ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/66/19 Справа № 206/2738/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000305, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,-

за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені фактичні обставини.

За вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Строк відбуття покарання вирішено рахувати з моменту фактичного затримання.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 110 грн. 72 коп. На відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн. - моральної.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Судом ОСОБА_7 визнано винуватим у заподіянні у м. Дніпрі за обставин, викладених у вироку, умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_9 , небезпечного в момент заподіяння.
Як установив суд, 22 березня 2017 року приблизно в 00.10 годин ОСОБА_7 в компанії з раніше знайомими йому ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , проходячи біля будинку № 89 по вулиці Відпочинку в м. Дніпрі, у вказаний час та у вказаному місці зустріли раніше незнайомого ОСОБА_7 . ОСОБА_9 , де між ними зав`язалась розмова, в ході якої вони вступили в словесну суперечку, яка переросла в бійку, в ході якої ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, пов`язаних зі спричиненням йому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, лежачи спиною на землі, в позиції, коли ОСОБА_9 знаходився сидячі на ньому, витяг з правої кишені брюк, одягнених на ньому, розкладний ніж, та наніс вказаним ножем один удар в ліву частину грудної клітини ОСОБА_9 , в результаті чого потерпілому ОСОБА_9 , спричинені тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та постановити свій вирок, призначивши ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років. Обґрунтовуючи свої вимоги, не оскаржуючи фактичних обставин провадження, вважає призначене обвинуваченому ОСОБА_7 судом покарання таким, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, при цьому зазначає, що судом не враховано всіх обставин справи, тяжкість вчиненого злочину, факт того, що потерпілому не відшкодована заподіяна злочином шкода. Крім того, не враховано те, що обвинувачений намагався протягом всього часу розгляду справи заплутати суд, надавав в свою чергу спотворені покази.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні інкримінованого злочину, а цивільний позов залишити без розгляду. Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що судом невірно встановлені фактичні обставини провадження та надано неправильну кваліфікацію діям його підзахисного. Зазначає, що судом не було встановлено процес бійки, а жоден свідок взагалі не бачив момент нанесення удару ножем, чого не бачив і потерпілий, при цьому його підзахисний також не міг розуміти, що в нього залипли очі, а тому він не завдавав удару потерпілому ножем цілеспрямовано. Вказує, що на момент нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 перебував у стані необхідної оборони, оскільки потерпілий сам тричі нападав на його підзахисного та він був змушений захищатися, у нього (підзахисного) також були виявлені тілесні ушкодження, які згідно СМЕ № 1268 відносяться до легких тілесних ушкоджень. Апелянт одночасно вказує, що потерпілий на той момент перебував в стані алкогольного сп`яніння та вів себе неадекватно, що підтвердили і свідки.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника та просив залишити її без задоволення.
Обвинувачений та захисник підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити, кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні інкримінованого злочину, а апеляційну скаргу прокурора просили залишити без задоволення.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обгрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Згідно зі ст. 370 КПК України вирок суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідати вимогам, зазначеним у статті 374 КПК України. При цьому відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.
Вивченням матеріалів кримінального провадження не встановлено даних, які б свідчили про істотну неповноту чи необ`єктивність дослідження органами досудового розслідування та судом кримінального провадження.
Матеріалами кримінального провадження з`ясовано, що досудове розслідування та судовий розгляд по ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б істотними і тягли за собою скасування або зміну вироку, у справі не допущено.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, щодо потерпілого ОСОБА_9 , за яке його засуджено за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, підтверджуються зібраними у встановленому законом порядку та належно перевіреними у судовому засіданні доказами, які суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив у судовому засіданні та дав їм належну оцінку.
Суд у вироку навів докази за даним обвинуваченням і дав аналіз цим доказам після їх дослідження, тому не має підстав вважати, що по справі допущена суттєва неповнота судового розгляду, яка викликає необхідність скасування вироку та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 .
З викладеними в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 доводами про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, відсутність доказів винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, апеляційний суд не може погодитися з огляду на наступне.
Апеляційним розглядом встановлено, що суд першої інстанції ретельно перевірив показання обвинуваченого, подібні до тих доводів, які викладено в апеляційній скарзі його захисника, встановив, що потерпілий та обвинувачений фактично знайомі не були, конфлікт виник раптово, перевірив психологічний стан ОСОБА_7 під час конфлікту та з`ясував, що обвинувачений під час заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень у стані необхідної оборони чи фізіологічного афекту не знаходився.
Свій висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, суд зробив на підставі аналізу показань допитаних у судовому засіданні потерпілого, свідків, які узгоджуються з іншими дослідженими під час судового розгляду доказами.
Твердження в апеляційній скарзі сторони захисту про невзяття до уваги показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 апеляційний суд визнає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки ці покази були ретельно перевірені судом першої інстанції і проаналізовані в сукупності з іншими доказами. Суд правильно критично поставився до показів свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в частині того, що обвинувачений не наносив ніяких тілесних ушкоджень потерпілому, оскільки їх твердження спростовуються дослідженими письмовими матеріалами провадження, їх свідчення про обставини виникнення конфлікту не послідовні, не логічні та явно продиктовані наміром "допомогти" своєму товаришу ОСОБА_7 , а показання свідка ОСОБА_13 про те, що вона бачила факт побиття саме потерпілим обвинуваченого, не спростовує жодним чином доводів сторони обвинувачення та правильність кваліфікації його дій, оскільки як вказував і сам потерпілий, він дійсно був у розпачі і бійка була обопільною, а даний свідок бачила події того дня вже після того, як потерпілий отримав ножове поранення.
Розглянувши проведені у кримінальному провадженні судово-медичні експертизи, суд установив ступінь тяжкості заподіяного ОСОБА_9 тілесного ушкодження. Посилаючись на ці об`єктивні дослідження, суд з`ясував, що мало місце проникаюче колото-різане поранення грудної клітини ліворуч, гемопневмоторакс, підшкірна емфізема ліворуч, яке відносяться до тяжкого ступеню за ознаками небезпеки для життя в момент їх спричинення. Прийнявши до уваги дані в експертних висновках щодо локалізації й характеру утворення виявленого у ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження, з`ясувавши їх з іншими доказами, суд установив, що вони не суперечать механізму, зазначеному в обвинувальному акті.
Як убачається з висновку експерта, виявлене у потерпілого тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини ліворуч спричинено від дії предмету, що має колючо-ріжучі властивості, яким могло бути і лезо ножа, що підтверджується характером поранення та напрямком раньового каналу.
За фактичними обставинами справи судом першої інстанції було встановлено, що дії ОСОБА_7 мали активний характер, були протиправними, між цими діями і їх наслідками у вигляді заподіяння ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження, існував прямий причинний зв`язок.
Також судом першої інстанції було встановлено, що як обвинувачений, так і потерпілий, мають однакові вікові та фізичні дані. Як зазначав в ході досудового розслідування обвинувачений, між ним та потерпілим відбулась обопільна бійка, свідок ОСОБА_10 також вказала, що між хлопцями відбулась штовханина з приводу того, що ОСОБА_14 обіцяв відвезти ОСОБА_15 за отримані від останнього цигарки, натомість не виконав взятої на себе обіцянки. Тому суд не прийняв до уваги, доводи обвинуваченого, що дії потерпілого носили для нього явно протиправний та несподіваний характер. Виходячи з того, що в момент сварок та бійки між обвинуваченим та потерпілим поряд знаходились знайомі обвинуваченого - свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які рознімали останніх, викликали наряд поліції, останній мав реальну можливість покинути місце конфлікту та уникнути бійки. Крім того, у потерпілого в процесі бійки жодних травмуючих предметів в руках не було. Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_9 був неадекватний, наніс йому 40-50 ударів спростовуються висновком судово- медичного експерта № 1268 е про ступінь тяжкості, кількість та локалізацію тілесних ушкоджень, виявлених у обвинуваченого, та показаннями судово- медичного експерта ОСОБА_16 під час судового засідання.
Сам обвинувачений в ході досудового розслідування під час слідчого експерименту вказав, що вдарив потерпілого саме ножем, який випав у нього з кишені. Даний ніж при нанесенні удару був у розкладному стані, про що свідчать висновки судово- медичних експертиз та судово- криміналістичних експертиз, де були досліджені порізи на светрі та футболці потерпілого, але при первинному огляді місцевості даний ніж виявлено не було (огляд проводився 23 березня 2017 року вночі), і був виявлений лише при повторному огляді місцевості в той же день о 17.00 годині, і уже в складеному вигляді.
Апеляційний суд вважає, що при оцінці наведених обставин в сукупності з даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень як у обвинуваченого, так і у потерпілого, суд обгрунтовано піддав сумнівам доводи обвинуваченого про те, що тілесні ушкодження ним були спричинені в стані необхідної оборони, і погоджується з висновком суду про те, що ОСОБА_7 , умисно завдаючи удар ножем в ліву частину тулуба потерпілого, тобто місце розташування життєво важливих органів потерпілого (грудної клітини), передбачав, що його здоров`ю буде спричинена тяжка шкода, і бажав настання таких наслідків.
Як вбачається з викладеної ОСОБА_7 в мережу інтернет інформації, останній зазначив «в драке с наркоманом всадил нож последнему в ребра» Шьют» ст. 121, «светит» 7 лет», однак бажає «перейти на ст. 124 превышение пределов самообороны», для чого потрібна величезна сума грошей, тому розпродав все майно, допомогли друзі, при цьому звернувся за матеріальною допомогою до «небайдужих інтернет-користувачів» ( т. 1 а.п. 74). Тобто, сам ОСОБА_7 вказав, що була обопільна бійка, в ході якої він наніс ножем удар чоловікові, з яким дрався.
Висновок суду першої інстанції про те, що винність обвинуваченого в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю знайшла своє підтвердження, доведена в повному обсязі та узгоджується з висновком, викладеним у постанові Пленуму Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 628/4025/13-к (провадження № 51-3258 км/18), в якому зазначено, зокрема, що питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Отже, врахувавши всі обставини вчиненого діяння у їх сукупності, зокрема спосіб, знаряддя злочину, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки, апеляційний суд приходить до однозначого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 саме в умисному заподіянні ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень при вище зазначених обставинах.
При перевірці кримінального провадження апеляційним судом не виявлено даних, які могли б свідчити про проявлену судом необ`єктивність при розгляді кримінального провадження чи допущені істотні порушення кримінального процесуального закону при збиранні та оцінці доказів у справі.
З цих підстав доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про відсутність доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів задоволенню не підлягають як не підтверджені матеріалами кримінального провадження.
Посилання у своїй скарзі захисника обвинуваченого на протиправну, на його думку, поведінку потерпілого ОСОБА_9 , не впливають на висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 .
Таким чином, на підставі оцінки й аналізу наведених у вироку доказів, які повно і всебічно перевірялися в судовому засіданні, суд обгрунтовано визнав винуватим ОСОБА_7 в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.
Суд дійшов такого висновку, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України. За таких обставин вважати, що ОСОБА_7 необгрунтовано засуджено за вказані злочинні дії, немає підстав.
Що стосується тверджень прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то вони не грунтуються на матеріалах провадження, тому не заслуговують на увагу.
Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчинених злочинів, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Ці вимоги закону суд першої інстанції виконав і належним чином обґрунтував в мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання, враховуючи, зокрема, і ті обставини, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі.
Обґрунтовуючи висновки щодо виду і розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив, як вбачається з вироку суду, не лише з характеру і ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, але й відповідно до статей 65, 66, 67 КК України урахував конкретні обставини справи, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також дані про особу обвинуваченого.
Зокрема, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд врахував, що обвинувачений не працює, раніше не судимий, за місцем проживання характеризуються позитивно (т. 1 а.п. 73), на обліку у лікаря-наролога та лікаря-психіатра не перебуває (т. 1 а.п. 71,72). Обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_7 у відповідності до ст.ст. 66, 67 КК України, судом не встановлені.
Суд першої інстанції також зважив, що враховуючи підвищену суспільну небезпечність скоєного злочину проти життя та здоров`я особи, виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 неможливе без ізоляції від суспільства, а можливе лише в умовах відбуття покарання в місцях позбавлення волі, у зв`язку з чим вважав за необхідне призначити покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуттям, оскільки обґрунтованих підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України не встановив.
З урахуванням наведеного апеляційний суд вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину та призначив йому покарання, яке за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження нових злочинів.
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що прокурор у апеляційній скарзі не навів переконливих доводів щодо неврахування судом першої інстанції ряду обставин, які свідчать про необхідність посилення покарання за ч. 1 ст. 121 КК України, тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4