Справа № 740/6039/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/395/19
Категорія - ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№ 0001251 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, уродженка с. Лунданка, Кіровської області РФ, жителька АДРЕСА_1 , не заміжня, освіта середня, не працює, раніше неодноразово судима, останній раз 29.01.2018 року Оболонським районним судом м. Києва за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення на строк 1 рік; на підставі ст.75 КК України, звільнена від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

засуджена за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

На підставі ст.71 КК України, до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 29.01.2018 року та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 6 (шість) місяців.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено без змін - у виді тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту її фактичного затримання - з 7 год. 40 хв. 02.10.2018 року, зарахувавши до відбуття весь час перебування під вартою з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь Ніжинської районної лікарні 2912,70 грн. витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_10 .

Скасовано арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Ніжинського міськрайонного суду від 03.10.2018 року.

Питання про речові докази вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 01 жовтня 2018 року, близько 23.20 год., ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходилась у приміщенні житлового будинку АДРЕСА_1 , де між нею та ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, відбувся конфлікт. У ході конфлікту ОСОБА_8 , діючи на ґрунті особистої неприязні, з метою протиправного заподіяння смерті іншій людині, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_10 та бажаючи їх настання, умисно нанесла три удари кухонним ножем останньому, чим спричинила тілесні ушкодження у вигляді: трьох колото-різаних ран лівої половини грудної клітки у проекції другого міжребер`я з пошкодженням нижньої грудної артерії та верхівки лівої легені, які, згідно висновку експерта, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Після заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, а саме позбавлення життя ОСОБА_10 , оскільки заподіяла три удари ножем в область життєво-важливих органів потерпілого, ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зникла. Однак смерть ОСОБА_10 не настала з причин, що не залежали від її волі, так як особами, що перебували на місці події, було вжито заходів щодо забезпечення надання потерпілому своєчасної кваліфікованої медичної допомоги.

Не погодившись із рішенням суду, обвинувачена ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження і доведеність своєї вини, просила змінити вирок місцевого суду та призначити їй більш м`яке покарання. В обґрунтування скарги зазначила, що призначене судом покарання є явно несправедливим, унаслідок його суворості. Крім того, просила врахувати обставини, які пом`якшують її покарання.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок місцевого суду та перекваліфікувати дії його підзахисної з ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України, призначивши максимально м`яке покарання, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Не погодився із правовою кваліфікацією дій ОСОБА_8 , так як наміру вбивати ОСОБА_10 вона не мала. Жодних неприязних відносин між ними не було, більше року вони проживали у цивільному шлюбі. Потерпілий не має до ОСОБА_8 жодних претензій, продовжує підтримувати з нею відносини і просив призначити їй максимально м`яке покарання. Також апелянт не погодився з висновком суду, що обвинувачена зникла після вчинення злочину, оскільки затримана вона була саме за місцем свого проживання.

Заслухавши доповідь судді; обвинувачену ОСОБА_8 та її захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити з наведених вище підстав; прокурора, котрий просив вирок місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим; дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів підстав для їх задоволення не вбачає, з огляду на таке.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_8 підтвердила факт нанесення ножем тілесних ушкоджень потерпілому, при цьому категорично заперечувала наявність умислу на вбивство останнього. Як наносила удари ножем не пам`ятає, так як перебувала в стані алкогольного сп`яніння. Після заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень вона надавала йому першу медичну допомогу, робила йому штучне дихання та попросила його брата викликати «швидку допомогу». Потім вона вивела свою малолітню доньку з будинку і до приїзду поліції перебувала з нею на подвір`ї господарства.

Разом із тим, доводи сторони захисту про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_8 не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст.15 КК України, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння, безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Так, Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово висловлював правову позицію про те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 4, 22 постанови Пленуму ВСУ від 07.02.2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Визначальним при цьому, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. При цьому якщо винна особа відмовилася від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до частини 2 ст. 15 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, 01 жовтня 2018 року між ОСОБА_8 та потерпілим виник конфлікт, через те що під час вживання спиртних напоїв у будинку ОСОБА_10 та його товариші голосно розмовляли, в той час як в іншій кімнаті спала малолітня донька обвинуваченої. В ході конфлікту ОСОБА_8 нанесла потерпілому три удари кухонним ножем у ліву половину грудної клітини. В даному випадку характер дій ОСОБА_8 ; знаряддя злочину ніж з довжиною леза понад 10 см; завдання ним трьох цілеспрямованих ударів у життєво важливий орган; поведінка обвинуваченої після скоєння злочину - не надала потерпілому допомоги, залишивши його в будинку; свідчать про наявність в її діях прямого умислу на позбавлення життя ОСОБА_10 та вчинення для цього всіх необхідних дій. Смерть потерпілого не настала лише через обставини, які не залежали від волі ОСОБА_8 , оскільки брат ОСОБА_10 викликав «швидку допомогу», яка своєчасно приїхала на місце події.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_8 надавала потерпілому першу допомогу не підтверджується жодними доказами і спростовуються, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_11 , який після нанесення обвинуваченою ударів ножем ОСОБА_10 постійно перебував в будинку з останнім. Свідок заперечив, що ОСОБА_8 надавала потерпілому першу медичну допомогу чи просила когось викликати «швидку допомогу».

Тому, зазначені обставини вказують на наявність у діях обвинуваченої ознак складу злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, що виключають можливість кваліфікації цього діяння за ознаками умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_8 за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, як закінчений замах на вбивство, тобто замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, з чим погоджується і колегія суддів.

Відтак, позицію сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_8 колегія суддів вважає як захисну, з метою уникнення останньою відповідальності за скоєне, так як вона повністю спростовується вищенаведеним, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченої до скоєного; дані про її особу, яка за місцем проживання характеризується формально позитивно, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше судима; обставини, які обтяжують покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, та скоєння злочину щодо особи, з якою обвинувачена перебувала в сімейних відносинах; з урахуванням позиції потерпілого щодо міри покарання; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченій покарання саме у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією частини 1 ст.115 КК України, з урахуванням вимог ст.71 КК України, що буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, оскільки її перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Беручи до уваги, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судима, на шлях виправлення не стала, скоїла злочин у період іспитового строку, колегія суддів не знаходить підстав для пом`якшення їй призначеного покарання.

Відтак, всі обставини, на які посилається обвинувачена, судом першої інстанції при призначенні їй покарання враховані, тому доводи про суворість призначеного покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_8 .

Порушень місцевим судом вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 лютого 2019 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4