Провадження №1-кп/127/987/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.07.2018 р. за № 0003072, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жмеринки Вінницької області, громадянина України, освіта середня, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , раніше судимого:

16.03.1994 р. Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 2 ст. 229-6, ч. 1 ст. 81, ст. 42 КК до покарання у виді 3 років позбавлення волі;

26.05.2000 р. Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 222 КК до покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

21.10.1998 р. Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 229-6 КК до покарання у виді 3 років позбавлення волі;

19.06.2003 р. Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі;

07.12.2006 р. Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі;

01.06.2007 р. Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК до покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі;

02.06.2009 р. Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі;

01.12.2010 р. Ленінським районним судом м. Вінниці за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді 3 років позбавлення волі;

25.12.2012 р. Гайсинським районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 71 КК до покарання у виді 6 років 1 місця позбавлення волі; звільнений 24.07.2017 р. на підставі ухвали Хмельницького міськрайонного суду від 20.07.2017 р. із заміною не відбутої частини покарання у виді 7 місяців позбавлення волі на покарання у виді 240 год громадських робіт,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 186 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

22.07.2018 р. біля 13.05 год. ОСОБА_6 перебував поблизу будинку № 22 по 2-му пров. Корольова в м. Вінниці. В цей час у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна. З цією метою, діючи таємно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та настання негативних наслідків, ОСОБА_6 через незачинену хвіртку зайшов на територію домоволодіння АДРЕСА_3 . Перебуваючи на території зазначеного домоволодіння, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, в одній з кімнат сараю ОСОБА_6 знайшов запасний ключ до вхідних дверей вищезазначеного будинку. Відчинивши вхідні двері будинку знайденим ключем, ОСОБА_6 проник всередину та, зачинивши за собою вхідні двері зсередини, почав ходити по кімнатах будинку. В одній з кімнат у дерев`яній шафі між одягом ОСОБА_6 знайшов картонну коробочку, всередині якої знаходились грошові кошти в сумі 1900 грн. Впевнившись в тому, що за ним ніхто не спостерігає, ОСОБА_6 здійснив крадіжку зазначених грошових коштів.

Коли ОСОБА_6 перебував у будинку, несподівано для нього, додому повернулась ОСОБА_4 , яка своїм ключем відчинила вхідні двері до будинку, зайшла всередину та пішла до кімнати туалету. Перебуваючи в туалетній кімнаті, ОСОБА_4 через незачинені двері побачила ОСОБА_6 , який виходив з кімнати у коридор. Побачивши ОСОБА_4 та не зважаючи на це, ОСОБА_6 продовжив свій злочинний намір, направлений на відкрите заволодіння та утримання майна ОСОБА_4 , почав тікати з приміщення будинку в сторону хвіртки, через яку проник на територію домоволодіння. ОСОБА_4 почала бігти за ОСОБА_6 , благаючи сусідів по допомогу. Прямуючи до воріт домоволодіння у ОСОБА_6 випав невстановлений поліетиленовий пакет. Добігши до хвіртки, ОСОБА_6 намагався її відчинити та зникнути з місця вчинення злочину, однак у зв`язку з тим, що вона виявилась зачиненою, ОСОБА_6 наздогнала ОСОБА_4 та схопила його за верхній одяг, намагаючись затримати його, однак останній вирвався, після чого переліз через ворота домоволодіння, залишивши місце вчинення злочину.

Викраденим майном ОСОБА_6 розпорядився на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_4 матеріальної шкоди на суму 1900 грн.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та суду пояснив, що 22.07.2018 р. він приїхав зі ОСОБА_7 до Вінниці для проходження МРТ за направленням в лікарні ім. Ющенка. Приїхав маршруткою на Західний автовокзал, оскільки він не місцевий, то не знав, де знаходиться лікарня. В нього було 2600 грн. купюрами різного номіналу, дані кошти йому надала ОСОБА_8 . Його затримали працівники поліції, почали наносити тілесні ушкодження, після чого завезли на місце вчинення злочину. Поліцейський засунув йому до кишені грошові кошти у сумі 1900 грн. Як на місці злочину опинилася його кепка, йому не відомо.

Потерпіла ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що 22.07.2018 р. зранку вона з матір`ю пішла до храму, проте матері стало погано, тому вони повернулися додому. Коли підійшли до подвір`я, побачили, що їхня хвіртка відкрита. Вона пішла до ванної кімнати, і коли виходила з неї, побачила, що з кімнати навпроти виходить ОСОБА_9 , вона запитала його, хто він такий, після чого останній почав тікати. Під час втечі в обвинуваченого випав з кишені пакет, він повернувся за ним, а потім перестрибнув через паркан і втік в бік склепу. Вона зрозуміла, що останній вкрав гроші, та викликала поліцію. Гроші, які були викрадені належали їй та її матері, вони зберігали їх в картонній коробці з-під цукерок у шафі.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що влітку, однак точної дати він не пам`ятає, він побачив, як у бік будинку його літньої сусідки проїхали автомобілі поліції та швидкої, він подумав, що щось трапилось, тому разом з дружиною пішли до сусідки. ОСОБА_11 пояснила, що до них в будинок проник злодій, вона спробувала його затримати, але їй це не вдалося. Працівники поліції при ньому оглядали коробку з-під цукерок, зі слів ОСОБА_11 в ній знаходились грошові кошти, які викрали. Він бачив у кущах кепку темного кольору, але при ньому її не оглядали. Під час даної події він відлучався на 15 хвилин. ОСОБА_12 він не бачив.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що влітку 2018 року під час чергування до них надійшло повідомлення про вчинення грабежу, при цьому було надано орієнтування на чоловіка невисоко зросту, одягнутого в спортивні штани. Біля озера в с. Пирогово вони затримали ОСОБА_12 , який був схвильований та намагався перебратися через паркан, крім того він мав подряпини на обличчі та плечах. Вони попросили його пред`явити документи, на що ОСОБА_9 повідомив, що немісцевий та не має при собі документів. Оскільки затриманий чоловік підходив під орієнтування, вони викликали слідчо-оперативну групу, після чого відвезли ОСОБА_12 на місце вчинення злочину, де потерпіла його впізнала, та з кишені штанів в нього було вилучено грошові кошти.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що під час здійснення патрулювання було отримано орієнтування на особу, яка вчинила грабіж та втекла, при цьому зазначено, що вказана особа була низького зросту та одягнута в чорні штани. В районі, неподалік від місця, де було вчинено злочин, вони помітили ОСОБА_12 , який тікав в бік озера, при цьому в нього були подряпини на руках, а одяг був в реп`яхах. ОСОБА_15 намагався перелізти через паркан, на вимогу представитись відмовилась. Оскільки особа підходила під орієнтування, її було затримано. Вони одягнули на ОСОБА_12 кайданки та завезли на місце злочину, при цьому жодних проявів фізичного тиску до останнього не застосовувалось.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_15 з 05.07.2018 р. перебував на лікуванні в м. Козятині, вона навідувала його по вихідним. Лікар видав ОСОБА_17 направлення на проходження МРТ у м. Вінниці. 21.07.2018 р. вона залишила ОСОБА_17 кошти на проходження МРТ у сумі приблизно 2500 грн., а 22.07.2018 р., тобто в неділю у вечірній час їй подзвонили з поліції та повідомили про затримання ОСОБА_12 , а в понеділок її викликали до слідчого. ОСОБА_12 вона востаннє перед його затриманням бачила в суботу.

В ОСОБА_12 , коли він лікувався, була банківська карта. В суботу, коли вона відвідувала ОСОБА_12 , вона зняла із зазначеної картки 2500 грн. і передала їх ОСОБА_18 . Після цього вони ходили по ліки в аптеку, яка сума залишилась у ОСОБА_12 після придбання ліків сказати не може.

Кошти знімали у м. Жмеринка 21.07.2018 р., у виписці по рахунку зазначено, що 23.07.2018 р., оскільки 21.07.2018 р. був вихідним днем.

Судом відповідно до частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) на підставі заявлених сторонами кримінального провадження клопотань було досліджено й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:

-протокол затримання ОСОБА_6 від 22.07.2018 р., згідно з яким у останнього виявлено та вилучено грошові кошти в сумі 2000 грн. банкнотами номіналом по 100, 200 та 500 грн.;

-протокол огляду місця події від 22.07.2018 р., відповідно до якого оглянуто територію домогосподарства за адресою: АДРЕСА_4 , зафіксовано обстановку в ньому, виявлено та вилучено: картонну коробку, кепку чорного кольору, змив з поверхні дверної ручки;

-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22.07.2018 р., згідно з яким ОСОБА_4 впізнала особу, яка зображена на фото № 2 як таку, що викрала грошові кошти у сумі 1900 грн. в її домоволодінні;

-висновок експерта № 254 від 13.09.2018 р., згідно з яким зразок запаху відібраний 23.08.2018 р. у ОСОБА_6 співпадає зі слідом одорологічного походження вилученого під час ОМП 22.07.2018 р. з середини кепки чорного кольору;

-висновок експерта № 643 від 17.09.2018 р., відповідно до якого генетичні ознаки клітин, виявлених на поверхні картонної коробки та на змиві з поверхні рукоятки замка є змішаними, збігаються між собою, містять генетичні ознаки двох невстановлених осіб жіночої генетичної статі і не містять генетичні ознаки зразку букального епітелію ОСОБА_6 ;

-протокол проведення слідчого експерименту від 27.09.2018 р., згідно з яким ОСОБА_4 розповіла та показала на місці, яким чином відносно неї було вчинено злочин: де у будинку вона виявила незнайомого їй чоловіка, куди він вийшов, де у нього випав пакет та кепка, де чоловік перестрибнув через хвіртку;
-довідку про опрацювання номерної інформації, згідно з якою надано тип з`єднання, дату, час та тривалість, адреси базових станцій, в межах азимутів яких фіксувався абонент № НОМЕР_1 .

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілої, свідків, надані сторонами кримінального провадження докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з приписами частини першої статті 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження, тощо.

Відповідно до частини першої статті 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Зі змісту частини третьої статті 26 КПК випливає, що суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Отже, в судовому засіданні підлягає з`ясуванню питання щодо винуватості чи невинуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину. Слід зауважити, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні грабежу. З об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна. З об`єктивної сторони вчинення грабежу можливе у формі: відкритого викрадення чужого майна без застосування насильства або погрози його застосування (ненасильницький грабіж); відкритого викрадення чужого майна із застосуванням насильства або погрози його застосування (насильницький грабіж).

Суб`єктом грабежу може бути осудна особа, яка досягла 14-річного віку.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом.

Таким чином, судом має бути здійснена перевірка наявності в діях ОСОБА_6 усіх елементів складу інкримінованого йому злочину з дотриманням вимог чинного кримінально-процесуального законодавства.

Потерпіла ОСОБА_4 в судовому засіданні надала чіткі та послідовні показання, відповідно до яких 22.07.2018 р. вона повернувшись додому, виходячи з ванної кімнати, розташованої в будинку, побачила, що з кімнати виходив ОСОБА_6 . Після того, як вона запитала, хто він такий, ОСОБА_6 почав тікати й під час втечі в нього випав з кишені пакет, тому ОСОБА_6 повернувся за ним, а потім перестрибнув через паркан та втік в сторону склепу. Обвинувачений в судовому засіданні зазначені обставини заперечив, повідомивши, що на місці вчинення злочину не був. Вилучені грошові кошти йому до кишені засунув працівник поліції.

Суд враховує, що потерпіла ОСОБА_4 в судовому засіданні впізнала ОСОБА_6 як особу, яка вчинила відносно неї злочин, повідомивши суду, за якими саме ознаками вона здійснила впізнання. Стороною обвинувачення також надано суду протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22.07.2018 р., згідно з яким ОСОБА_4 впізнала особу, яка зображена на фото № 2 як таку, що викрала грошові кошти у сумі 1900 грн. в її домоволодінні. Разом з тим, у зазначеному протоколі відсутнє посилання на анкетні дані особи, зображеної на фото № 2. Крім цього, сторона захисту посилалась на ту обставину, що проведення впізнання обвинуваченого під час досудового розслідування проведено з грубим порушенням вимог КПК. Як вже зазначено судом, в наданому протоколі впізнання особи за фотознімками не зазначено, яку саме особу під час досудового розслідування впізнала потерпіла. Тому протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками суд в якості підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину до уваги не приймає. Разом з тим, суд враховує, що потерпіла в судовому засіданні впізнала ОСОБА_6 як особу, яка вчинила відносно неї злочин.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в судовому засіданні повідомили, що під час здійснювання патрулювання надійшло повідомлення про вчинення злочину і вони побачили обвинуваченого, який підходив під розіслане орієнтування, тому вони затримали обвинуваченого і завезли його на місце злочину. Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні посилався на ту обставину, що до нього працівниками поліції було застосовано недозволені методи досудового розслідування, однак зазначені свідки в судовому засіданні дану обставину спростували. З протоколу затримання ОСОБА_6 випливає, що у останнього було виявлено та вилучено грошові кошти в сумі 2000 грн. Обвинувачений в судовому засіданні посилався на ту обставину, що зазначені кошти в автомобілі йому засунув у кишеню працівник поліції. Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 повідомила, що напередодні вона дала ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 2500 грн. у зв`язку з проходженням ним лікування і його направленням для проведення МРТ в м. Вінниці. Таким чином, суд враховує, що між показаннями обвинуваченого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_16 наявні неусунуті розбіжності щодо джерела походження виявлених у ОСОБА_6 під час його затримання грошових коштів. Питання щодо зазначених розбіжностей судом вирішуватиметься з урахуванням зібраних у справі доказів у їх сукупності.

Суд приймає до уваги, що в ході проведення огляду місця події домоволодіння ОСОБА_4 було виявлено та вилучено картонну коробку, кепку чорного кольору, змив з поверхні дверної ручки. Під час досудового розслідування було проведено судово-одорологічну експертизу, згідно з висновком якої від 13.09.2018 р. за № 254 зразок запаху відібраний 23.08.2018 р. у ОСОБА_6 співпадає зі слідом одорологічного походження вилученого під час ОМП 22.07.2018 р. з середини кепки чорного кольору. Суд враховує, що зразки запаху в ОСОБА_6 були відібрані в примусовому порядку на підставі судового рішення. Також суд враховує, що слідчим суддею під час досудового розслідування на вилучені під час проведення огляду місця події та при затриманні ОСОБА_6 речі було накладено арешт. Крім того, суд приймає до уваги, що огляд місяця події, в результаті якого було виявлено та вилучено вищезазначені речі, було проведено на підставі письмової заяви потерпілої ОСОБА_4 .

Згідно з частиною першою статті 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. При цьому частиною другою зазначеної статті визначено, що огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи. Зі змісту частини другої статті 234 КПК випливає, що обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Відповідно до частини другої статті 233 КПК під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи. Частиною першою статті 233 КПК визначено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті. Згідно з частиною третьою статті 233 КПК слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Суд також враховує, що статтею 13 КПК визначено, що не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

В ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що відповідне рішення слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку домоволодіння ОСОБА_4 відсутнє, огляд проведено на підставі її письмового дозволу. Разом з тим, Верховним Судом у постанові від 01.02.2018 р. (справа № 51-230 км 18) звернуто увагу на те, що для огляду місця вчинення злочину ухвала слідчого судді не потрібна.

Сторона захисту в судових дебатах посилалась на те, що висновки проведених у кримінальному провадженні експертиз не можуть бути взяті до уваги, оскільки експертизи проведені експертною установою, яка перебуває у підпорядкуванні органів внутрішніх справ. Разом з тим, суд вважає, що жодної з передбаченим чинним кримінально-процесуальним законодавством підстави для визнання висновків експертиз недопустимим доказом стороною захисту не наведено. Крім того, суд враховує, що експертів було попереджено про кримінальну відповідальність за складання завідомо неправдивого висновку. Тому твердження сторони захисту щодо недопустимості висновків проведених у кримінальному провадженні судових експертиз суд оцінює критично.

Щодо відомостей, отриманих в ході проведення слідчого експерименту, суд вважає їх недопустимим доказом з огляду на наступне.

Як зазначено судом, частиною першою статті 233 КПК визначено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті. При цьому частиною п`ятою статті 240 КПК визначено, що слідчий експеримент, що проводиться в житлі чи іншому володінні особи, здійснюється лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді за клопотанням слідчого, погодженого з прокурором, або прокурора, яке розглядається в порядку, передбаченому цим Кодексом, для розгляду клопотань про проведення обшуку в житлі чи іншому володінні особи.

В ході судового розгляду кримінального провадження відомостей, які б свідчили про надання потерпілою ОСОБА_4 дозволу на проникнення до її домоволодіння з метою проведення слідчого експерименту або ж відповідного судового рішення про надання дозволу на проведення обшуку домоволодіння суду надано не було. Зі змісту пункту 1 частини другої статті 87 КПК випливає, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Суд також приймає до уваги, що під час досудового розслідування було проведено аналіз з`єднань абонента № НОМЕР_1 , згідно з яким абонент, що користувався зазначеним номером, на час вчинення злочину перебував неподалік домоволодіння потерпілої. З наданих суду матеріалів кримінального провадження випливає, що мобільний телефон із зазначеним абонентським номером було вилучено саме у ОСОБА_6 . Обвинувачений ОСОБА_6 на питання прокурора не зміг пояснити, яким чином телефон із зазначеним абонентським номером було зафіксовано неподалік місця вчинення злочину.

Отже, аналізуючи надані сторонами кримінального провадження докази у їх сукупності, суд вважає, що причетність обвинуваченого ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого йому злочину підтверджується висновком проведеної у справі судово-одорологічної експертизи, довідкою про опрацювання номерної інформації, протоколом затримання ОСОБА_6 та чіткими і послідовними показаннями потерпілої щодо обставин вчинення злочину.

Показання свідка ОСОБА_16 щодо надання нею обвинуваченому ОСОБА_6 грошових коштів в сумі 2500 грн. як на обставину, що свідчить про невинуватість обвинуваченого, суд оцінює критично. Зокрема, свідок повідомила суду, що напередодні події, у вчиненні якої обвинувачується ОСОБА_6 , вона надала йому грошові кошти в сумі 2500 грн. Разом з тим, відповідаючи на питання прокурора, свідок не змогла чітко повідомити, чому у виписці, яку вона надавала слідчому, зазначено, що операція зі зняття готівки відбулась 23.07.2018 р., а не 21.07.2018 р., як стверджувала свідок.

Посилання обвинуваченого на ту обставину, що працівники поліції застосовували недозволені методи досудового розслідування та підкинули йому грошові кошти в сумі 2000 грн. суд оцінює критично, як такі, що не були підтвердженні об`єктивними даними в ході судового розгляду кримінального провадження та спростовані зібраними у справі доказами у їх сукупності.

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого суд враховує роз`яснення, надані в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно з якими розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У пункті 4 зазначеної Постанови роз`яснено, що дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування залежно від характеру насильства чи погрози як грабіж чи розбій.

В судовому засіданні встановлено, що вчинення злочину було розпочато обвинуваченим таємно, однак в подальшому він був виявлений потерпілою і, незважаючи на це, від вчинення злочину не відмовився, а навпаки вжив заходів для зникнення з місця вчинення злочину з викраденим майном. Разом з тим, будь-яких даних, які б свідчили про застосування до потерпілої небезпечного для її життя чи здоров`я насильства або погрози його застосування суду надано не було, тому суд приходить до переконання, що в діях обвинуваченого наявні ознаки саме ненасильницького грабежу.

При вирішенні питання щодо наявності в діях обвинуваченого такої кваліфікуючої ознаки як вчинення злочину повторно суд враховує, що приміткою 1 до статті 185 КК визначено, що у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

З наданих суду матеріалів кримінального провадження, зокрема, копій вироків випливає, що ОСОБА_6 востаннє був засуджений Гайсинським районним судом Вінницької області за частиною третьою статті 185 та частиною третьою статті 186 КК з урахуванням частини першої статті 70 та частини першої статті 71 КК до покарання у виді 6 років 1 місяця позбавлення волі. Строк відбування покарання згідно з вироком слід рахувати з 24.09.2012 р. Відповідно до наданої суду копії довідки про звільнення ОСОБА_6 був звільнений з місць позбавлення волі 24.07.2017 р. на підставі ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20.07.2017 р. Не відбутий строк покарання згідно з довідкою про звільнення складає 7 місяців. Суд також враховує, що відповідно до ухвали Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20.07.2017 р. ОСОБА_6 замінено не відбуту частину покарання у виді позбавлення волі на покарання у виді 240 годин громадських робіт.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 12 КК злочини передбачені частиною третьою статті 185 та частиною третьою статті 186 КК, є тяжкими злочинами. Строк погашення судимості за тяжкі злочини відповідно до пункту 8 частини першої статті 89 КК складає шість років з дня відбуття покарання (основного та додаткового).

Таким чином, суд приходить до переконання, що в діях ОСОБА_6 наявні ознаки вчинення злочину повторно, оскільки інкримінований йому злочин останнім вчинено в період не знятої і не погашеної судимості за вчинення злочинів проти власності, а саме: передбачені частиною третьою статті 185 та частиною третьою статті 186 КК.

При вирішенні питання щодо наявності в діях обвинуваченого такої кваліфікуючої ознаки як проникнення у житло суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно з якими під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.

Вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Викрадення майна не можна розглядати за ознакою проникнення в житло або інше приміщення чи сховище, якщо умисел на викрадення майна у особи виник під час перебування в цьому приміщенні.

При цьому Верховним Судом України у зазначеному пункті також роз`яснено, що під сховищем слід розуміти певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо.

Не може визнаватися сховищем неогороджена і така, що не охороняється, площа або територія, на яку вхід сторонніх осіб є вільним, а також та, що була відведена та використовується для вирощування продукції чи випасу тварин (сад, город, ставок, поле тощо).

Суд також враховує, що Верховним Судом України у постанові від 15.11.2012 р. (справа № 5-15кс12) сформульовано правовий висновок щодо наявності чи відсутності в діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки як вчинення злочину з проникненням в приміщення. Зокрема, Верховним Судом України зазначено, що ключовим у вирішенні питання про наявність чи відсутність ознаки проникнення при вчиненні розбою є встановлення того, з якою метою особа ввійшла (потрапила) у приміщення. Адже в тому разі, коли особа під впливом свого корисливого мотиву утвердилася в намірі заволодіти чужим майном, вона обирає механізм злочинної поведінки, який включає в себе етапи, зокрема мотивації злочину, цілепокладання, планування посягання, вибір шляхів досягнення цілі, прогнозування ризиків та можливих наслідків тощо. Через сукупність таких дій і суб`єктивне ставлення до них особи, яка їх вчинила, відбувається візуалізація останньої (позиціонування самої себе), тобто проявляються процеси діяння, які недоступні для безпосереднього спостереження.

Виходячи із змістових зовнішніх ознак суспільно небезпечного діяння (об`єктивна сторона злочину) та інтелектуально-вольових (суб`єктивна сторона злочину), можна змоделювати (уявити ситуацію), що в тому разі, коли особа мала намір викрасти конкретне майно з торгової зали крамниці й обрала спосіб заволодіння ним, пов`язаний із формально безперешкодним входженням до приміщення зали, факт потрапляння в приміщення за таких обставин не повинен визнаватися «проникненням» у кримінально-правовому значенні. Коли ж особа задумала викрасти майно в тій же крамниці, але з відокремленої торгової секції (торгівля ювелірними виробами, електронними засобами тощо), яка облаштована в приміщенні крамниці, і потрапляння до зали крамниці не було обмежено часовими рамками чи іншими засобами, то вхід у приміщення крамниці не може визнаватися кримінально караним проникненням, тоді як викрадення майна із приміщення секції, вільний доступ до якої був обмежений, у разі потрапляння туди, має визнаватися незаконним проникненням.

Якщо суб`єкт злочину поставив собі за мету заволодіти майном певного виду (якості, значення тощо), місцезнаходження якого зумовлює вибір конкретного способу посягання, реалізація якого передбачає входження чи потрапляння в приміщення, незважаючи на режим доступу до нього (вільний/заборонений), то фізичне опинення в такому приміщенні з означеною ціллю є незаконним, а з вчиненням наступних дій із застосуванням насильства чи погроз його застосування з метою заволодіння майном має кваліфікуватися як розбій, поєднаний з проникненням у приміщення. Наприклад, намір особи заволодіти грошима з відділення банку чи якимсь майном із іншого приміщення, умислом якої на початку виконання злочинної поведінки приміщення відділення банку чи інше приміщення в цілому сприймалося як місцезнаходження майна, а насильницьке вторгнення в приміщення, незалежно від режиму доступу до нього, охоплювалось як дія.

В продовження зазначеного Верховним Судом України у постанові від 08.09.2016 р. (справа № 5-213кс(15)16) зазначено, що визначальним критерієм для вирішення питання про наявність/відсутність у діях особи, яка вчиняє розбій, кваліфікуючої ознаки проникнення у приміщення, що відбувається формально безперешкодно, є суб`єктивне ставлення винної особи до вчинюваних ним дій. Зміст суб`єктивної сторони цього діяння розкривається через предмет майно певного виду та об`єктивну сторону цього діяння зовнішні поведінкові обставини, які в сукупності з іншими обставинами, визначають кримінально-правовий зміст суспільно небезпечного діяння. Важливим для юридичної оцінки цих дій за частиною третьою статті 187 КК є з`ясування того, яким майном до входження (потрапляння) особи у приміщення вона має намір заволодіти, як нею сприймається режим доступу до місця знаходження майна та який конкретний спосіб посягання на заволодіння чужим майном вона в зв`язку з цим обирає.
Окрім наведеного, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.04.2018 р. (справа № 569/1111/16-к, провадження №13-14кс18) сформульовано правовий висновок, відповідно до якого проникнення як кваліфікуюча ознака розбою передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час вчинення розбою. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має.
Отже, з вищезазначених правових висновків випливає, що вирішальним при визначенні законності/незаконності входження (потрапляння) особи у відповідне приміщення або перебування в ньому під час вчинення злочину, є режим доступу до об`єкта (вільний/обмежений).
Відповідно, наявність режиму вільного доступу до приміщення свідчить про законність входження (потрапляння) особи у відповідне приміщення та правомірне її перебування там, а отже, виключається інкримінування кваліфікуючої ознаки «проникнення», навіть якщо особа потрапила в приміщення з умислом заволодіти чужим майном.
Інша кримінально-правова кваліфікація має бути надана діям особи, яка шляхом вільного доступу до певного приміщення вчиняє дії, спрямовані на заволодіння чужим майном, що зберігається в місці з обмеженим доступом (наприклад, службові приміщення, відокремлені секції магазину з обмеженим доступом, касові апарати, сейфи тощо). Такі дії мають бути кваліфіковані як поєднані з проникненням у інше приміщення чи сховище. Так само мають бути кваліфіковані дії особи, яка потрапила в приміщення з вільним доступом, але залишилася в ньому з метою заволодіння чужим майном і тоді, коли режим доступу до цього приміщення змінився й став обмеженим (завершення робочого дня в магазині, музеї тощо).
В судовому засіданні встановлено, що обвинувачений до помешкання (домоволодіння) потерпілої проник незаконно, а тому в його діях також наявна така кваліфікуюча ознака, як вчинення злочину з проникненням до житла та іншого володіння особи.
З огляду на викладене суд приходить до переконання, що дії ОСОБА_6 охоплюються складом злочину, передбаченого частиною третьою статті 186 КК, за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), кваліфікуючою ознакою якого є вчинення злочину повторно, а також з проникненням у житло.
При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
При цьому Верховним Судом зазначено, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.
Крім того, Верховним Судом у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

В ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, обставин, які б свідчили про визнання обвинуваченим вини, розкриття всіх відомих йому обставин вчиненого діяння, вчинення інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди, встановлено не було. Натомість в судовому засіданні встановлено, що обвинуваченим інкримінований йому злочин вчинено в період не знятої і не погашеної судимості. Однак, зазначена обставина згідно з приписами частини четвертої статті 67 КК не може бути врахована, як обставина, що обтяжує покарання обвинуваченого, оскільки передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію. Крім того, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» від 04.06.2010 р. № 7, згідно з якими у разі якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 07.06.2018 р. (справа № 203/921/16-к).

Отже, вчинення обвинуваченим інкримінованого йому злочину в період не знятої і не погашеної судимості за злочини проти власності згідно з приписами частини четвертої статті 67 КК не може бути враховане судом, як обставина, що обтяжує покарання обвинуваченого, оскільки остання передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію. Разом з тим, частиною п`ятою статті 90 КК визначено, що у разі, якщо особа, що відбула покарання, до закінчення строку погашення судимості знову вчинить злочин, перебіг строку погашення судимості переривається і обчислюється заново. У цих випадках строки погашення судимості обчислюються окремо за кожний злочин після фактичного відбуття покарання (основного та додаткового) за останній злочин. З наданих суду матеріалів випливає, що ОСОБА_6 також був засуджений за вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 309 КК, тобто зазначений злочин не пов`язаний з посяганням на право власності, а тому застереження, визначені частиною четвертою статті 67 КК в даному випадку застосуванню не підлягають. Тому, суд приходить до переконання, що обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є рецидив злочинів.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Таким чином, враховуючи конкретні обставини справи, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 і попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Сторонами кримінального провадження не надано відомостей про відбуття чи не відбуття покарання у виді громадських робі, тому питання про застосування частини першої статті 71 КК (зокрема наявні підстави для приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 25.12.2012 р.) згідно з приписами частини третьої статті 26 КПК суд не вирішував.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 26.04.2018 р. (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що обвинувачений вчинив умисний тяжкий злочин в період не знятої і не погашеної судимості за вчинення умисних злочинів, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого не встановлено, натомість встановлено наявність обставини, що обтяжує його покарання, в ході судового розгляду кримінального провадження не було встановлено обставин, які б свідчили, що призначення обвинуваченому реального покарання було б явно не справедливим, а тому суд вважає, що підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК відсутні.

Питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні підлягає вирішенню відповідно до положень статті 100 КПК.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК судові витрати слід покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 186 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набранням вироком законної сили залишити утримання під вартою, але не довше ніж до 17.05.2019 р.

Строк відбування покарання рахувати з 22.07.2018 р.

Речові докази, що передані на зберігання потерпілій ОСОБА_4 залишити останній.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 10688 (десять тисяч шістсот вісімдесят вісім) грн 91 коп. вартості залучення експертів.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим, що утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому, прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: