Номер провадження: 11-сс/813/217/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 25.01.2019 року, якою залишена без задоволення скарга ОСОБА_8 на постанову заступника Генерального прокурора України від 21.07.2017 року про його видачу (екстрадицію) до Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого п. «а» ч. 3 ст. 158 КК РФ,-

ВСТАНОВИВ:
оскарженою ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 25.01.2019 року залишена без задоволення скарга ОСОБА_8 на постанову заступника Генерального прокурора України від 21.07.2017 року про його видачу (екстрадицію) до Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого п. «а» ч. 3 ст. 158 КК РФ.

Мотивуючи прийняте рішення слідчий суддя послався на те, що постанова заступника Генерального прокурора України про видачу була винесена 21.07.2017 року, а ОСОБА_8 звернувся до органів міграційної служби щодо розгляду питання про надання йому додаткового захисту в Україні тільки 07.08.2017 року, тобто фактично після отримання постанови про видачу, що не передбачає зупинку процедури видачі. Крім того, слідчий суддя в своїй ухвалі зазначив, що підтверджуючих документів про звернення ОСОБА_8 до 21.07.2017 року з заявами про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в ході судового розгляду надано не було та на підставі наведеного прийшов до висновку, що під час вирішення питання про видачу ОСОБА_8 до Російської Федерації, в т.ч. в ході екстрадиційної перевірки, компетентними органами України не було встановлено обставин для відмови в його видачі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою задовольнити скаргу ОСОБА_8 та скасувати постанову заступника Генерального прокурора України ОСОБА_9 про видачу особи (екстрадицію) від 21.07.2017 року ОСОБА_8 до Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого п. «а» ч. 3 ст. 158 КК РФ, посилаючись на те, що ухвала слідчого судді є незаконною, необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Так, захисник в своїй апеляційній скарзі зазначає, що слідчий суддя, розглядаючи скаргу на постанову від 21.07.2017 року про видачу (екстрадицію) ОСОБА_8 , фактично не перевірив законність такої постанови та проігнорував наявні підстави, які перешкоджають видачі ОСОБА_8 до РФ, оскільки єдиним мотивом, з якого слідчий суддя виходив, залишаючи скаргу без задоволення звернення ОСОБА_8 до Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 07.08.2017 року, тобто після винесення постанови про його видачу. При цьому, захисник стверджує, що ОСОБА_8 перебував в ДУ «Одеська установа виконання покарань № 21» з 02.05.2017 року по 31.08.2017 року, є громадянином іншої держави та юридично необізнаною особою, тим більше із законодавством України та право на звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту йому ніхто не роз`яснив, а захисники, які залучались для надання ОСОБА_8 безоплатної правової допомоги, лише приймали участь у відповідних процесуальних діях та будь-яких інших видів правової допомоги вони йому не надавали. Разом с тим, захисник зазначає, що ОСОБА_8 , звернувшись 07.08.2017 року з заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання біженцем або особою, яка потребує дотикового захисту, не порушив строк, наданий законодавством України для звернення з такою заявою та не мав змоги раніше звернутись з вказаною заявою з об`єктивних та поважних причин, а його звернення, зокрема 07.08.2017 року не може свідчити про відсутність у ОСОБА_8 обґрунтованих та реальних побоювань стати жертвою беззаконня РФ, держави, де його здоров`ю, життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, приналежності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, захисник стверджує, що зазначена заява ОСОБА_8 від 07.08.2017 року не була прийнята до розгляду компетентними органами, відповідно, і жодного рішення, передбаченого Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято не було, у зв`язку з чим, будучи вже на волі, користуючись правовою допомогою захисника, 02.10.2018 року ОСОБА_10 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області. Також, захисник, зазначає, що протиправну бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області було оскаржено до Одеського окружного адміністративного суду та лише 24.05.2018 року ОСОБА_8 було видано довідку про звернення за захистом в Україні №008251, про яку слідчому судді під час розгляду скарги ОСОБА_8 було відомо.

Разом з тим, захисник в своїй апеляційній скарзі стверджує, що слідчим суддею були проігноровані факти наявності в провадженні судових рішень, які свідчать про те, що на даний час остаточного рішення за заявою ОСОБА_8 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області не прийнято, тобто діє додаткова заборона вислання недопущення видачі (екстрадиції) ОСОБА_8 .

Також, захисник зазначає, що, розглядаючи скаргу ОСОБА_8 , слідчий суддя не здійснив контроль щодо повноти екстрадиційної перевірки, в тому числі: наявності чи відсутності ознак політичного переслідування щодо дійсної підстави видачі ОСОБА_8 РФ; безпечності, небезпечності видачі ОСОБА_8 до РФ; гарантування, не гарантування РФ права ОСОБА_8 на захист та незастосування тортур, нелюдського або жорстокого поводження чи покарання.

Крім того, захисник вказує, що ухвала слідчого судді не містить мотивів неврахування наявних у матеріалах справи доказів та аргументів сторони захисту, зокрема наявної у матеріалах провадження постанови про обрання запобіжного заходу з підписки про невиїзд на взяття під варту по справі №3/1-114 від 04.03.2011 року, в якій зазначено, що одночасно була встановлена причетність ОСОБА_8 до скоєння злочину, передбаченого ст. 105 ч. 1 КК РФ, а тому є побоювання вважати, що обвинувачення РФ вийде за межі покарання, передбаченого за злочин п. «а» ч. 3 ст. 158 КК РФ та притягне ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ст. 105 КК РФ, за який передбачено покарання у виді смертної кари.

Також, захисник стверджує, що в 2011 році ОСОБА_8 затримувався на території РФ за його політичні переконання активну громадську позицію, участь у мітингах проти встановленого режиму РФ та до нього застосовувалось катування, висуваються обвинувачення у вчиненні злочинів, які він не вчиняв.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити скаргу ОСОБА_8 та скасувати постанову заступника Генерального прокурора ОСОБА_9 про видачу особи (екстрадицію) від 21.07.2017 року; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін; дослідивши матеріали судового провадження; вивчивши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку таке.

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Главою 44 КПК України передбачений процесуальний порядок видачі осіб, які вчинили кримінальне правопорушення (екстрадиція).

Відповідно до ч. 1 ст. 590 КПК України, після вивчення матеріалів екстрадиційної перевірки центральний орган України приймає рішення про видачу особи (екстрадицію) або відмову у видачі (екстрадиції) іноземній державі. Рішення виноситься керівником центрального органу України або уповноваженою ним особою.

Згідно ч. 4 ст. 590 КПК України, рішення про видачу особи (екстрадицію) не може бути прийнято, якщо така особа подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи скористалася відповідно до законодавства правом на оскарження рішення щодо зазначених статусів, до остаточного розгляду заяви, у порядку, встановленому законодавством України. Інформація про подання особою зазначених заяв або оскарження відповідних рішень не надається іноземній державі, що надіслала запит.

Відповідно до ч. 1 ст. 591 КПК України рішення про видачу особи (екстрадицію) може бути оскаржено особою, стосовно якої воно прийняте, її захисником чи законним представником до слідчого судді, в межах територіальної юрисдикції якого така особа тримається під вартою, крім випадку, передбаченого статтею 588 цього Кодексу. Якщо до особи застосовано запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, скарга на рішення про видачу такої особи (екстрадицію) може бути подана до слідчого судді, в межах територіальної юрисдикції якого розташований відповідний центральний орган України.

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим відділом по Кіровському району Головного слідчого управління Слідчого комітету РФ по м. Санкт-Петербургу ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого п. «а» ч. 3 ст. 158 КК РФ та органами досудового розслідування 28.01.2011 року винесено постанови про притягнення його як обвинуваченого та оголошення в розшук.

Постановою оперуповноваженого ОРО ОУР КМ УВД по Кіровському району м. Санкт-Петербурга від 01.03.2011 року ОСОБА_8 оголошений у міжнародний розшук.

Постановою Кіровського районного суду м. Санкт-Петербурга РФ від 04.03.2011 року ОСОБА_8 змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою.

30.04.2017 року ОСОБА_8 був затриманий співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_1 в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Старокозаче» при спробі перетину державного кордону.

Ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2017 року до ОСОБА_8 застосовано тимчасовий арешт строком на 40 діб.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.05.2017 року зазначена ухвала районного суду була скасована та постановлена нова, якою до ОСОБА_8 , який розшукується правоохоронними органами РФ, був застосований тимчасовий арешт строком на 40 діб до надходження запиту про його видачу від компетентних органів РФ, строк тимчасового арешту відраховується з 30.04.2017 року.

31.05.2017 року до Генеральної прокуратури України надійшов запит Генеральної прокуратури РФ про видачу ОСОБА_8 для притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 08.06.2017 року до ОСОБА_8 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (екстрадиційного арешту) до вирішення питання про його видачу (естрадицію) та його фактичної передачі компетентним органам РФ, але не більше строку встановленого ч. 10 ст. 584 КПК України. Строк дії ухвали становить 60 діб та закінчує свою дію 06.08.2017 року.

Після проведення екстрадиційної перевірки, 21.07.2017 року заступником Генерального прокурора України ОСОБА_9 була винесена постанова про видачу ОСОБА_8 до РФ для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого п. «а» ч. 3 ст. 158 КК РФ, яку ОСОБА_8 отримав 28.07.2017 року, що підтверджується його розпискою (а.п. 97).

07.08.2017 року ОСОБА_8 звернувся до ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а 08.08.2017 року звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси зі скаргою на постанову заступника Генерального прокурора України ОСОБА_9 про його видачу до РФ для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого п. «а» ч. 3 ст. 158 КК РФ.

Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 25.01.2019 року зазначена скарга була залишена без задоволення з підстав того, що ОСОБА_8 звернувся до органів міграційної служби щодо розгляду питання про надання йому додаткового захисту в Україні фактично після отримання постанови про видачу, що не передбачає зупинку процедури видачі.

Апеляційний суд погоджується з зазначеним висновком слідчого судді, з огляду на те, що ОСОБА_8 лише 07.08.2017 року звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто після отримання постанови про його видачу, що не зупиняє процедуру видачі.

Також, є необґрунтованими твердження захисника в частині щодо неспроможності ОСОБА_8 раніше звернутися із заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, оскільки ОСОБА_8 починаючи з моменту затримання, зокрема з 30.04.2017 року до винесення процесуального рішення про його видачу мав можливість скористатися своїм правом на захист та звернутися до відповідного органу міграційної служби, однак починаючи з того часу ОСОБА_10 своїм правом не скористався.

Також, твердження захисника, що інші захисники, які залучались для надання ОСОБА_8 безоплатної правової допомоги, інших видів правової допомоги не надавали є безпідставними, з огляду на те, що будь-яких заяв чи скарг від ОСОБА_8 про ненадання йому необхідної правової допомоги не надходило.

Крім того, до апеляційної скарги, а також під час її розгляду стороною захисту не надано відповідних документів, які б підтверджували доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_8 , перебуваючи під вартою, з будь-яких поважних причин не мав можливості звернутися із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до прав осіб, які перебувають під вартою, визначені Законами України, ОСОБА_8 під час перебування під вартою не був позбавлений можливості користуватися кореспонденцією, зокрема мав можливість шляхом поштового направлення подати відповідну заяву до органів міграційної служби.

Як вбачається з вимог ст.589 КПК України, у видачі (екстрадиції) особи іноземній державі відмовляється у разі, якщо: 1) особа, стосовно якої надійшов запит про видачу, відповідно до законів України на час прийняття рішення про видачу (екстрадицію) є громадянином України; 2) злочин, за який запитано видачу, не передбачає покарання у виді позбавлення волі за законом України; 3) закінчилися передбачені законом України строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності або виконання вироку за злочин, за який запитано видачу; 4) компетентний орган іноземної держави не надав на вимогу центрального органу України додаткових матеріалів або даних, без яких неможливе прийняття рішення за запитом про видачу (екстрадицію); 5) видача особи (екстрадиція) суперечить зобов`язанням України за міжнародними договорами України; 5-1) є обґрунтовані підстави вважати, що видача особи (екстрадиція) суперечить інтересам національної безпеки України; 6) наявні інші підстави, передбачені міжнародним договором України.

Згідно частини 2 ст.589 КПК України, особа, якій надано статус біженця, статус особи, яка потребує додаткового захисту, або їй надано тимчасовий захист в Україні, не може бути видана державі, біженцем з якої вона визнана, а також іноземній державі, де її здоров`ю, життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання (релігії), національності, громадянства (підданства), приналежності до певної соціальної групи або політичних переконань, крім випадків, передбачених міжнародним договором України.

Правовідносини між Україною та Російською Федерацією щодо екстрадиції (видачі) осіб регулюються Європейською конвенцією про видачу правопорушників 1957 року та Конвенцією про правову допомогу і правові відносини по цивільним, сімейним і кримінальним справам 1993 року, які є чинними для обох держав.

Відповідно до ст.1 Європейської конвенції про видачу правопорушників, договірні Сторони зобов`язуються видавати одна одній, з урахуванням положень та умов, викладених в цій Конвенції, всіх осіб, які переслідуються компетентними органами запитуючої Сторони за вчинення правопорушення або які розшукуються зазначеними органами з метою виконання вироку або постанови про утримання під вартою.

Видача правопорушників, відповідно до ч.1 ст.2 Європейської конвенції про видачу правопорушників, здійснюється у зв`язку із правопорушеннями, які караються за законами запитуючої Сторони та запитуваної Сторони позбавленням волі, або згідно з постановою про утримання під вартою на максимальний термін не менше одного року чи більш суворим покаранням.

Україна ратифікувала вказану Конвенцію, є її Стороною, а відповідне національне законодавство є узгодженим з цією Конвенцією.

З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді стосовно відсутності перешкод видачі ОСОБА_10 правоохоронним органам Російської Федерації за їх запитом, оскільки останній, притягається правоохоронними органами Російської Федерації до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого п. «а» ч. 3 ст. 158 КК РФ, який відповідає ч.3 ст.185 КК України і є екстрадиційним, за його вчинення встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк більше одного року.

Апеляційний суд наголошує і на тому, що видача ОСОБА_10 правоохоронним органам Російської Федерації відповідає зобов`язанням України за міжнародними договорами України - Європейській конвенції про видачу правопорушників 1957 року, Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року.

Також, апеляційний суд вважає, що доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_8 саме на території РФ загрожує небезпека у зв`язку з його політичними переконаннями, є безпідставними та надуманими, оскільки з постанов Одеського окружного адміністративного суду від 22.11.2017 року та від 28.09.2018 року, а також з постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2019 року, які були винесені у справах за його адміністративними позовами до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, вбачається, що ОСОБА_8 , який є громадянином Республіки Молдова, обґрунтував свої вимоги тим, що через його політичну позицію на батьківщині, на території Республіки Молдова, відносно нього почалося політичне переслідування, тобто, саме на території Республіки Молдова, а не на території РФ.

При цьому, у матеріалах провадження відсутні, а стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких доказів про те, що ОСОБА_8 займав активну політичну позицію на території РФ, входив до будь-якої політичної партії, руху чи громадської організації, та у зв`язку з цим здійснювалось політичне переслідування ОСОБА_8 за його політичні переконання Російською Федерацію, а наявна у матеріалах провадження фототаблиця, жодним чином не може підтверджувати зазначені обставини. Крім того, в матеріалах провадження не зазначено і в судовому засіданні під час розгляду скарги слідчим суддею та в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту не вказано місце та час заняття ОСОБА_8 політичною діяльністю на території РФ та в чому саме полягало переслідування його. Зазначені твердження захисника є голослівними і не підтверджені жодними доказами, як наприклад, повідомленнями засобів масової інформації, письмові докази і т.ін. При цьому ОСОБА_8 , не дивлячись на факт надсилання апеляційним судом судової повістки за адресою, зазначеною захисником в апеляційній скарзі, в судове засідання апеляційного суду не з`явився, пояснень суду не надав, а захисник дійсне місце перебування на даний час ОСОБА_8 апеляційному суду не повідомив. Таким чином, матеріали даного провадження не містять жодних об`єктивних даних про існування обставин для переслідування ОСОБА_8 на території РФ за політичними мотивами. Сам факт звернення особи, щодо якої ставиться питання про видачу (екстрадицію) до іншої держави, до органів державної міграційної служби України про надання статусу особи, яка потребує захисту, статусу біженця, за відсутності об`єктивних доказів існування небезпеки для цієї особи застосування до неї у запитуючій державі тортур, нелюдського поводження і т. ін., не є підставою для скасування рішення про видачу цієї особи, прийнятого на підставі проведеної відповідно до вимог закону екстрадиційної перевірки.

Крім того, є неспроможними твердження захисника в частині притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності та застосування покарання у вигляді смертної кари за ч. 1 ст. 105 КК РФ, оскільки вказаною нормою закону за вчинення вказаного злочину передбачено максимальне покарання у вигляді 15 років позбавлення волі, а не смертна кара, як про це безпідставно стверджує сторона захисту.

При цьому, слід звернути увагу на те, що Генеральна прокуратура РФ зверталась до Генеральної прокуратури України з запитом про видачу ОСОБА_8 для притягнення до кримінальної відповідальності за п. «а» ч. 3 ст. 158 КК РФ, а не за ч. 1 ст. 105 КК РФ.

Більше того, відповідно до листа заступника Генерального прокурора РФ від 30.05.2017 року запитуюча сторона ставить питання про видачу ОСОБА_8 для притягнення до кримінальної відповідальності лише за п. «а» ч. 3 ст. 158 КК РФ (крадіжка чужого майна). При цьому у листі Генеральна прокуратура РФ гарантує, що запит не має мети переслідування особи за політичними мотивами, у зв`язку з расовою приналежністю, віросповіданням, національністю чи політичними поглядами, ОСОБА_8 в РФ будуть надані всі можливості для захисту, в тому числі допомога адвоката, він не буде піддаватися тортурам, жорстокому, нелюдському, що принижує гідність видам поводження чи покарання.

Апеляційний суд бере до уваги ту обставину, що на час прийняття рішення Генеральною прокуратурою України про видачу ОСОБА_11 до РФ дані про його звернення чи намір звернення за набуттям статусу біженця були відсутні. В разі ж набуття ОСОБА_8 , який на даний час не утримується під вартою, статусу біженця чи особи, яка потребує захисту вказаний орган буде вправі відмовити у видачі його до РФ.

Таким чином, висновки оскарженої ухвали слідчого судді відповідають як вимогам КПК України, так і вимогам Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 р.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, врахував дані про особу затриманого, дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Таким чином, ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою, вмотивованою, підстави для її скасування відсутні, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 , щодо якого прийнято рішення про видачу (екстрадицію) залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 25.01.2019 року, якою залишена без задоволення скарга ОСОБА_8 на постанову заступника Генерального прокурора України від 21.07.2017 року про його видачу (екстрадицію) до Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого п. «а» ч. 3 ст. 158 КК РФ, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4