Ухвала

Іменем України
25 січня 2019 р.

м. Київ

Справа № 649/969/17
Провадження № 51- 264 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу першого заступника прокурора Херсонської області на вирок Великолепетиського районного суду Херсонської області від 8 серпня 2018 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:
вироком Великолепетиського районного суду Херсонської області від 8 серпня 2018 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку смт. Велика Лепетиха Великолепетиського району Херсонської області, громадянку України, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 не судиму,
засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки та покладанням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цим же вироком вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.
Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 у вступній та мотивувальних частинах вироку змінено. У вступній частині вироку вирішено вказати, що ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та мешкає по АДРЕСА_1 , є раніше судимою особою за вироком Великолепетиського районного суду Херсонської області від 15 травня 2017 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. У мотивувальній частині вироку у формулюванні обвинувачення за фактом крадіжки 18 жовтня 2017 року майна з будинку ОСОБА_5 вирішено вказати про вчинення нею злочину повторно. В решті цей вирок щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.

Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 9 жовтня 2017 року близько 13:00 год., знаходячись у спальній кімнаті будинку домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом вільного доступу, повторно, з серванту, що знаходився у цій кімнаті, таємно викрала бувший у використанні мобільний телефон «Samsung GT-S5610 (SEK)», вартістю 533 грн. 33 коп., та бувший у використанні планшет Nomi-C07008 SIGMA, вартістю 750 грн. 00 коп., власником яких є ОСОБА_6 , після чого покинула домоволодіння та розпорядилася вказаними мобільним телефоном і планшетом на власний розсуд, тим самим завдала потерпілій матеріальні збитки на загальну суму 1283 грн. 33 коп.
23 вересня 2017 року приблизно о 12.00 год., ОСОБА_4 , знаходячись за місцем мешкання ОСОБА_7 , у приміщенні квартири АДРЕСА_4 , упевнившись, що потерпіла не слідкує за її діями, шляхом вільного доступу, повторно, таємно викрала зі столу мобільний телефон «Nokia 1280», вартістю 222 грн. 17 коп., після чого розпорядилася викраденим майном на власний розсуд, в результаті чого заподіяла ОСОБА_7 матеріальну шкоду на вказану суму.
Також, 18 жовтня 2017 року близько 10:00 год. ОСОБА_4 , з корисливих спонукань, з метою таємного заволодіння чужим майном, діючи умисно, зайшла через вхідну хвіртку до домоволодіння ОСОБА_5 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , тим самим проникла до території даного домоволодіння, після чого відчинила незамкнуті вхідні двері до житлового будинку, розташованого на території вказаного вище домоволодіння та зайшовши до приміщення даного будинку, звідки таємно викрала бувший у використанні мобільний телефон марки «Nokia» моделі «6101», вартістю 365 гривень та нову 2-х конфоркову настільну електричну плиту марки «Леміра» моделі «ЭПТ 2» 2,0 кВт, вартістю 469,33 грн., після чого розпорядилась даним майном на власний розсуд, тим самим завдала потерпілій ОСОБА_5 матеріальні збитки на загальну суму 834,33 грн.
Крім того, вона же, 12 листопада 2017 року приблизно о 23.00 год., знаходячись на неогородженій території двору домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 за місцем мешкання ОСОБА_8 , шляхом вільного доступу, повторно, таємно викрала з зовнішньої сторони будівлі веранди житлового будинку супутникову антену у зборі «Sat Integral Model: Т-42 4x1 DiSEgC Switch Frequency Range: 950-2300 MHz S/N: 161031138» з трьома супутниковими конвертерами, належну ОСОБА_9 , яка перебувала у користуванні ОСОБА_8 , вартістю 933 грн. 33 коп., після чого розпорядилася викраденим майном на власний розсуд, в результаті чого заподіяла ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вказану суму.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати рішення апеляційного суду щодо ОСОБА_4 з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок м`якості, та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Так, прокурор зазначає, що апеляційний суд необґрунтовано застосував до засудженої ОСОБА_4 вимоги ст. 75 КК України, що потягло, на думку прокурора, призначення покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, не проаналізував усі доводи прокурора та не зазначив підстав, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, чим порушив вимоги ст. 419 КПК України. Прокурор вказує на те, що апеляційний суд, залишаючи вимоги апеляційної скарги без задоволення обмежився формальною вказівкою про відповідність призначеного покарання винній особі вимогам ст. 65 КК України. При цьому зазначає, що суд не врахував той факт, що ОСОБА_4 раніше вже притягувалася до кримінальної відповідальності за скоєння злочину проти власності, була засуджена вироком Великолепетиського районного суду Херсонської області від 15 травня 2017 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., однак належних висновків для себе не зробила, на шлях виправлення не стала, під час незнятої та непогашеної судимості повторно вчинила чотири епізоди умисних злочинів проти власності, передбачені ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК України, які відповідно до вимог ст. 12 КК України відносяться до категорії кримінальних правопорушень середньої тяжкості та тяжкого злочину, які засудженою скоєно відносно осіб похилого віку. Крім того, ОСОБА_4 за місцем проживання характеризується негативно, схильна до правопорушень громадського порядку, неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності, у тому числі за неналежне виконання батьківських прав. Також вказує, що у скоєному засуджена щиро не розкаялась, завдані потерпілим збитки відшкодовано лише у зв`язку з викриттям її злочинної діяльності. Викрадене майно було повернуто потерпілим під час досудового розслідування і претензій матеріального характеру до обвинуваченої вони не мають. Протиправну діяльність ОСОБА_4 було припинено лише за втручання працівників правоохоронних органів, тому, на думку прокурора, судом апеляційної інстанції необґрунтовано враховано, як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченої, її щире каяття, оскільки свою вину ОСОБА_4 визнала лише під тиском зібраних у справі доказів та викриттям її злочинної діяльності, а відтак не можна вважати, що вона щиро розкаялась у скоєному. При цьому відсутність тяжких наслідків від злочинних дій обвинуваченої, наявність на утриманні малолітніх дітей, не знижують ступінь суспільної небезпеки винної особи та вчинених нею діянь, а тому, як вважає прокурор, не можуть бути підставами для застосування до ОСОБА_4 вимог ст. 75 КК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК України, та кваліфікація її дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.
Прокурор порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Призначаючи ОСОБА_4 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував тяжкість злочинів за їх видом (категорією), які згідно зі ст. 12 КК України, є злочином середньої тяжкості та тяжким злочином, зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчинених діянь відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочинів, виходячи з конкретних обставин їх вчинення; обставини, що пом`якшують покарання, її щире каяття та утримання нею трьох неповнолітніх дітей; обставину, що обтяжує покарання, а саме, вчинення злочину щодо особи похилого віку; особу винної, яка за місцем проживання характеризується негативно. На підставі вищевикладеного, суд вказав, що ОСОБА_10 повинна нести покарання у вигляді позбавлення волі. Однак, враховуючи наявність на утриманні трьох малолітніх дітей та повне відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про можливість виправлення засудженої без відбування призначеного судом покарання та звільнення засудженої від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Крім того, доводи прокурора, які є аналогічними за доводами касаційної скарги, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Зазначені доводи апеляційний суд належним чином розглянув і вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши обґрунтування прийнятого рішення.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду, зазначивши, що покарання ОСОБА_4 призначено відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчинених злочинів, вищевказаних обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, даних про особу винної та конкретних обставин справи. Апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 вид та міру покарання, врахував також відсутність негативних наслідків у зв`язку з відшкодування матеріальної шкоди потерпілим на час розгляду провадження, те, що вона не оспорювала фактичні обставини кримінального провадження, у зв`язку з чим його розгляд відбувався у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, та наголосив на тому, що на утриманні ОСОБА_4 перебуває троє малолітніх дітей 2007, 2009, 2012 років народження. Також суд врахував думку потерпілих, які покладалися на розсуд суду, та не наполягали на призначенні обвинуваченій покарання, пов`язаного з реальним позбавлянням волі.

Врахувавши вищевказані конкретні обставини, дані про особу винної, які вказують на можливість виправлення та попередження вчинення ОСОБА_4 нових злочинів без реального відбування покарання в умовах контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням протягом визначеного іспитового строку, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що обвинувачена ОСОБА_4 не є суспільно небезпечною особою та про можливість її виправлення без ізоляції від суспільства зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Суд апеляційної інстанції вказав, що самі факти вчинення ОСОБА_4 чотирьох епізодів крадіжок майна, а також притягнення її до кримінальної відповідальності, на що посилається прокурор, не є безумовною підставою для призначення обвинуваченій реального покарання у виді позбавлення волі і жодним чином не свідчать про неможливість її виправлення без відбування реального покарання.

На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_4 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправним діянням, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Колегія суддів вважає, щозазначені у касаційній скарзі обставини, які на думку прокурора є підставою для застосування до засудженої реального відбування покарання, обґрунтовано не взято до уваги судом апеляційної інстанції. При цьому не порушено передбачених КК України загальних засад призначення покарання і тому суд касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування ухвали апеляційного суду в частині застосування щодо ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України, про що прокурор зазначає у своїй касаційній скарзі.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою першого заступника прокурора Херсонської області на вирок Великолепетиського районного суду Херсонської області від 8 серпня 2018 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3