Провадження №1-кп/127/977/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.07.2018 р. за № 0003088, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, освіта середня спеціальна, працюючого водієм ФОП ОСОБА_7 , одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 289 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

28.07.2018 р. близько 20.00 год. ОСОБА_6 , перебуваючи неподалік зупинки громадського транспорту «ТОВ БарлінекІнвест», що по Немирівському шосе в м. Вінниці, побачив сідловий тягач марки «Daf» моделі 95ХF480, номерний знак « НОМЕР_1 », вартістю 239670,20 грн., до якого був прикріплений спеціалізований напівпричіп марки «Schmitz» моделі S01, номерний знак « НОМЕР_2 », вартістю 111457,75 грн., належні ОСОБА_4 , після чого у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння вказаним транспортом.

Реалізовуючи цей умисел, ОСОБА_6 , впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, заздалегідь знаючи про те, де зберігається ключ від сідлового тягача, а саме - у ніші зовнішньої частини кузова цього тягача, дістав ключ, після чого відчинив вказаним ключем зачинені на замок дверцята водійської кабіни даного транспортного засобу та проник у його салон. Перебуваючи всередині, діючи з прямим умислом, вставивши ключ у замок запалювання, ОСОБА_6 привів двигун транспортного засобу у дію та зник на ньому з місця вчинення кримінального правопорушення.

В подальшому, 30.07.2018 р. ОСОБА_6 вказав працівникам поліції місцезнаходження сідлового тягача марки «Daf» моделі 95ХF480, номерний знак « НОМЕР_1 », та спеціалізованого напівпричепа марки «Schmitz» моделі S01, номерний знак « НОМЕР_2 », а саме - узбіччя траси НОМЕР_3 на відстані близько 2 кілометрів від м. Умань Черкаської області, та в ході огляду місця події вказаний транспортний засіб вилучено, після чого повернуто потерпілому ОСОБА_4 .

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та суду пояснив, що він працював неофіційно у ОСОБА_4 з 2012 року по 2015 рік, після чого вони розійшлись і він повернувся до ОСОБА_4 в лютому 2018 року. В липні 2018 року він почав менше їздити у рейси, оскільки в нього з потерпілим виникли непорозуміння щодо заробітної плати.

27.07.2018 р. до нього зателефонував ОСОБА_8 і запитав, чи не може він поїхати у рейс. Він поїхав у місто Черкаси, однак зупинився неподалік м. Умань і подзвонив до потерпілого. Потерпілий в ході розмови повідомив, що грошей немає, у них виникла суперечка і він кинув автомобіль та повернувся додому автобусом.

Твердження потерпілого щодо необхідності ремонту автомобіля не відповідає дійсності, оскільки фактично усі автомобілі потребують поточного ремонту, але потерпілий наказував їм (водіям), незважаючи на це, виїжджати у рейси.

Документи на вантаж оформляються лише після завантаження, тому порожній автомобіль у рейс їде без документів. Документи про реєстрацію автомобіля та інші необхідні документи знаходяться в автомобілі, а документи на напівпричіп йому напередодні поїздки передав ОСОБА_9 .

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що обвинуваченого він знає багато років. Він займається вантажними перевезеннями, а ОСОБА_10 працював у нього водієм. ОСОБА_10 мав намір звільнятися, тому він повідомив останньому про необхідність здати ключі та інструменти. Дату звільнення обвинуваченого він не пам`ятає, останній не був офіційно працевлаштований. В нього була заборгованість перед ОСОБА_11 по заробітній платі у сумі 3 тис. грн.

Звечора один з його водіїв ( ОСОБА_12 ) розвантажив автомобіль «Daf» та залишив його на території заправки «Укрнафта» на Немирівському шосе, оскільки із працівниками заправки є така домовленість. Зранку, коли він проїжджав повз заправку, помітив відсутність автомобіля, однак подумав, що його забрали евакуатором. Він зателефонував у поліцію, де йому повідомили, що його автомобіль не забирався евакуатором. Після цього він викликав поліцію, працівники поліції показали записи камери відеоспостереження, на яких він впізнав ОСОБА_13 . Він зателефонував до обвинуваченого, після чого останнього відстежили за номером телефону та доставили на місце. ОСОБА_10 повідомив, що він залишив автомобіль на трасі за Уманню в бік Кропивницького, вони поїхали на зазначене місце, де дійсно було виявлено автомобіль.

ОСОБА_10 замінив чотири гарантійних колеса на звичайні, зняв 2 акумулятора, магнітолу та динаміки, при цьому пояснив, що хотів звозити свою сім`ю на море. Обвинувачений йому нічого не відшкодував.

Судом відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) на підставі заявлених сторонами кримінального провадження клопотань було досліджено й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:

-протокол огляду місця події від 29.07.2018 р., відповідно до якого на ділянці місцевості вздовж дороги «Немирівське шосе», неподалік від зупинки громадського транспорту «ТОВ Барлінек-Інвест», поблизу заправної станції «Укрнафта» виявлено та вилучено слід протектора шин;

-протокол огляду місця події від 30.07.2018 р., згідно з яким на узбіччі траси М12 на відстані близько 2 кілометрів від м. Умань Черкаської області виявлено сідловий тягач марки «Daf» моделі 95ХF480, номерний знак « НОМЕР_1 », та спеціалізований напівпричіп марки «Schmitz» моделі S01, номерний знак « НОМЕР_2 »;

-протокол огляду місця події від 30.07.2018 р., відповідно до якого оглянуто салон сідлового тягача марки «Daf» виявлено та вилучено два свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, а саме: сідловий тягач марки «Daf» моделі 95ХF480, номерний знак « НОМЕР_1 », та спеціалізований напівпричіп марки «Schmitz» моделі S01, номерний знак « НОМЕР_2 »;

-висновок експерта № 4511/4512/18-21 від 27.09.2018 р., згідно з яким дійсна ринкова вартість сідлового тягача «Daf 95ХF480», номерний знак « НОМЕР_1 », станом на 28.07.2018 р. складає 239670,20 грн.; дійсна ринкова вартість напівпричепу марки «Schmitz S01», номерний знак « НОМЕР_2 », станом на 28.07.2018 р. складає 111457,75 грн.;

-висновок експерта № 258 від 21.09.2018 р., відповідно до якого зразок запаху вилучений у ОСОБА_6 має спільне джерело походження зі зразками запаху, вилученими з поверхні керма та з поверхні водійського сидіння;

-заяву ОСОБА_6 , згідно з якою останній підтвердив факт протиправного заволодіння транспортним засобом марки «Daf», д.н. НОМЕР_1 , та подальшого його залишення з метою помсти ОСОБА_4 .

При вирішенні питання щодо наявності чи відсутності в діях обвинуваченого складу злочину, суд враховує наступне.

Обвинувачений в судовому засіданні факту заволодіння транспортним засобом не заперечував, однак повідомив, що здійснив не заволодіння останнім, а планову поїзду згідно з трудовими правовідносинами з потерпілим. Тобто обвинувачений та його захисник в судовому засіданні заперечували наявність в діях ОСОБА_6 ознак кримінально караного діяння. Тому в даному кримінальному провадженні підлягає вирішенню питання щодо наявності ознак саме незаконного заволодіння транспортним засобом.

Суд враховує, що сторони кримінального провадження в судовому засіданні посилались на те, що між обвинуваченим та потерпілим до моменту вчинення інкримінованого ОСОБА_6 злочину існували трудові правовідносини. При цьому суд враховує, що згідно з частиною першою статті 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Відповідно до частини першої статті 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Зі змісту ж частини другої статті 22 КПК випливає, що с торони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. А частиною шостою статті 22 КПК визначено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Крім того, частиною третьою статті 26 КПК регламентовано, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Отже, питання щодо наявності між обвинуваченим та потерпілим трудових правовідносин не було предметом дослідження у даному кримінальному провадженні, а тому згідно з приписами частини п`ятої статті 364 КПК, якою регламентовано, що учасники судового провадження мають право в судових дебатах посилатися лише на ті докази, які були досліджені в судовому засіданні, посилання на вищезазначені обставини суд до уваги не приймає. Натомість суд вважає, що в судовому засіданні відповідно до вимог пункту 1 та 2 частини першої статті 91 КПК підлягає доведенню саме факт незаконного заволодіння обвинуваченим ОСОБА_6 транспортним засобом марки «Daf».

При вирішенні питання щодо наявності в діях обвинуваченого ознак інкримінованого йому злочину суд враховує, що згідно з приміткою 1 до статті 289 Кримінального кодексу України (далі КК) під незаконним заволодінням транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

Верховним Судом України у постанові від 21.01.2016 р. (справа № 5-365кс15) зазначено, що законодавча конструкція «будь-яким» означає, що перелік способів законодавцем не обмежено, і відсутній спосіб, який би не підпадав під цю конструкцію.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 р. № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», незаконне заволодіння транспортним засобом слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.

Цей злочин визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, з моменту встановлення контролю над ним.

Отже, кримінально каране заволодіння транспортним засобом буде мати місце у разі протиправного вилучення у власника або законного користувача всупереч їх волі винною особою транспортного засобу з будь-якою метою.

З наданих сторонами кримінального провадження доказів випливає, що власником автомобіля марки «Daf» є ОСОБА_14 , що підтверджується наданою стороною обвинувачення копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. В судовому засіданні сторонами кримінального провадження не заперечувалась та обставина, що потерпілий ОСОБА_4 використовував зазначений транспортний засіб для підприємницької діяльності. Законність здійснення такої підприємницької діяльності не була предметом судового розгляду в силу приписів частини шостої статті 22, частини третьої статті 26 та частини першої статті 337 КПК, а тому аналіз зазначеного питання судом не здійснюється. При цьому суд враховує, що сторони кримінального провадження в судовому засіданні не заперечували, що ОСОБА_4 був законним користувачем та володільцем зазначеного транспортного засобу.

Зі змісту частини першої статті 55 КПК випливає, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Отже, твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_4 не є належним потерпілим у даному кримінальному провадженні суд оцінює критично.

Сторона захисту в судовому засіданні також заперечувала факт протиправного заволодіння обвинуваченим автомобілем марки «Daf», посилаючись на те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 фактично існували трудові правовідносини, на реалізацію яких ОСОБА_6 і здійснив керування зазначеного вище автомобіля. Як вже судом було зазначено, питання щодо наявності чи відсутності між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 трудових правовідносин не було предметом дослідження у даному кримінальному провадженні, а тому посилання на зазначену обставину відповідно до вимог частини п`ятої статті 364 КПК є безпідставним. Суд також враховує, що в якості обґрунтованості здійснення керування обвинуваченим зазначеним транспортним засобом сторона захисту в судових дебатах посилалась на показання свідка ОСОБА_15 . Однак суд враховує, що сторона обвинувачення від допиту зазначеного свідка відмовилась, а стороною захисту відповідне клопотання про виклик та допит свідків заявлене не було. Згідно з приписами частини четвертої статті 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Тому посилання сторони захисту на відомості, які зазначений свідок міг повідомити суду, без їх фактичного сприйняття в судовому засіданні суд оцінює критично.

Крім того, при вирішенні питання щодо правомірності чи неправомірності заволодіння ОСОБА_6 вищезазначеним транспортним засобом суд враховує, що в судовому засіданні сторона захисту посилалась на те, що обвинувачений здійснював поїздку в рейс і в місці призначення мав намір здійснити завантаження транспортного засобу. Суд враховує, що чинним законодавством України здійснено нормативне регламентування здійснення таких перевезень. Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 25.02.2009 р. за № 207 затверджено Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні.

З протоколу огляду місця події від 30.07.2018 р. випливає, що в ході огляду салону сідлового тягача марки «Daf» виявлено та вилучено два свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, а саме: сідловий тягач марки «Daf» моделі 95ХF480, номерний знак « НОМЕР_1 », та спеціалізований напівпричіп марки «Schmitz» моделі S01, номерний знак « НОМЕР_2 ». Судом за клопотанням сторін кримінального провадження також було досліджено й фото зазначених свідоцтв, а також фото полісів обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів на автомобіль «Daf» моделі 95ХF480, номерний знак « НОМЕР_1 », та напівпричіп марки «Schmitz» моделі S01, номерний знак « НОМЕР_2 », протоколу перевірки транспортного засобу.

Окрім зазначених документів пункт 1 вищезазначених Правил вимагає наявності у водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, фотокопії ліцензії, засвідченої автомобільним перевізником, або ліцензійної картки; товарно-транспортної накладної. Відповідно до пункту 2 Правил водій юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення для власних потреб, окрім документів, які були виявлені у салоні автомобіля під час його огляду 30.07.2018 р., має мати накладну або інший документ, який підтверджує право власності на вантаж.

Сторона захисту в судовому засіданні посилалась на те, що відповідні товаросупровідні (товаро-транспортні) документи у обвинуваченого були відсутні, оскільки він мав їх отримати після завантаження автомобіля у місці призначенні. Суд враховує, що згідно з приписами розділу 10 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. за № 363, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 р. за № 128/2568, перевізники приймають вантажі для перевезення на підставі укладених Договорів із Замовниками згідно із заявками або за разовими договорами. Сторона обвинувачення та потерпілий в судовому засіданні наявність будь-яких правових підстав для здійснення обвинуваченим ОСОБА_6 керування вищезазначеним автомобілем заперечували. Сторона захисту, незважаючи на те, що повідомляла про наявність копій відповідних документів, на підставі яких обвинувачений був уповноважений здійснити поїзду зазначеним автомобілем до місця призначення, зазначені документи суду для дослідження не подала, а також клопотання про їх дослідження не заявила. Тому зазначені твердження сторони захисту суд оцінює критично.

Посилання сторони обвинувачення на неможливість експлуатації транспортного засобу в зв`язку з його технічними несправностями в якості підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину суд оцінює критично. Зокрема, в жодному з наданих стороною обвинувачення доказі про наявність таких несправностей не зазначено. Інші, відомості, які б підтверджували зазначену обставину, предметом дослідження в судовому засіданні не були.

Потерпілий в судовому засіданні посилався на те, що при виявленні викраденого транспортного засобу було встановлено, що на транспортному засобі здійснено заміну нових гарантійних коліс на інші. Аналогічні відомості й містить протокол огляду місця події від 30.07.2018 р. Однак зазначені обставини згідно з приписами частини першої статті 337 КПК не є предметом дослідження в даному кримінальному провадженні, а тому зазначені твердження потерпілого суд залишає поза увагою.

Сторона обвинувачення в якості підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину надала суду заяву останнього, згідно з якою ОСОБА_6 підтвердив факт протиправного заволодіння транспортним засобом марки «Daf», д.н. НОМЕР_1 , та подальшого його залишення з метою помсти ОСОБА_4 .

Суд враховує, що Верховним Судом України у постанові від 09.06.2016 р. (справа № 5-360кс15) з цього приводу зазначено, що згідно з вимогами частини першої статті 18 КПК жодна особа не може бути примушена визнавати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення, а відповідно до вимог частини другої цієї статті кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права.

Тобто законодавцем заборонено стороні обвинувачення вчиняти дії, спрямовані на примушування будь-якої особи до визнання винуватості або говорити з приводу підозри чи обвинувачення, а вчинення дій всупереч цій забороні має визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Пунктом 6 частини другої статті 87 КПК передбачено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод діяння з отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Суд вважає за потрібне звернути увагу й на те, що в самій назві статті 87 КПК законодавець визнання доказів недопустимими обумовив їх отриманням внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Таким чином, суд вважає, що при написанні зазначеної заяви не було дотримано принципу заборони самовикриття особи, а тому зазначена заява згідно з приписами пункту 6 частини другої статті 87 КПК підлягає визнанню недопустимим доказом і, відповідно, не може бути покладена в основу обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Отже, здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження в межах висунутого ОСОБА_6 обвинувачення та згідно з принципами рівності та диспозитивності, суд вважає, що в судовому засіданні було доведено, що заволодіння ОСОБА_6 транспортним засобом відбулось протиправно та всупереч волі його законного володільця, тобто потерпілого. Мотиви такого заволодіння, як слідує з примітки 1 до статті 289 КК та роз`яснень, наданих у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 р. № 14, для кримінально-правової кваліфікації дій обвинуваченого значення не мають.

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого суд враховує положення пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень Податкового кодексу України, згідно з яким у разі, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Тобто розмір податкової соціальної пільги в розумінні пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на один місяць працездатних осіб з 1 січня 2018 року складає 1762 гривні. Отже, розмір податкової соціальної пільги у 2018 році для кримінально-правової кваліфікації становив 881 гривню.

Зі змісту примітки 3 до статті 289 КК випливає, що відповідно до частин другої і третьої цієї статті матеріальна шкода визнається значною у разі заподіяння реальних збитків на суму від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а великою у разі заподіяння реальних збитків на суму понад двісті п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як вже було зазначено судом, для адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року. Судом з урахуванням приписів підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України, пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень Податкового кодексу України та статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» визначено, що розмір податкової соціальної пільги у 2018 році для кримінально-правової кваліфікації становив 881 гривню.

Відповідно, значна шкода при вчиненні злочину, передбаченого статтею 289 КК, згідно з приписами примітки 3 до зазначеної статті, станом на 01.01.2018 р. становить від 88100 грн.

На виконання вимог пункту 6 частини 2 статті 242 КПК під час досудового розслідування було проведено судово-товарознавчу експертизу, згідно з якою (висновок № 4511/4512/18-21 від 27.09.2018 р.) дійсна ринкова вартість сідлового тягача «Daf 95ХF480», номерний знак « НОМЕР_1 », станом на 28.07.2018 р. складає 239670,20 грн.; дійсна ринкова вартість напівпричепу марки «Schmitz S01», номерний знак « НОМЕР_2 », станом на 28.07.2018 р. складає 111457,75 грн.

Суд враховує, що у пункті 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. за № 1306, дано визначення понять, що застосовуються в зазначених Правилах. Зі змісту наведеного пункту випливає, що транспортний засіб пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів; механічний транспортний засіб транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт; автопоїзд (транспортний состав) механічний транспортний засіб, що з`єднаний з одним або кількома причепами за допомогою зчіпного пристрою.

Отже, в контексті зазначеного кримінального провадження під транспортним засобом слід розуміти саме сідловий тягач та напівпричіп. Як вбачається з висновку проведеної судово-товарознавчої експертизи загальна вартість транспортного засобу, яким заволодів обвинувачений, складає 351127,95 грн. Таким чином, потерпілому вчиненим злочином заподіяно реальної шкоди (збитків) на суму, що перевищує 88100 грн. Однак, частиною першою статті 337 КПК визначено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Крім того, судом вже було зазначено, що чинним кримінально-процесуальним законодавством закріплено принцип змагальності та диспозитивності, зміст яких викладено вище. Також суд враховує, що порядок зміни обвинувачення в суді регламентований статтями 338-340 КПК. Сторона обвинувачення в ході судового розгляду кримінального провадження своїм правом на внесення змін до пред`явленого обвинувачення не скористалась, тому суд відповідно до приписів частини першої, другої, шостої статті 22, частини третьої статті 26 та частини першої статті 337 КПК вирішує кримінальне провадження лише в межах висунутого ОСОБА_6 обвинувачення і в межах тих питань, які винесені на розгляд суду сторонами кримінального провадження.

Суд також приймає до уваги, що абзацом першим частини першої статті 373 КПК визначено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Абзацом другим частини першої статті 373 КПК визначено, що виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу. При цьому суд враховує, що обставини, встановлені пунктами 2 та 3 абзацу першого частини першої статті 373 КПК під час судового розгляду кримінального провадження встановлені не були. Натомість для вирішення питання щодо наявності правових підстав для виправдання обвинуваченого на підставі пункту 1 частини першої статті 373 КПК слід з`ясувати ряд обставин. Зокрема, зі змісту зазначеної правової норми випливає, що підставою для ухвалення виправдувального вироку є недоведеність, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа. Поняття кримінального правопорушення (злочину) визначено у статті 11 КК. Зі змісту частини першої статті 11 КК випливає, що злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину. Зазначене визначення містить у собі сукупність ознак, обов`язкових для будь-якого конкретного злочину. Такими ознаками є: суспільна небезпечність діяння, передбаченість його КК, винність та вчинення його суб`єктом злочину. Слід зауважити, що ознаки, що кваліфікують злочин, за своєю сутністю є ознаками складу злочину. Тому вони виконують функції, притаманні таким ознакам та повинні відповідати загальним вимогам до них, тобто ознаки складу такого злочину слід розглядати лише в межах поняття основного складу злочину. При цьому слід мати на увазі, що ознаки, що кваліфікують злочин, розмежовують не види злочинів, а різновиди одного злочину, і лише в окремих випадках такі ознаки можуть відмежовувати злочин від інших злочинів чи правопорушень. Тобто ознаки, що кваліфікують злочин, є похідними від інших ознак, оскільки конкретизують їх, а також такі ознаки проявляються не у всіх злочинах певного виду, а навпаки, існує вимога їх нетиповості для більшості цих злочинів. Інакше кажучи, кримінальний закон розмежовує поняття ознак злочину та ознак, що кваліфікують та особливо кваліфікують, злочин (кваліфікованих та особливо кваліфікованих ознак).

Склади злочинів, передбачених частиною першою, частиною другою та частиною третьою статті 289 КК, з огляду на вищевикладене співвідносяться як кваліфіковані ознаки та особливо кваліфіковані ознаки злочину, а тому суд приходить до переконання, що правові підстави для застосування приписів пункту 1 абзацу першого частини першої статті 373 КПК відсутні, оскільки в даному випадку в ході судового розгляду кримінального провадження було доведено наявність в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого статтею 289 КК, тобто незаконного заволодіння транспортним засобом. Те, що стороною обвинувачення ОСОБА_6 висунуто обвинувачення у вчиненні зазначеного злочину без ознак, що його кваліфікують, в даному випадку значення для можливості чи неможливості застосування приписів пункту 1 частини першої статті 373 КПК не мають, оскільки зазначена правова норма кримінально-процесуального закону уповноважує суд ухвалити виправдувальний вирок лише у разі не доведення, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа. Як вже було зазначено вище, в змагальному судовому процесі стороною обвинувачення поза розумним сумнівом доведено факт незаконного заволодіння обвинуваченим транспортним засобом.

Суд враховує, що частиною третьою статті 337 КПК визначено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. Тому, зважаючи на ту обставину, що органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується не у кваліфікованому заволодінні транспортним засобом, суд приходить до переконання, що правові підстави для застосування приписів частини третьої статті 337 КПК, тобто для виходу за межі пред`явленого обвинувачення, відсутні.

Підстави для закриття кримінального провадження, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 КПК, в ході судового розгляду також встановлено не було.

Таким чином, здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження згідно з приписами частини першої статті 337, частин першої, другої та шостої статті 22, частини третьої статті 26 КПК, суд вважає, що стороною обвинувачення в судовому засіданні доведено наявність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого частиною першою статті 289 КК, за ознаками незаконного заволодіння транспортним засобом.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
При цьому Верховним Судом зазначено, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 згідно з пред`явленим йому обвинуваченням вчинив злочин середньої тяжкості, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває. Суд враховує, що під час досудового розслідування обвинувачений сприяв розкриттю злочину, вказавши місце розташування викраденого ним транспортного засобу. Однак таке сприяння розкриттю злочину, як було встановлено в судовому засіданні, було зумовлене саме внаслідок викриття потерпілим обвинуваченого як особи, що заволоділа транспортним засобом. При цьому суд вважає, що в судовому засіданні не було встановлено обставин, які б свідчили про наявність ознак щирого каяття обвинуваченого, висловлення ним жалю щодо вчиненого злочину та засудження своєї поведінки. Натомість обвинувачений виправдовував свою протиправну поведінку невиконанням потерпілим своїх зобов`язань у трудових правовідносинах, зазначивши, що іншого способу вирішення конфлікту він не застосовував.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, думки потерпілого щодо виду та міри покарання, суд вважає, що покаранням, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, буде покарання у виді обмеження волі. При цьому застережень щодо неможливості призначення обвинуваченому зазначеного покарання, встановлених частиною третьою статті 61 КК, в судовому засіданні встановлено не було.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 26.04.2018 р. (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, суд враховує ту обставину, що обвинувачений вчинив умисний злочин, у вчиненому не розкаявся, ознак засудження обвинуваченим своєї поведінки та прагнення усунути заподіяну шкоду, а також прийняття рішення більше не вчиняти злочинів в судовому засіданні об`єктивними доказами підтверджено не було. Крім того, в ході судового розгляду кримінального провадження не було встановлено обставин, які б свідчили, що призначення обвинуваченому реального покарання було б явно не справедливим, а тому суд вважає, що підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК відсутні.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Разом з тим, згідно з наданою представником сторони обвинувачення ухвалою слідчого судді від 06.08.2018 р. на речові докази у даному кримінальному провадженні накладено арешт, який підлягає скасуванню.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК витрати на залучення експерта слід покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 289 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі.

Строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного приведення вироку до виконання, тобто з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 3662 (три тисячі шістсот шістдесят дві) грн. 86 (вісімдесят шість) коп. вартості витрат на залучення експерта.

Арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 06.08.2018 р., на сідловий тягач марки «Daf» моделі «95ХF480», номерний знак « НОМЕР_1 », номер кузова НОМЕР_4 , 2001 р.в., свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_5 на сідловий тягач марки «Daf», спеціалізований напівпричіп марки «Schmitz» моделі «S01», номерний знак « НОМЕР_2 », номер кузова НОМЕР_6 , 2001 р.в., свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_7 на спеціалізований напівпричіп марки «Schmitz», змив з ручки водійських дверцят, на два запахових сліди з керма сідлового тягача «DAF», один запаховий слід з поверхні водійського сидіння сідлового тягача «DAF», скасувати.

Речові докази:

- сідловий тягач марки «Daf» моделі «95ХF480», номерний знак « НОМЕР_1 », спеціалізований напівпричіп марки «Schmitz» моделі «S01», номерний знак « НОМЕР_2 », свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_5 на сідловий тягач марки «Daf», свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_7 на спеціалізований напівпричіп марки «Schmitz», що передані на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_4 , залишити останньому.

- слід протектора шин, змиви, запахові сліди, що поміщені до камери зберігання речових доказів Лівобережного ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області, - знищити.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: