справа № 495/3749/18
номер провадження 1-кп/495/97/2019
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
про повернення обвинувального акту

23 травня 2019 рокум.Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисника-адвоката ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000602, внесеному 18 грудня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 365 КК України, -
встановив:
На розгляд Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 365 КК України.
До суду від захисника-адвоката надійшло клопотання про повернення обвинувального акту прокурору як такого, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, посилаючись на те, що в обвинувальному акті відсутні відомості про адресу реєстрації обвинуваченого та неправильно зазначено рік народження обвинуваченого; формулювання обвинувачення всіх обвинувачених викладено однаково, що унеможливлю визначити дії кожного обвинуваченого; не зазначені докази виникнення спільного умислу обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вчинення кримінального правопорушення; не зазначені обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки під час досудового розслідування обвинувачений ОСОБА_6 активно сприяв розкриттю злочину.
Також, до суду від потерпілого ОСОБА_5 надійшло клопотання про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта у наявному кримінальному провадженні.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні заперечував проти клопотання захисника-адвоката про повернення обвинувального акту прокурору; не заперечував проти клопотання потерпілого про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта у наявному кримінальному провадженні, вважав за необхідне призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, доручити відповідному органу з питань пробації скласти та надати суду досудову доповідь відносно обвинуваченого.

Потерпілий в підготовчому судовому засіданні заявлене ним клопотання про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта підтримав, просив його задовольнити, щодо клопотання захисника-адвоката та інших питань поклався на розсуд суду.
Захисник-адвокат, обвинувачений в підготовчому судовому засіданні заявлене захисником-адвокатом клопотання про повернення обвинувального акта прокурору підтримали, просили його задовольнити, заперечували проти задоволення клопотання потерпілого про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта.
Суд, розглянувши клопотання захисника адвоката та потерпілого, заслухавши учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, а також матеріали судового провадження, прийшов до висновку про задоволення клопотання захисника-адвоката про повернення обвинувального акту прокурору, відмову у задоволенні клопотання потерпілого, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що до суду надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 365 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 365 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 365 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 365 КК України.

Ухвалами Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 червня 2018 року ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 звільнено від кримінальної відповідальності, кримінальне провадження відносно останніх закрито, цивільний позов ОСОБА_5 залишено без розгляду з правом пред`явити його в порядку цивільного судочинства (т. 1 а.с. 143-146, 147-150, 151-154).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 серпня 2018 року повернуто обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 365 КК України до прокуратури Одеської області, однак ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2018 року зазначена ухвала скасована та призначено новий розгляд обвинувального акту у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт, серед іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. При цьому, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та правової кваліфікації кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання щодо відповідності обвинувального акту вимогам закону, суд враховує висновок, викладений у Постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328кс16, відповідно до якого аналіз цієї норми свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); 3) формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Суд звертає увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кожного кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин кожного вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права обвинуваченого на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Отже, виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення в обвинувальному акті повинні бути викладені окремо щодо кожного самостійного злочину, які створюють реальну сукупність, але в порушення вимог загальної частини КПК України прокурор таких вимог не дотримався і у обвинувальному акті, в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, викладені фактичні обставини та формулювання обвинувачення злочинів, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 365 КК України, інкримінованих ОСОБА_6 , без розмежування самостійних складів злочинів один від одного, внаслідок чого порушено право обвинуваченого на захист, закріплене в ч. 42 КПК України, оскільки обвинувачений має право знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.

Крім того, суд зазначає, що диспозицією ч. 2 ст. 125 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а відтак встановлення та визначення суб`єктивного ставлення особи до своїх дій є обов`язковим.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, характеризується прямим або непрямим умислом. Якщо умисел винного було спрямовано на заподіяння тяжких тілесних чи середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а в результаті його дій потерпілому було заподіяно лише легкі тілесні ушкодження, вчинене слід кваліфікувати за спрямованістю умислу - за відповідними частинами ст. ст. 15 і 121 або 122 КК України. Заподіяння легкого тілесного ушкодження внаслідок необережної вини не є караним.

З аналізу обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, вбачається відсутність викладення всіх обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки судом встановлено, що в обвинувальному акті при викладі фактичних обставин, формулюванні обвинувачення взагалі не зазначено: механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілому (якою частиною ноги та в яку частину голови завдано удар потерпілому, а також по яким частинам тіла нанесені удари потерпілому); форму вини (прямий чи непрямий умисел); не зазначено на що був спрямований умисел обвинуваченого (спрямованість умислу винного дозволяє встановити наявність чи відсутність підстав для кваліфікації його дій за відповідними частинами ст. ст. 15 і 121 або 122 КК України).

Крім того, судом встановлено, що в обвинувальному акті дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, як спричинення легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, однак ч. 2 ст. 125 КК України передбачає відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Отже, судом встановлено, що в обвинувальному акті правова кваліфікація кримінального правопорушення не відповідає кваліфікуючим ознакам злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, чим порушені вимоги п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК Українипри складенні обвинувального акту відносно ОСОБА_6 .

Також, суд зазначає, що диспозицією ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції на момент вчинення інкримінованого ОСОБА_6 злочину) передбачено кримінальну відповідальність за перевищення службових повноважень, тобто умисне вчинення службовою особою дій, які явно виходять за межі наданих їй прав чи повноважень, якщо вони заподіяли істотну шкоду охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб, якщо воно супроводжувалося насильством.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про перевищення влади або службових повноважень» № 15 від 26 грудня 2003 року судам роз`яснено, що обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 365 КК України, є заподіяння істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.

Судом встановлено, що правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції на момент вчинення інкримінованого ОСОБА_6 злочину) в обвинувальному акті не містить точної правової кваліфікації, оскільки дії обвинуваченого кваліфіковані, як перевищення службових повноважень, тобто умисне здійснення службовою особою дій, які явно виходять за межі даних йому прав і службових повноважень, які супроводжувалися насильством, однак ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції на момент вчинення інкримінованого ОСОБА_6 злочину) передбачає відповідальність за перевищення службових повноважень, тобто умисне вчинення службовою особою дій, які явно виходять за межі наданих їй прав чи повноважень, якщо вони заподіяли істотну шкоду охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб, якщо воно супроводжувалося насильством. Також, в обвинувальному акті як правова кваліфікація так і формулювання обвинувачення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України взагалі не містить такої обов`язкової ознаки об`єктивної сторони складу вищевказаного злочину, як заподіяння істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб. Отже, судом встановлено, що в обвинувальному акті правова кваліфікація кримінального правопорушення не відповідає кваліфікуючим ознакам злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, чим порушені вимоги п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК Українипри складенні обвинувального акту відносно ОСОБА_6 .

Враховуючи викладене, судом встановлено, що в обвинувальному акті не описана об`єктивна, а також суб`єктивна сторона злочинів, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 365 КК України, що свідчить про неконкретне обвинувачення, у зв`язку з чим порушено право обвинуваченого на захист, що унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення і, безперечно, порушують право обвинуваченого на захист, яке гарантується кожній особі за приписами п. «с» ч. 3 ст. 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», положення якої імплементовані у ст. 20 КПК України.
Отже, відсутність визначення конкретних обставин вчинення злочину, тобто відсутність обов`язкових елементів складу інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, обумовлює неможливість ефективного захисту від обвинувачення та перешкоджають суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

У всякому разі, не вдаючись до аналізу доказовості фактичних обставин події, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_6 висунуте неконкретне обвинувачення, чим порушено його право на захист.

Суд прийшов до висновку, що всупереч вимогам ст. 291 КПК України в обвинувальному акті не повністю викладені фактичні обставини злочинів, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінальних правопорушень з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Також, судом встановлено, що обвинувальний акт не відповідає змісту ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки відомості викладені не в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 291 КПК України.

Статтею 314 КПК України не передбачено можливості виправлення технічних чи інших помилок, а також внесення додаткових відомостей до обвинувального акту чи реєстру після їх надходження до суду, зокрема, у підготовчому судовому засіданні. Законом також не передбачено поділу недоліків обвинувального акту на суттєві та не суттєві чи такі, що перешкоджають розгляду або не перешкоджають розгляду справи по суті. Статтею 291 КПК України чітко передбачено категоричний перелік відомостей, які має містити обвинувальний акт. Виключень щодо можливості визнання несуттєвим недотримання прокурором чи слідчим будь-якої із вказаних вимог, законом не передбачено.

Главою 28 КПК України, якою врегульовано процедуру судового розгляду, не передбачено процедури виправлення недоліків обвинувального акту.

Таким чином, зазначені порушення в обвинувальному акті позбавляють суд можливості призначити судовий розгляд на підставі вищевказаного обвинувального акту і його розглянути по суті.

Суд вважає, що вказані недоліки унеможливлюють якісно і в повній мірі здійснити судовий розгляд за правилами ст. 337 КПК України, оскільки судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а вищенаведене є обставинами що перешкоджають судовому розгляду даного обвинувального акту. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 374 КПК України та згідно роз`яснень, що містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст. 374 КПК України. Засуджений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину, тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставини, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання. Вказані вимоги не можуть бути виконані судом, виходячи з наданого до суду обвинувального акту.
Наведені обставини свідчать про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам закону, що з урахуванням положень ст. ст. 2, 7, ч. 6 ст. 9, ст. ст. 21, 22, ст. 291 КПК України визнається судом істотним порушенням вимог КПК України, яке фактично нівелює принципи безсторонності, об`єктивності та неупередженості суду до початку судового розгляду та унеможливлює призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, та з урахуванням положень п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, є підставою для повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків.

Суд не бере до уваги твердження прокурора як на підставу заперечень проти клопотання захисника-адвоката про повернення обвинувального акту прокурору, а саме, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 ухвалою суду вже повертався прокурору для усунення недоліків з зазначених у клопотанні підстав, однак ухвала суду скасована апеляційною інстанцією, оскільки скасування ухвали суду про повернення обвинувального акту прокуроруне є перешкодою для повторного повернення прокурору обвинувального акта у разі його невідповідності положенням ст. 291 КПК України.

Враховуючи викладене, беручи до уваги, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України та є підставою для його повернення прокурору, суд прийшов до висновку про задоволення клопотання захисника-адвоката та відмову у задоволенні клопотання потерпілого.

Суд не вирішує питання про цивільний позов ОСОБА_5 , оскільки його залишено без розгляду з правом пред`явити його в порядку цивільного судочинства на підставі ухвали суду від 07 червня 2018 року, яка набрала законної сили (т. 1 а.с. 143-146, 147-150, 151-154).

Керуючись ст. ст. 314-316, 369-372, 376 КПК України, суд, -
постановив:
Клопотання захисника-адвоката ОСОБА_4 про повернення обвинувального акту прокурору задовольнити.

В задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_5 про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта відносно ОСОБА_6 відмовити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 365 КК України, повернути прокурору, який затвердив обвинувальний акт, для усунення виявлених недоліків протягом розумного строку з дня набрання законної сили ухвалою суду про повернення обвинувального акту та отримання обвинувального акту для усунення його недоліків.
Копію наявної ухвали суду негайно направити прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Суддя
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду ОСОБА_1