В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" листопада 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_5.,

при секретарі ОСОБА_6.,

за участю прокурора ОСОБА_7.,

захисника ОСОБА_8.,

потерпілого ОСОБА_2,

обвинуваченого ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008104 від 29 серпня 2018 року за обвинуваченням

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Горлівка, Донецької обл., українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, працює не офіційно комірником збірником у ТОВ «Еліт», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 29 серпня 2018 року, приблизно о 13 год. 30 хв., перебував в кімнаті АДРЕСА_2 де у нього виник словесний конфлікт із ОСОБА_2 Під час вказаного конфлікту, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_2

Реалізовуючи свої злочинні наміри та усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій і свідомо допускаючи їх настання, ОСОБА_4, взяв до правої руки кухонний ніж та умисно наніс ОСОБА_2 ножове поранення в область черевної порожнини, спричинивши останньому тяжке тілесне ушкодження у вигляді колото-різаного проникаючого поранення зліва з пошкодженням лівого купола діафрагми, лівої долі печінки, наскрізне поранення тіла шлунка, масивна внутрішньо черевна кровотеча. Пневмоторакс зліва.

В подальшому ОСОБА_2 з отриманими внаслідок дій ОСОБА_4, тілесними ушкодженнями було доставлено до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги та поміщено на стаціонарне лікування, де надано кваліфіковану медичну допомогу.

Згідно з висновком експерта № 1599/е від 8 жовтня 2018 року: під час первинного звернення 29 серпня 2018 року о 14 год. 09 хв. по медичну допомогу у ОСОБА_2 (з урахуванням проведених у подальшому клініко-інструментальних досліджень/обстежень та оперативних втручань) було виявлено таке тілесне ушкодження:

- проникаюче колото-різане поранення живота: рана (визначена клінічними лікарями як колото-різана) на передній стінці зліва по середнє-ключичній лінії в підреберній ділянці (наслідком якої є рубець, виявлений під час проведення судово-медичного огляду), від якої спрямований рановий канал, який проходить у напрямку ззовні у середину, зпереду назад, з пошаровим ушкодженням шкіри та підшкірно-жирової клітковини, лівого купола діафрагми (наскрізна рана до 5 см.), лівої частки печінки (рана до 5 см.), шлунка (рана у ділянці тіла 2х0,5 см.), яке супроводжувалося гемоперітонеумом (мінімально відомий об'єм щонайменш 3000 мл.).

Характер та відома морфологія виявленого тілесного ушкодження, відомі часові дані та обставини події, дозволяють стверджувати про те, що вказане тілесне ушкодження утворилося за рахунок однократної дії предмету, якому притаманні колюче-ріжучі властивості (на кшталт ножа), у строк, вказаний у описовій частині ухвали про призначення експертизи, тобто, 29 серпня 2018 року.

Критерієм судово-медичної оцінки ступеню тяжкості тілесного ушкодження, є критерієм небезпеки для життя, а тому вказане тілесне ушкодження відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

Будучи допитаним в судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) визнав повністю, дав покази, підтвердив вище викладені обставини його скоєння, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.

Вказав, що дійсно, 29 серпня 2018 року, приблизно о 13 год. 30 хв., перебуваючи в кімнаті АДРЕСА_2 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, напередодні вживаючи разом з потерпілим ОСОБА_2 алкогольні напої, в ході словесного конфлікту із останнім, вдарив його один раз кухонним ножом в області черевної порожнини, чим спричинив тяжке тілесне ушкодження своєму товаришу ОСОБА_2 Одразу після цих подій надав потерпілому першу допомогу, викликав швидку та в подальшому відшкодував завдану шкоду, продовжує на даний час надавати матеріальну допомогу. З потерпілим продовжує спілкуватися, перебуває у дружніх відносинах.

Останній виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення даного злочину, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_2 суду показав, що подія дійсно відбувалась 29 серпня 2018 року, приблизно о 13 год. 30 хв. перебуваючи в кімнаті АДРЕСА_2 у нього виник словесний конфлікт з ОСОБА_4, в ході якого останній заподіяв йому кухонним ножом тяжке тілесне ушкодження, а саме один удар в область черевної порожнини. У подальшому, ОСОБА_4 викликав швидку допомогу. Зокрема, зазначив, що з ОСОБА_4 перебуває у дружніх відносинах, останній у нього просив вибачення та він його вибачив, вони між собою дійшли згоди з приводу відшкодування заподіяної шкоди, яку обвинувачений відшкодував та надалі продовжує надавати йому матеріальну допомогу, вважає, що останньому необхідно призначити міру покарання, не пов'язану з позбавленням волі, так як вони примирилися та він до нього не має ніяких претензій.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та потерпілого, дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України. Суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а саме - в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя у момент заподіяння, за вище встановлених обставин.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, встановленими всі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_4 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, потерпілого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення (злочину) при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують його покарання, а також думку потерпілого, який просив призначити обвинуваченому покарання не пов'язане з позбавленням волі та ізоляцією від суспільства.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставинами, що пом'якшують покарання ОСОБА_4, відповідно до ст.66 КК України, суд визнає щире каяття у вчиненні злочину, добровільне сприяння у розкритті злочину та надання допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_4, відповідно до ст. 67 КК України, є вчинення злочину в стані алкогольного сп'яніння.

Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 на обліку у лікаря нарколога та лікаря-психіатра не перебуває; має постійне місце проживання, невстановленість судом наявності зв'язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (раніше не судимий, працює не офіційно комірником збірником у ТОВ «Еліт», неодружений, задовільний стан здоров'я), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім'ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв'язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у мінімальному розмірі, передбаченого санкцією частини першої статті 121 КК України у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 того ж Кодексу та покладенням обов'язків з числа визначених ст. 76 КК України, оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 року; «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 року; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 року).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування, суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики, ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Питання доцільності обрання запобіжного заходу суд не розглядає з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора, та у світлі того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені, вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст.121 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п'ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов'язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з'являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід не обирався.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати за проведення судово-медично експертизи у сумі 1796 гривень 90 копійок (висновок № 1599/Е від 08 жовтня 2018 року) та за проведення судово-медичної (цитологічної) експертизи у сумі 1975 грн. 40 коп. (висновок № 355ц від 17 жовтня 2018 року).

Речові доказ у кримінальному проваджені -диск СD-R, із записом викликів екстренної (швидкої) медичної допомоги від 29 серпня 2018 року - зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Речові докази у кримінальному проваджені - ніж та рушник, які передано на зберігання до камери схову речових доказів Дніпровського УП ГУНП в м. Києві - знищити.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій, захиснику та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя