Житомирський апеляційний суд
Справа №296/3819/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 286 ч.2 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0007819 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 29 серпня 2018 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шяуляй, Литовської республіки, громадянина України, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину 2017 р.н., непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України, -
в с т а н о в и в:
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин скоєння злочину, встановлених судом, кваліфікації дій обвинуваченого, доведеності його вини, та призначеного судом покарання, просить вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди змінити. Відмовити ОСОБА_10 у задоволенні її цивільного позову про стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди в повному обсязі. Вважає вирок суду таким, що не в повній мірі відповідає вимогам кримінального та кримінального процесуального Закону. Зазначає, що судом першої інстанції було невірно обчислено розмір моральної шкоди, що підлягала стягненню на користь ОСОБА_10 , оскільки ОСОБА_7 , ще на період перебування потерпілої в стаціонарі добровільно відшкодував завдану їй матеріальну шкоду в розмірі 8433,31 грн. Вказує, що при обчисленні розміру моральної шкоди суд в достатній мірі не врахував поведінку самої потерпілої, яка в темну пору доби, будучи одягнена в темний одяг, при наявності освітлюваних пішохідних переходів на відстані в 20-30 м від місця ДТП, в порушення вимог ПДР, вийшла на проїжджу частину. Крім того, вважає, що обов`язок відшкодування шкоди покладається на страховика, а не на страхувальника.
Вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 29 серпня 2018 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України « Про амністію в 2016 році», звільнено засудженого ОСОБА_7 від відбуття призначеного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді трьох років позбавлення волі.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 судові витрати в розмірі 1693 (одна тисяча шістсот дев`яносто три) грн. 68 коп., пов`язані з залучення експерта на досудовому слідстві на користь держави.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_7 задоволено частково та стягнуто на користь ОСОБА_10 з ОСОБА_7 моральну шкоду в сумі 60000 (шістдесят тисяч) грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 6000 (шість тисяч) грн.
Стягнуто з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» на користь ОСОБА_10 - витрати на лікування в розмірі 6399 (шість тисяч триста дев`яносто дев`ять) грн. 60 коп., допомогу в розмірі 3200 (три тисячі двісті) грн. та моральну шкоду в розмірі 319 (триста дев`ятнадцять) грн. 98 коп.
Як встановлено судом та зазначено у вироку, ОСОБА_7 26 грудня 2016 р., близько 19 год. 00 хв., керуючи технічно-справним автомобілем марки ЗАЗ-110307-42, номерний знак НОМЕР_1 , здійснював рух на ділянці проїзної частини вул. Довженка, поблизу буд 42 у м. Житомирі в напрямку від вул. В. Бердичівської до вул. С. Ріхтера, в порушення вимог п.п. 2.3(б), 1.7 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, під час керування транспортним засобом не був особливо уважним до такої категорії учасників дорожнього руху, як люди похилого віку, порушуючи вимоги п.12.3 зазначених Правил у даній дорожній обстановці при виникненні небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до повної зупинки керованого ним транспортного засобу, в результаті чого передньою правою частиною автомобіля здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїзну частину вул. Довженка з ліва на право відносно напрямку руху автомобіля.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді рани по зовнішній поверхні в верхній третині правого стегна, перелому кісток тазу (правої лонної і нижньої гілки сідничної кістки зі зміщенням кісткових відломків), перелому правої вертлюгової западини з розрушенням внутрішньої стінки і зміщенням головки стегнової кістки досередини, позаочеревинного розриву сечового міхура, крововиливів в біляниркову клітковину, які в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Так, необережні дії ОСОБА_7 , які виразились в порушенні вимог пунктів 1.7, 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001р., перебувають у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень.
Заслухавши доповідача, пояснення захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора та представника потерпілої ОСОБА_9 в заперечення апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в необережних діях, які виразились в порушені правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілій ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України кваліфіковані правильно.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України, та врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в апеляційній скарзі не оспорюється.

Судом також вирішено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_10 в часткове задоволення цивільного позову заподіяну моральну шкоду в сумі 60 000 гривень.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про невірне вирішення судом цивільного позову потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди апеляційний суд вважає безпідставними.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілою ОСОБА_10 в порядку ст. 128 КПК України пред`явлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_7 та ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп», в якому потерпіла просить стягнути на її користь, зокрема моральну шкоду з обвинуваченого ОСОБА_7 в сумі 79680,02 грн. та з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» в сумі 319,98 грн. Спричинену моральну шкоду потерпіла оцінює у вказаній сумі в зв`язку з тим, що внаслідок ДТП вона зазнала фізичного болю, пов`язаного з отриманими тілесними ушкодженнями, змушена була перебувати на стаціонарному лікуванні, при цьому були порушені її звичайні життєві зв`язки, на відновлення яких змушена була витрачати як матеріальні так і моральні зусилля, зазнала стійкої втрати загальної працездатності на 45 відсотків (а.п. 34-39).

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих
стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та
зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При
цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди,
суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Приймаючи рішення про часткове задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції відповідно до вимог закону врахував стан здоров`я
потерпілої, якій заподіяно тіжки тілесні ушкодження внаслідог дорожньо-транспортної пригоди, тяжкість вимушених змін у її житті, час та
зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та враховуючи вимоги розумності та справедливості, визначив розмір грошового відшкодування моральної шкоди обвинуваченим ОСОБА_7 в сумі 60000 гривень.

Колегія суддів вважає, такий розмір відшкодування моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

В апеляційній скарзі захисника не наведено обґрунтованих підстав для зміни вироку суду в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Посилання апелянта на те, що суд в достатній мірі не врахував поведінку самої потерпілої, є безпідставними, оскільки у вироку суду зазначено, що саме необережні дії обвинуваченого стали наслідком ДТП та знаходяться в прямому причинному зв`язку з отриманими потерпілою тілесними ушкодженнями.
Довод апелянта про те, що ОСОБА_7 , ще на період перебування потерпілої в стаціонарі добровільно відшкодував завдану їй матеріальну шкоду в розмірі 8433,31 грн. є необґрунтованим, оскільки відшкодування обвинуваченим частини матеріальної шкоди не може впливати на розмір завданої моральної шкоди. Крім того, в матеріалах кримінального провадження, будь-які докази щодо відшкодування вказаної суми відсутні.

Зазначення апелянтом про те, що обов`язок відшкодування шкоди покладається на страховика, а не на страхувальника та посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі №755/18006/15-ц, не спростовує висновку викладеного в постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 14.02.2018 року по справі № 754/1114/15-ц про те, що у спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищеної небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд, шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди.
З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його.
Таким чином, потерпілий на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни рішення судду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілої.

На підставі викладеного вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 слід залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 29 серпня 2018 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді: