Номер провадження: 11-кп/813/308/19
Номер справи місцевого суду: 523/7848/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 02.11.2018 року відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Велика Балка Біляївського району Одеської області, громадянина України, із неповною середньою освітою, не працевлаштованого, неодруженого, не маючого місця реєстрації та постійного проживання на території України, раніше судимого:

- 19.03.2008 р. Київським райсудом м. Одеси за ч. 2 ст. 186, ст.ст. 304, 70 КК до 4 років позбавлення волі; звільнений 14.11.2011 р. за відбуттям строку покарання;

- обвинуваченого у вчиненні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.
Зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 72 КК України строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховано з моменту затримання з 21.05.2018 року.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому залишено без змін до набрання вироком суду законної сили.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що, 16.11.2017 року приблизно о 02 год., маючи не зняту й непогашену судимість за вироком Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2008 року, перебуваючи біля будинку №30б по вул. Балківській в м. Одесі, діючи умисно та повторно, з корисливих мотивів, шляхом розбиття скла передньої лівої двері належного потерпілому ОСОБА_8 припаркованого автомобіля «Mersedes-Benz W124», чорного кольору, н.з. НОМЕР_1 , проник до його салону, звідки таємно викрав автомобільну магнітолу марки «Pioneer», чорно-сірого кольору, вартістю 2600 гривень; набір свічок запалювання «Denso» для автомобілю в кількості 4 шт., загальною вартістю 600 гривень; USB-накопичувач в дерев`яному корпусі фірми «Ilaya», вартістю 400 гривень; викрутки в кількості 3 шт., загальною вартістю 100 гривень; FM-трансмітер, чорного кольору, вартістю 150 гривень, після чого з викраденим майном з місця злочину зник, розпорядившись ним за власним розсудом та спричинивши таким чином матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_8 на загальну суму 3850 гривень.
Окрім того, 16.11.2017 року приблизно о 02 год. 30 хв. ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку №30б по вул. Балківська в м. Одесі, діючи умисно та повторно, з корисливих мотивів, шляхом розбиття скла передньої правої двері належного ОСОБА_9 припаркованого автомобіля «Honda HRV», сірого кольору, н.з. НОМЕР_2 , проник до його салону, звідки таємно викрав належну потерпілій ОСОБА_10 автомобільну магнітолу марки «Pioneer», чорного кольору, вартістю 8100 гривень; USB-накопичувач, об`ємом 16GB, білого кольору, вартістю 300 гривень; FM-трансмітер, чорного кольору, вартістю 600 гривень; автомобільну попільничку, чорного кольору, вартістю 1350 гривень; сонцезахисні окуляри фірми «Dior», зелено-чорного кольору, вартістю 5400 гривень; набір ключів для автомобілю, вартістю 700 гривень; сервісну книгу на автомобіль марки «Honda HRV» в шкіряному чохлі, вартістю 600 гривень, після чого з викраденим майном з місця злочину зник, розпорядившись ним на власний розсуд та спричинивши таким чином матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_10 на загальну суму 17050 гривень.
В подальшому, 16.11.2017 року, приблизно о 03 годині ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку №36 по вул. Балківська в м. Одесі, діючи умисно та повторно, з корисливих мотивів, шляхом розбиття скла задньої правої двері належного потерпілій ОСОБА_11 припаркованого автомобіля «Hyundai Accent», червоного кольору, н.з. НОМЕР_3 , проник до його салону, звідки таємно викрав панель від автомобільної магнітоли «Kenwood», чорного кольору, вартістю 250 гривень; окуляри пластмасові в чорній оправі, вартістю 200 гривень; штатив для мобільних аксесуарів марки «Monopod», блакитного кольору, вартістю 250 гривень, після чого з викраденим майном з місця злочину зник, розпорядившись ним за власним розсудом та спричинивши таким чином потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 700 гривень.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка їх подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просив призначити йому більш м`яке покарання та направити його на стаціонарне лікування, мотивуючи свої вимоги тим, що суд залишив поза увагою те, що він активно сприяв розкриттю злочинів, має тяжке захворювання легенів, зокрема, туберкульоз та двосторонній плевріт, та хворіє на 4 стадію ВІЛ-інфекції; вирок був проголошений за відсутності його захисника.

Захисник в судове засідання апеляційного суду не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, про причини неприбуття не повідомив, у зв`язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 4 ст. 405 КПК України, з`ясувавши думку обвинуваченого та прокурора, які не заперечували проти проведення апеляційного розгляду без захисника, вирішила апеляційну скаргу розглядати за відсутності захисника.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого, який підтримав доводи апеляційної скарги, прокурора, яка заперечувала проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як вбачається із журналу судового засідання (а.с. 118) та мотивувальної частини вироку суду першої інстанції (а.с. 123), обвинувачений повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів, внаслідок чого, суд, за погодженням зі сторонами захисту та обвинувачення, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав за недоцільне дослідження доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого ОСОБА_7 .

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку.

Отже, враховуючи те, що сторони кримінального провадження не оспорюють фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Що стосується доводів обвинуваченого про надмірну суворість призначеного йому покарання та неврахування його стану здоров`я, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.
Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної норми кримінального закону, зазначив, що приймає до уваги: характер та обставини вчиненого злочину; те, що скоєне ним відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості; відсутність у одної із потерпілих матеріальних претензій до обвинуваченого; часткове відшкодування завданої майнової шкоди; стан здоров`я останнього та його особу неодружений та не працевлаштований, не має місця реєстрації на території України страждає на ряд захворювань (ВІЛ-інфекція ІV клінічна стадія, відкрита форма туберкульозу) та потребує лікування в умовах спеціалізованого медичного закладу, однак негативно характеризувався за місцем тимчасового мешкання та у контексті ст.ст. 88, 90 КК України має непогашену й не зняту у встановленому законом порядку судимість за вироком Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2008 року та раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічні майнові злочини (а.с. 109-110), що свідчить про наявність у підсудного стійкої позиції до скоєння протиправних діянь корисливої спрямованості.
До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому, судом було віднесено стан здоров`я останнього та активне сприяння розкриттю злочинів, а обставин, що обтяжують покарання зазначеного обвинуваченого судом встановлено не було.
Суд апеляційної інстанції вважає, що, врахувавши сукупність зазначених обставин, суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення та його наслідки, характеристику особи обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі, у зв`язку із чим колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про призначення надто суворого покарання - безпідставними.
Окрім того, апеляційний суд не в змозі задовольнити вимогу обвинуваченого щодо направлення його на стаціонарне лікування з наступних підстав.
Стаття 96 КК України передбачає, що примусове лікування може бути застосоване судом, незалежно від призначеного покарання, до осіб, які вчинили злочини та мають хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб.
У разі призначення покарання у виді позбавлення волі або обмеження волі примусове лікування здійснюється за місцем відбування покарання.

Відповідно до абз. 2 п. 24 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», підставою для застосування примусового лікування, передбаченого ст.96 КК України, є сукупність юридичного і медичного критеріїв - встановлення у діянні винного складу злочину та наявність у нього хвороби, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб, а умовами - висновок судово-медичної експертизи про наявність у суб`єкта злочину такої хвороби, його потребу в лікуванні та засудження такої особи до покарання будь-якого виду.

Із аналізу вищевказаних положень кримінального закону вбачається, що примусове лікування не підлягає застосуванню судом першої інтонації за розсудом суду, для цього необхідне клопотання сторони захисту та висновок судово-медичної експертизи про наявність у суб`єкта злочину такої хвороби.

Як вбачається із матеріалів провадження, суду такі документи надані не були та стороною захисту не було заявлено жодних клопотань про застосування примусового лікування.

Натомість, в судовому засіданні суду першої інстанції, на стадії судових дебатів, захисником висловлювалась пропозиція про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання за хворобою, однак колегія суддів в зазначеному випадку погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вирішення зазначеного питання відноситься до іншої стадії судового провадження з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 84 КК України встановлює, що особа, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.
Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 537 та п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України, під час виконання вироків місцевий суд, в межах територіальною юрисдикції якого засуджений відбуває покарання має право вирішувати питання про звільнення від покарання за хворобою.
Таким чином, питання звільнення від відбування покарання за хворобою вправі розглядати суд, в межах територіальною юрисдикції якого засуджений відбуває покарання за клопотанням (поданням) такого засудженого або його захисника, тому вирішення такого питання не відноситься до компетенції суду, який виносить вирок.
Що стосується доводів обвинуваченого про проголошення вироку за відсутності його захисника, колегія суддів наголошує на тому, що положення ст. 376 КПК України не встановлюють вимог щодо обов`язкової присутності при проголошенні судового рішення всіх учасників судового розгляду, натомість, як вбачається із журналу судового засідання (а.с. 116-120), захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_12 приймав участь при проведенні судового розгляду кримінального провадження відносно обвинуваченого та не був присутнім тільки під час проголошення вироку, що не свідчить про допущення з боку суду будь-яких порушень вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до припису п. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 та оцінивши обставини, що пом`якшують покарання останнього, а також характеристику його особи, призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, тому підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 370, 373, 404, 405, 407, 409, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 02.11.2018 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскарження в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим в той же строк з моменту отримання копії.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_13