КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
представника потерпілої ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження №0001198 за апеляційними скаргами прокурора відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_9 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з вищою освітою, пенсіонера, інваліда ІІІ групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ч.1 ст.286 КК України до 2 (двох) років обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами;
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 1 рік.
На підставі ст.76 КК України на ОСОБА_8 покладено обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 70 000,00 (сімдесят тисяч) гривень моральної шкоди та 77 397 (сімдесят сім триста дев`яносто сім) гривень 76 копійок матеріальної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги витрати на лікування ОСОБА_6 17 028 (сімнадцять тисяч двадцять вісім) гривень 51 копійку.
Цим же вироком вирішено питання про судові витрати та речові докази.

В С Т А Н О В И Л А :

Згідно вироку суду, 19 листопада 2017 року, приблизно о 13:40 годині ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «Toyota Avensis», д.н.з. НОМЕР_1 , по проїзній частині дворової території, поблизу будинку №4-Б по пр. Мінському в місті Києві, зі сторони вул. Кондратюка в напрямку площі Т. Шевченка у місті Києві, перед початком та під час руху заднім ходом по проїзній частині дворової території, де пішоходи мають перевагу у русі перед транспортними засобами, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки дорожнього руху, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , спричинивши їй тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а саме закриту травму правого стегна у вигляді перелому шийки стегнової кістки зі зміщенням уламків.
Під час руху ОСОБА_8 допустив порушення вимог:п.п. 2.3 (б), 10.1, 10.9, 26.1 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

На вказаний вирок, прокурор відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи обставини вчинення кримінального правопорушення та кваліфікацію дій обвинуваченого, не погоджується з вироком у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону, який не підлягав застосуванню. Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд залишив поза увагою вимоги ст.61 КК України, відповідно до якої покарання у виді обмеження волі не застосовується до осіб, що досягли пенсійного віку, окрім цього, суд жодним чином не мотивував не застосування відносно ОСОБА_8 позбавлення права керування транспортними засобами, тим паче, що порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками. Тому просить вирок змінити в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за ч.1 ст.286 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_9 вважає вирок незаконним через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. При призначенні покарання ОСОБА_8 , судом не враховано положення ст.61 КК України відповідно до яких покарання у виді обмеження волі не може бути застосоване до осіб, що досягли пенсійного віку, а також наявність пом`якшуючих обставин, таких як повне визнання вини та щире каяття, що обвинувачений раніше не судимий, є особою похилого віку та інвалідом ІІІ групи, що він має певні вади здоров`я внаслідок перенесених захворювань. Окрім цього, апелянт не погоджується з висновком суду в частині задоволення цивільного позову, а саме вважає, що в частині відшкодування матеріальних збитків обвинуваченим, позов задоволенню не підлягає, оскільки ОСОБА_8 укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, і страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Задоволення судом позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, також є безпідставним. Оскільки не враховано, що обвинувачений надав потерпілій грошові кошти у сумі 10 000 гривень в якості компенсації саме моральної шкоди. Тому просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та задоволення цивільного позову та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу в межах санкції даної статті, в задоволенні цивільного позову відмовити.

У запереченні на апеляційні скарги потерпіла ОСОБА_6 вказувала, що вирок суду першої інстанції правильний та законний, просила залишити його без змін.

Заслухавши:
доповідь судді апеляційного суду;
думку прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу подану прокурором ОСОБА_10 та просив її задовольнити, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого просив залишити без задоволення, як необґрунтовану;
потерпілу та її представника, які щодо апеляційної скарги прокурора поклалася на розсуд суду та заперечували щодо задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого;
обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану захисником апеляційну скаргу, просили задовольнити її у повному обсязі, апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково;
перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які було підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви й підстави для його ухвалення.

Проте, як видно з матеріалів провадження, призначаючи покарання та вирішуючи заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов, суд проігнорував кілька положень процесуального та матеріального законів, що мали визначальне значення для правильного вирішення заявленого позову, через що його рішення не можна вважати законним й обґрунтованим.

У ході судового розгляду було встановлено, що у результаті порушення Правил дорожнього руху України ОСОБА_8 здійснив наїзд на ОСОБА_6 , унаслідок чого вона отримала тілесні ушкодження та пізніше пред`явила до винного та до страхової компанії цивільний позов про відшкодування їй матеріальної та моральної шкоди.

Як передбачено ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

До того ж, ч. 5 зазначеної норми процесуального закону встановлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При цьому ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і для захисту майнових інтересів страхувальників.

У п. 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" від 01 березня 2013 року № 4 роз`яснено, що відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 ст. 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.

Згідно зі ст. 3 Закону та ст. 1194 ЦК України питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого ст. 33 Закону обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у виді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого ст. 33 Закону обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.

Отже, закон визначає механізм страхового відшкодування та передбачає одночасну участь у справі, де є страхування цивільно-правової відповідальності, і фізичної особи, і страховика, оскільки відшкодування шкоди здійснюється за рахунок страховика в межах встановлених лімітів.

Крім того, відповідно до п.п. 56, 57 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правоввої відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

За даних обставин, судом правомірно було залучено до кримінального провадження страховика ПрАТ СК «Галицька» та повідомлено про час та місце розгляду даного кримінального провадження.

Однак, у судове засідання представник страховика ПрАТ СК «Галицька» не з`явився, причин неявки не повідомив, будь-яких заперечень щодо заявленого цивільного позову суду не надіслав.

У зв`язку з цим, залишилось неперевіреним питання дотримання особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, вимог ст. 3 Закону та ст. 1194 ЦК України, а відповідно, настання правових підстав, які впливають на вирішення цивільного позову.

До того ж, судом не враховано, що цивільна відповідальність страховика за шкоду, завдану потерпілій засудженим, виникла не на підставі Закону, а на підставі договору між останнім та компанією.

Однак наведеним обставинам суд не надав належної уваги, унаслідок чого порушив зазначені положення матеріального та процесуального законів, які встановлюють порядок і процедуру розгляду та вирішення цивільного позову про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Крім того, при призначенні покарання ОСОБА_8 суд не врахував положення ст. 61 КК України, відповідно до якої покарання у виді обмеження волі не застосовується до осіб, що досягли пенсійного віку.

До того ж, знайшли своє підтвердження й доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд, не застосувавши до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права на керування транспортними засобами, не мотивував свого висновку жодним чином.

При цьому, колегія суддів вважає, що за умов доведеності винуватості ОСОБА_8 , не застосування щодо нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Наведені порушення є істотними, через що судове рішення щодо ОСОБА_8 належить скасувати з призначенням нового судового розгляду, за результатами якого слід ухвалити законне, вмотивоване судове рішення з дотриманням усіх вимог матеріального та процесуального законів України, а також з урахуванням наведеного у цій ухвалі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,
У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 12 вересня 2018 року щодо ОСОБА_8 , скасувати.

Призначити у даному кримінальному провадженні новий розгляд у суді першої інстанції.

СУДДІ:

_________________ ________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3