Справа № 214/6953/18
1-кп/214/883/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0001255 від 02.06.2018 року щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст. 311 КК України,
сторін кримінального провадження:прокурор ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого ОСОБА_5 , -
ВСТАНОВИВ:

У провадженні Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває вказане кримінальне провадження.
Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого на 60 днів, оскільки останній обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, за одне з яких передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років, які вчинив під час іспитового строку, не працює, єдиним джерелом прибутку був дохід від незаконної діяльності, раніше судимий та може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити свою злочину діяльність, незаконно впливати на свідків, що свідчить про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Обвинувачений його захисник, кожен окремо, заперечували проти клопотання прокурора, вважаючи його не обгрунтованим. Просили змінити запобіжний захід на домашній арешт за місцем проживання обвинуваченого.
Вислухавши думки учасників судового провадження, суд приходить до висновку про необхідність та доцільність продовження терміну дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, виходячи з наступних підстав.
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.
Загальним правилом, яке випливає із рішень Європейського суду з прав людини від 27.06.1968 року «Вемгофф проти Німеччини», від 24.07.2003 року у справі «Смірнови проти Росії», є те, що особа, обвинувачена у правопорушенні, має перебувати на волі до початку судового розгляду її справи, якщо держава не наведе відповідних і достатніх підстав для тримання під вартою цієї особи. Тобто держава має довести необхідність тримання під вартою особи, а суди, виходячи із презумпції на користь свободи, вирішити, на основі принципу змагальності, чи є достатні підстави для тримання особи під вартою.
Європейський суд з прав людини визнав допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою наявність із боку підозрюваного таких загроз, як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину. Проте й у цих випадках суд наголошує на тому, що наявність відповідних ризиків, які слугують підставою тримання підозрюваного під вартою, повинна бути доведена в кожному конкретному випадку.

Суд вважає, що існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні двох кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі до 10 років, вчинений в період іспитового строку. Крім того, обвинувачений не працює, не має стабільного офіційного джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, у тому числі в сфері незаконного обігу наркотичних засобів, що вказує, що він може переховуватись від суду, може вчиняти інші кримінальні правопорушення, продовжувати свою злочинну діяльність, незаконно впливати на свідків даного кримінального провадження.
Виходячи із встановлених обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати, що більш м`який запобіжний захід, крім тримання під вартою, буде недостатнім для запобігання спробам обвинуваченого ОСОБА_3 переховуватися від суду, вчиняти інші кримінальні правопорушення, продовжувати свою злочинну діяльність та впливати на свідків.
Разом з тим, приймаючи вказане вище рішення, хоча судом і враховані посилання захисника та обвинуваченого про наявність у останнього постійного місця проживання, однак вони не спростовують наявності ризиків за встановлених вище обставин.
Виходячи з вище наведеного, суд вважає, що прокурором доведені обставини, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, а отже наявні підстави та доцільність продовження терміну тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою строком на шістдесят днів.
Керуючись ст. ст. 110, 369, 371 КПК України, суд, -
ухвалив:

Клопотання прокурора задовольнити.
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307,ч.2 ст.311 КК України строком на 60 днів, тобто строком до 02 лютого 2019 року включно.

У порядку ч.5 ст.182, ч.3 ст.183 КПК України визначити розмір застави 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто в розмірі 92 050 (дев`яносто дві тисячі п`ятдесят) грн. 00 коп., після внесення якої обвинувачений ОСОБА_3 звільняється з-під варти під заставу.
У разі звільнення під заставу покласти на ОСОБА_3 обов`язки: повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу прокурора або суду.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1