.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги прокурор зазначає, що обвинувачений ОСОБА_10 скоїв тяжкий злочин повторно, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у інше сховище, за місцем проживання характеризується посередньо, не працевлаштований, обставини, які пом`якшують покарання відсутні, тому сторона обвинувачення вважає за необхідне призначити ОСОБА_10 покарання виключно у виді 6 років позбавлення волі без конфіскації майна.
Також зазначає, що ОСОБА_9 скоїв тяжкий злочин, за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у інше сховище, обставини, які пом`якшують покарання відсутні, тому сторона обвинувачення вважає за необхідне призначити ОСОБА_9 покарання виключно у виді 6 років позбавлення волі без конфіскації майна.

- захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , подав апеляційну скаргу, в якій просить постановити ухвалу, якою вирок суду в частині визнання винним ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України скасувати та закрити кримінальне провадження відносно нього за відсутністю в діях складу кримінального правопорушення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції було істотно порушено вимоги кримінального процесуального законодавства України, що перешкодило суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.
Вказує, що суд першої інстанції свої висновки щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_9 обґрунтував довідкою щодо вартості викраденого мопеду, яка на червень 2015 року становила 5000 грн., яку видано фізичною особою підприємцем та яку сторона захисту вважає неналежним доказом у даному кримінальному провадженні в силу ст. 85 КПК України, оскільки вартість викраденого майна може бути підтверджена лише висновком експерта.
Крім того вказує, що висновки суду щодо вчинення саме незаконного заволодіння транспортним засобом мопедом марки Лідер не підтверджується дослідженими судом першої інстанції доказами. З формулювання обвинувачення, визнаного судом першої інстанції доведеним відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , не вбачається здійснення ним жодних дій по підготовці або вчиненню кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, тобто сам суд першої інстанції не встановив жодних дій обвинуваченого ОСОБА_9 , які б могли розцінюватися як такі, що становили склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.
Також зазначає, що ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду потерпілим так і не були надані належні та допустимі докази, які підтверджують право власності потерпілого ОСОБА_12 , що останній дійсно є власником транспортного засобу мопеда марки Лідер.
Потерпілий ОСОБА_12 в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, надав до суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи без його участі (т. 2, а.кп. 216), у зв`язку з чим, з урахуванням думки учасників кримінального провадження, колегія суддів вважає за можливе розглянути подані апеляційні скарги за відсутності потерпілого, відповідно до вимог ст. 405 КПК.
При апеляційному розгляді обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та їх захисник ОСОБА_8 , підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
Прокурор ОСОБА_11 при апеляційному розгляді не підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, просила залишити вирок суду без змін.
В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.
Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до таких висновків.
Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, тобто в незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у інше сховище, за викладених у вироку обставинах, ґрунтуються на зібраних в провадженні та досліджених в судовому засіданні доказах.
Суд належним чином дослідив наявні докази у провадженні, у їх сукупності, з точки зору достатності, достовірності, належності та допустимості, дав їм належну оцінку.
Докази, покладені судом першої інстанції в основу обвинувачення, узгоджуються між собою, не містять суттєвих суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достовірності, виключають сумніви у вчинені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 інкримінованого їм кримінального правопорушення.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинувачених та на кваліфікацію їх дій, колегією суддів не встановлено.
Так, вина обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, повністю підтверджується дослідженими в ході судового розгляду показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_10 , який пояснив суду першої інстанції, що коли він разом з ОСОБА_9 проходили повз одного з житлових будинків, то побачив автомобіль марки ВАЗ червоного кольору і подумав, що то автомобіль його знайомого, а тому він вільно зайшов на подвір`я, постукав у вікно, проте ніхто не відчинив двері, і оскільки ОСОБА_10 вважав, що там проживає його знайомий, він вирішив взяти його мопед для того, що б відвезти свій мопед, після чого він увімкнув мотор мопеда ключем, викотив його за калітку та завів, при цьому обвинувачений ОСОБА_10 зазначив, що не був впевнений, що це був будинок його знайомого, оскільки перебував в цей момент в стані алкогольного сп`яніння; показами потерпілого ОСОБА_12 , який в суді першої інстанції пояснив, що у червні 2015 року на його подвір`ї знаходився мопед марки Лідер чорного кольору, який стояв в глибині двору та в ніч, коли була вчинена крадіжка, він був вдома та спав, а в дворі була маленька собака, яка тієї ночі не гавкала, оскільки її ймовірно хтось відволікав. Хто саме викрав мопед, потерпілому не відомо, проте до нього через шість місяців після крадіжки приходив обвинувачений ОСОБА_9 , який хотів відшкодувати вартість мопеда, але вони не домовились по сумі.
Крім зазначених показань обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_12 , вина обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які були надані ними в суді першої інстанції, зокрема свідок ОСОБА_13 показав суду, що під час сумісного вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_10 , сам обвинувачений ОСОБА_10 розповідав свідку про те, як він разом з другом ОСОБА_15 здійснили крадіжку мопеда по вул. Радянській в смт. Солоне, Солонянського району, Дніпропетровської області, після чого ОСОБА_13 ввечері приходив до ОСОБА_16 , який товаришує з ОСОБА_10 та у нього в дворі бачив мопед чорного кольору, який за описом схожий на той, про який розповідав ОСОБА_10 і тоді свідок ОСОБА_13 зрозумів, що це і є той самий мопед, про який розповідав ОСОБА_10 та який він викрав разом зі своїм другом. Свідок ОСОБА_14 в суді першої інстанції показав, що влітку 2015 року він зайшов до ОСОБА_16 і останній йому розповів, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 в смт. Солоне викрали мопед, і сам свідок того ж дня бачив мопед чорного кольору в дворі ОСОБА_17 .
Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 в суді першої інстанції пояснили, що останні були присутні під час проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_10 , на якому ОСОБА_10 надав пояснення про те, що ОСОБА_9 під час вчинення злочину відволікав собаку, що б остання не гавкала та не привертала увагу господаря, а ОСОБА_10 в цей час викотив мопед з двору. При цьому, свідки зазначали, що до ОСОБА_10 заходи впливу ніким не застосовувались і він не робив будь-яких зауважень у протоколі.
Свідок ОСОБА_20 в суді першої інстанції показав, що він був присутнім під час проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_9 , на якому останній показував де саме на території подвір`я знаходився мопед, при цьому свідок підтвердив, що до ОСОБА_9 заходи впливу ніким також не застосовувались.
Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілий чи свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинувачених у зазначеному кримінальному правопорушенні, а також не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів.
Крім того, вина обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 підтверджується й наявними в матеріалах провадження письмовими доказами, зокрема:
- протоколом проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_9 від 31 грудня 2015 року та фото таблицею до нього, згідно якого ОСОБА_9 10 червня 2015 року приблизно о 00 год. 30 хв. разом зі своїм знайомим ОСОБА_10 проходили по вул. Радянській в смт. Солоне, та ОСОБА_10 шляхом вільного доступу зайшов у двір одного з домоволодінь, а ОСОБА_9 в цей час залишився чекати його біля паркану та через деякий час ОСОБА_10 викотив з двору мопед темного кольору і вони сіли на нього та поїхали в с. Єлізарове;
- протоколом проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_10 від 31 грудня 2015 року та фото таблицею до нього, відповідно до якого ОСОБА_10 10 червня 2015 року приблизно о 00 год. 30 хв. разом зі своїм знайомим ОСОБА_9 проходили по вул. Радянській в смт. Солоне та побачили у дворі будинку АДРЕСА_4 і у них раптово виник умисел на його заволодіння, після чого зайшов на територію подвір`я, а ОСОБА_9 залишився біля воріт відволікати собаку та слідкувати за обстановкою навколо, після чого через деякий час ОСОБА_10 викотив з двору мопед темного кольору і вони сіли на нього і поїхали в с. Єлізарове;
- протоколом огляду від 10 червня 2015 року, відповідно до якого будь-яких слідів злому хвіртки до території подвір`я будинку АДРЕСА_4 виявлено не було;
- довідкою щодо вартості викраденого мопеду, яка станом на червень 2015 року становить 5000 гривень та заявою потерпілого від 06 жовтня 2015 року щодо згоди з сумою матеріальних збитків в розмірі 5000 грн.
Надаючи оцінку цим доказам у своїй сукупності, колегія суддів не сумнівається у їх належності та допустимості, вважає такі докази достатніми для доведеності вини обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, та не убачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про визнання недопустимим, як доказу, показань свідка ОСОБА_21 , оскільки її показання фактично не узгоджуються з матеріалами справи.
Доводи захисника ОСОБА_8 про те, що довідка про вартість викраденого мопеду, яка на червень 2015 року становила 5000 грн. і видана фізичною особою підприємцем є неналежним доказом, оскільки суд першої інстанції мав призначити експертизу для визначення вартості викраденого мопеду, не відповідають положенням п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК, та є його власним тлумаченням цього закону. При цьому захисник не звертає увагу на положення ч. 1 ст. 242 КПК, за якими фактичними підставами, які обумовлюють обов`язок проведення експертизи (в тому числі й експертизи для визначення розміру матеріальних збитків), є необхідність спеціальних знань для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Таким чином, ці положення закону встановлюють обов`язок слідчого або прокурора звернутися із клопотанням до слідчого судді про призначення експертизи у випадку необхідності визначення розміру матеріальних збитків, якщо вартість викраденого майна неможливо визначити за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину. У випадку ж встановлення вартості викраденого майна за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розміру відшкодування завданих злочином збитків за відповідними цінами на час вирішення справи в суді, призначення експертизи не є обов`язковим.
Отже, лише за відсутності зазначених цін на викрадене майно його вартість може бути визначено шляхом проведення відповідної експертизи. Таке ж роз`яснення міститься у постанові Пленуму Верховного Суду України № 10 від 6 листопада 2009 Про судову практику у справах про злочини проти власності. До того ж у судовому засіданні вартість викраденого ніким не оспорювалась, в тому числі ні обвинуваченими, а ні захисником.
Щодо посилання захисника ОСОБА_8 на те, що судом першої інстанції не встановлено жодних дій обвинуваченого ОСОБА_22 , які б могли розцінюватися як такі, що становили склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, колегія суддів вважає їх неспроможними та такими, що не узгоджуються з матеріалами провадження, оскільки як встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, дії обвинувачених, які були спрямовані на незаконне заволодіння транспортним засобом мали спільний характер та єдиний умисел, оскільки, не зважаючи на виниклий спільний умисел у обох обвинувачених, до початку вилучення транспортного засобу з подвір`я потерпілого, дії ОСОБА_9 щодо відволікання собаки, яка в ніч вчинення кримінального правопорушення не гавкала, що підтвердив потерпілий ОСОБА_12 , свідчить про її відволікання, а також щодо спостерігання навколишньої обстановки під час того, як ОСОБА_10 потрапив на територію подвір`я, викотив мопед без приведення його двигуна в дію, охоплені єдиним умислом і перелічені дії ОСОБА_9 перетворили можливість дій ОСОБА_10 на дійсність та носили причинний зв`язок, а тому такі дії обох обвинувачених мають ознаки спільності у вчинені злочину.
Посилання захисника ОСОБА_8 на те, що потерпілим ОСОБА_12 не надано доказів на підтвердження того, що він є власником мопеду марки Лідер, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки ОСОБА_12 визнаний у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку потерпілим у вказаному кримінальному провадженні. Факт того, що викрадений обвинуваченими ОСОБА_10 та ОСОБА_9 мопед марки Лідер належить саме потерпілому, не заперечувався учасниками кримінального провадження у суді першої інстанції та підтверджується показами самих обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які показали, що ОСОБА_10 викотив мопед з території подвір`я по АДРЕСА_4 , де мешкає потерпілий ОСОБА_12 . Крім того, колегія суддів звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_9 самостійно звертався до потерпілого ОСОБА_12 з метою врегулювання конфлікту з приводу незаконного заволодіння мопедом, що також спростовує зазначені доводи захисника ОСОБА_8 .
Щодо посилання захисника ОСОБА_8 про те, що органом досудового розслідування не було встановлено місце знаходження викраденого мопеда, що ставить під сумнів висновки суду першої інстанції щодо незаконного заволодіння траспортним засобом, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки вказані обставини не свідчать про непричетність обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 до скоєного, за наявності інших, вищенаведених доказів, які безумовно викривають їх в інкримінованому кримінальному правопорушенні.
Перевіряючи доводи прокурора щодо невідповідності призначеного обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок м`якості та особам обвинувачених, колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, суд при призначенні покарання ОСОБА_10 , врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який не працевлаштований, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченому, та призначив покарання в межах санкції частини статті Особливої частини Кримінального кодексу України за ч. 2 ст. 289 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі без призначення додаткового покарання у виді конфіскації всього належного йому майна. Крім того, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_10 враховано, що згідно вироку Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2016 року останньому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, за вчинення кримінальних правопорушень 07 червня 2015 року та 08 червня 2015 року, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для призначення покарання за правилами ст.ст. 70, 71 КК України, оскільки вказаний вирок підлягає самостійному виконанню.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем мешкання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченому та призначив покарання в межах санкції частини статті Особливої частини Кримінального кодексу України за ч. 2 ст. 289 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі без призначення додаткового покарання у виді конфіскації всього належного йому майна.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні саме таких покарань дотримався вимог кримінального закону. Будь - яких підстав для призначення більш суворих покарань з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає, та підстав вважати такі покарання несправедливими унаслідок м`якості, немає. Колегія суддів з правильністю висновків суду першої інстанції погоджується та, з урахуванням вищенаведених обставин, вважає призначені покарання законними, справедливими та достатніми для виправлення обвинувачених і попередження нових злочинів. При цьому, доводи апеляційної скарги прокурора вказаних висновків суду не спростовують, оскільки обставини, на які посилається прокурор, були відомі суду першої інстанції та достатньою мірою враховані при призначенні покарання обвинуваченим, та, на думку колегії суддів, у сукупності не свідчать про необхідність призначення іншого розміру покарання.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при досудовому розслідуванні кримінального провадження та під час його розгляду в суді першої інстанції не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора Солонянського відділу Дніпровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без задоволення.
Вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: