Провадження №1-кс/512/193/18
УХВАЛА

08 листопада 2018 року Савранський районний суд Одеської області в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю

прокурора ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

особи, у володінні якої знаходилось майно, директора ПСП «Буревісник» ОСОБА_5 ,

представника ПСП «Буревісник» захисника адвоката ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Саврань, Савранського району, Одеської області, клопотання слідчого Слідчого відділення Савранського Відділення поліції Балтського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області капітана поліції ОСОБА_4 , погоджене з прокурором Котовської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_3 16.10.2018р., по кримінальному провадженню №0000144 від 17.05.2018р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, про накладення арешту на майно,

ВСТАНОВИВ:

На підставі ч.2 ст.376 КПК України в судовому засіданні 08.11.2018р. проголошено вступну та резолютивну частини ухвали. Оголошення повного тексту ухвали відкладено на 13.11.2018р. о 16год. 00хв., про що повідомлено учасників судового провадження після проголошення вступної та резолютивної частини ухвали в судовому засіданні.

Слідчий СВ Савранського ВП ОСОБА_4 звернулася до суду з клопотанням про накладення арешту на майно, обгрунтовуючи вимоги тим, що 16.05.2018р. до чергової частини Савранського ВП звернувся з письмовою заявою ОСОБА_7 про те, що невстановлена особа здійснила самозахват належної йому земельної ділянки, а саме: самовільно здійснила на ній посів кукурудзи, чим завдала останньому майнової шкоди на суму 50000грн.. 13.10.2018р. до Савранського ВП знову надійшла повторна заява від ОСОБА_7 про те, що з належного йому поля, яким він користується на правах оренди (договір оренди укладений з ОСОБА_8 19.09.2016р. строком на 7 років), вдруге здійснює збір урожаю кукурудзи ОСОБА_9 разом з робітниками ПСП «Буревісник». В ході досудового розслідування 13.10.2018р. проведено огляд місця події, а саме земельної ділянки, розташованої в межах Дубинівської сільської ради, якою користується ОСОБА_7 , на її території виявлено вантажний автомобіль марки «КАМАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та вантажний автомобіль марки «КАМАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на яких знаходилось зерно кукурудзи. Після зважування вказаних автомобілів з зерном і без зерна загальна кількість виявленого зерна кукурудзи склала 21700кг, після чого це зерно було передано на відповідальне зберігання ОСОБА_7 в приміщення складу, розташованого на території газової дільниці за адресою АДРЕСА_1 . Слідчий, посилаючись на обґрунтованість підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, існування реальної загрози знищення доказів вчинення злочину, а також на те, що потреби досудового розслідування виправдовують втручання у право власності на особисті речі, просить накласти на вказане зерно кукурудзи арешт і залишити його на відповідальне зберігання ОСОБА_7 та зберігати в приміщенні вищезазначеного складу.

В судовому засіданні прокурор, слідчий і потерпілий ОСОБА_7 клопотання підтримали, просили його задовольнити. Крім того, ОСОБА_7 повідомив, що вказана кукурудза, яка залишена у нього на відповідальному зберіганні в приміщенні складу газової дільниці, пропала, оскільки її було зібрано недозрілу.

Представники ПСП «Буревісник», у володінні якого знаходилось зерно кукурудзи, директор підприємства ОСОБА_5 та захисник адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні проти клопотання заперечували, посилаючись на відсутність доказів, що вказане зерно кукурудзи є майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину; крім того, директор ПСП «Буревісник» пояснив, що він правомірно користується земельною ділянкою, належної ОСОБА_8 , оскільки між ними в серпні 2015 року був укладений договір оренди землі строком на 10 років, який у встановленому законом порядку не був припинений, на підтвердження чого надав суду вказаний договір (а.с.19-22), а тому у задоволенні клопотання просили відмовити.

Заслухавши пояснення прокурора, слідчого, потерпілого ОСОБА_7 , представників ПСП «Буревісник», допитавши за власною ініціативою свідка власника спірної земельної ділянки ОСОБА_8 , дослідивши докази, якими прокурор і слідчий обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під заходами забезпечення кримінального провадження прийнято розуміти передбачені КПК заходи примусового характеру, які застосовуються за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, з метою запобігання і подолання негативних обставин, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, забезпеченню його дієвості.

Арешт майна є одним із таких заходів забезпечення кримінального провадження ст.131 ч.2 п.7 КПК України.

Підставами для застосування заходів забезпечення кримінального провадження КПК визначає: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться у клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

При цьому, слідчий суддя враховує, що обов`язок доведення існування зазначених обставин КПК покладає на слідчого, прокурора, який звертається із відповідним клопотанням.

Статтею 170 КПК України визначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною 2 ст.170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні обєкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були обєктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Аналіз наведених вище вимог закону вказує, що діючим законодавством передбачений обовязок, а не право слідчого (прокурора) надання доказів та доведення перед судом їх переконливості, оскільки під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються; та застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе наявності трьох необхідних ознак, необхідних для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (ст.132 КПК України).

Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Положеннями ст.ст.2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст.170-173 КПК України для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого у кримінальному провадженні та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже субєкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим при складанні клопотання про накладення арешту на майно не дотримані вимоги ч.2 ст.171 КПК України, зокрема, у клопотанні не вказано: підстави і мету відповідно до положень ст.170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном, розмір заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди.

Так, з клопотання та долучених до нього документів вбачається, що відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.197-1 КК України, були внесені до ЄРДР на підставі заяви ОСОБА_7 (а.с.6), при цьому, з моменту внесення 17.05.2018р. відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР до моменту звернення слідчого до слідчого судді з клопотанням про арешт майна минуло п`ять місяців, але протягом усього цього часу відповідно до змісту клопотання та доданих до нього матеріалів, було проведено лише декілька слідчих дій, а саме: огляд місця події 13.10.2018р. (а.с.8-9), зважування зерна кукурудзи 13.10.2018р. (а.с.10) і передання його на відповідальне зберігання (а.с.11) та 11.10.2018р. проведено допит свідка ОСОБА_10 (а.с.15-16); у даному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру.

Встановлено, що 01.08.2015р. між ОСОБА_8 і ПСП «Буревісник» було укладено договір оренди землі, за яким ОСОБА_8 (за договором орендодавець) надає, а ПСП «Буревісник» (за договором орендар) приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Дубинівської сільської ради, масив № НОМЕР_3 , ділянка № НОМЕР_4 , кадастровий номер :01:001:0172, загальною площею 3,3064га, строком на 10 років (п.п.1, 2, 8 договору оренди землі від 01.08.2018р.) (а.с.19-22).

Виходячи зі змісту обставин справи та положень ст.631, ч.1 ст.638, ст.640, ст.ст.125, 126 Земельного кодексу (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин), ст.ст.16-18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі від 01.08.2015р., який має характер як консенсуального, так і реального договору, є укладений, зокрема стосовно земельної ділянки ОСОБА_8 з моменту його підписання та фактичного передання вказаної земельної ділянки в користування орендарю ПСП «Буревісник» з 01.08.2015р..

Також встановлено, що згідно п.20 договору оренди землі від 01.08.2015р. він підлягає державної реєстрації, але державна реєстрація договору не відбулася.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України у справі №6-162цс13 моментом укладення угоди є скріплення підписами сторін істотних умов договору оренди. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору.

З показань свідка ОСОБА_8 також вбачається, що у 2015 році між ним і ПСП «Буревісник» дійсно був укладений договір оренди належної йому земельної ділянки строком на 10 років, після чого він передав земельну ділянку цьому підприємству і у 2015 році отримав за неї орендну плату, але у 2016 і 2017 роках орендну плату він не отримував. Також ОСОБА_8 повідомив, що у 2016 році він уклав договір оренди на цю ж земельну ділянку з ОСОБА_7 , але договір оренди, який він уклав раніше з ПСП «Буревісник», не розірвав, оскільки не знав, що так треба було робити.

За змістом ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ст.152 ЗК держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності.

Отже, самовільне зайняття земельної ділянки це фактичне заволодіння (чи заволодіння і користування) земельною ділянкою або її частиною, вчинене в особистих інтересах або інтересах інших осіб тим, кому ця ділянка у встановленому порядку не надавалась у володіння і користування (постійне, оренда, земельний сервітут, емфітевзис, суперфіцій) або не передавалась у власність, або за відсутності вчинення правочину щодо такої земельної ділянки.

Для встановлення суті кримінально караного самовільного зайняття земельної ділянки важливим є визначення моменту виникнення права користування земельною ділянкою. За чинним земельним законодавством право користування на земельну ділянку виникає після одержання її користувачем документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Це означає, що надання її у користування поки що не створює права на землю і є лише умовою виникнення такого права у майбутньому. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди та його державної реєстрації.

З огляду на зазначене, а також вимогу ч.3 ст.62 Конституції України тлумачити сумніви щодо доведеності вини особи на її користь, на будь-яке заволодіння земельною ділянкою без належним чином оформленого і зареєстрованого правовстановлювального документа договору оренди, може розглядатись як злочин самовільне зайняття земельної ділянки. Йдеться, зокрема, про ситуацію використання земельної ділянки у проміжку часу між отриманням земельної ділянки за договором оренди та реєстрацією цього договору оренди. Використання земельної ділянки у цьому проміжку часу є не самовільним зайняттям земельної ділянки, а використанням останньої без правовстановлювального документа. Фактично у випадку здійснення експлуатації земельної ділянки до одержання документа, що посвідчує право на неї, та його державної реєстрації має місце самостійне земельне правопорушення, яке не пов`язане з порушенням прав власника земельної ділянки або користувача нею і за вчинення якого може наставати адміністративна відповідальність (ст.53-1 КУпАП).

Таким чином, не може вважатись суспільно небезпечним і кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки використання земельної ділянки особою, яка, хоч і не має поки що належного правовстановлювального документа, однак набула права на земельну ділянку на підставі цивільно-правового договору (договору оренди).

Не може вважатися самовільним зайняттям земельної ділянки її використання орендарем на підставі укладеного договору оренди земельної ділянки, навіть якщо цей договір не був належним чином зареєстрований, оскільки у такій ситуації відсутні, по-перше, самовільність зайняття землі у зазначеному вище значенні, а по-друге, як така юридично оформлена земельна ділянка предмет розглядуваного злочинного посягання.

Таким чином, в порушення вимог ст.173 КПК України, надані слідчому судді матеріали на момент розгляду клопотання взагалі не містять ознак жодного кримінального правопорушення, вчиненого будь-якими особами.

Крім того, як зазначено в клопотанні слідчого, арешт зерна кукурудзи необхідно здійснити з метою збереження речових доказів у справі, при цьому, слідчим і прокурором не доведено належним чином таку необхідність, та не вказано, на якій підставі визнано зазначене майно речовими доказами у даному кримінальному провадженні та чи є такі речові докази підшуканими, виготовленими, та використаними саме як засоби чи знаряддя вчинення злочину та зберегли на собі його сліди.

У клопотанні формально зазначено, що відносно вказаного майна існує сукупність підстав вважати, що воно є предметом кримінального правопорушення, разом з цим жодного доказу на підтвердження цих доводів матеріали судового провадження не містять. Жодних доказів про існування обставин, які могли би слугувати підставою для накладення арешту на вищевказане майно, матеріали судового провадження також не містять.

Також у клопотанні слідчого не наведено достатніх доказів на підтвердження того, що саме це зерно кукурудзи має відношення до зазначеного кримінального провадження.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності слідчий суддя дійшов висновку про необґрунтованість клопотання слідчого, а тому воно не підлягає задоволенню.

Оскільки згідно ч.3 ст.173 КПК України відмова у задоволенні клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі тимчасово вилученого майна, слідчий суддя вважає за необхідне повернути ПСП «Буревісник» вилучене 13.10.2018р. під час огляду місця події та залишено на відповідальному зберіганні ОСОБА_7 в приміщенні складу на території газової дільниці в смт.Саврань зерно кукурудзи вагою 21700кг.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст.172, 173 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання слідчого Савранського ВП ОСОБА_4 по матеріалам кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 17.05.2018р. за №0000144, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, про накладення арешту на майно відмовити.

Майно по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР 17.05.2018р. за №0000144, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, а саме: зерно кукурудзи вагою 21700кг, яке було вилучено 13.10.2018р. під час огляду місця події земельної ділянки, якою на праві оренди користується ОСОБА_7 , що знаходиться на території Дубинівської сільської ради Савранського району Одеської області, та залишено на відповідальне зберігання ОСОБА_7 в приміщенні складу, розташованого на території газової дільниці за адресою АДРЕСА_1 , негайно повернути особі, у якої воно було вилучене, а саме ПСП «Буревісник», що знаходиться за адресою с.Дубинове, Савранського району, Одеської області.

Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом п`яти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду Одеської області.

СЛІДЧИЙ СУДДЯ (підпис)

Слідчий суддя Савранського
районного суду Одеської області ОСОБА_1 .