КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/1292/2019 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ Національної поліції України ОСОБА_9 , погоджене прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 та накладено арешт на автобус MERCEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI, р/н НОМЕР_1 , що належить підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання із забороною ним розпоряджатись.

Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував наявність правових підстав для накладення арешту на майно зазначене у клопотанні слідчого, та прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник власника майна ОСОБА_7 , адвокат ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна відмовити.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про необґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри. Вказує, що автомобіль не має жодного відношення до даного кримінального провадження, не є знаряддям вчинення злочину, не зберігає на собі його сліди, не є доказом та предметом шахрайства. Додає про невідповідність арештованого майна вимогам ч. 2 ст. 167, ст. 98 КПК України.
Також апелянт вказує на недоведеність існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України та зазначає, що в ухвалі слідчого судді мова йде про арешт грошових коштів, а не автомобіля.
Одночасно автор апеляційної скарги ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження. В обгрунтування причин пропуску цього строку вказує, що ухвала постановлена без виклику у судове засідання власника майна.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника власника майна не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що власник майна та його представник участіу судовому засіданні не приймали, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання представника власника майна щодо поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає задоволенню, оскільки цей строк пропущений з поважних причин.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, в провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України перебувають матеріали кримінального провадження № 0000232, відомості про яке 05.04.2018 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

12.12.2018 у відповідності до ч. 1 ст. 278 КПК України ОСОБА_7 вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Старший слідчий в ОВС ГСУ Національної поліції України ОСОБА_9 , за погодженням із прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме автобус MERCEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI, р/н НОМЕР_1 , що належить підозрюваному ОСОБА_7 , яке ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року задоволено.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання старшого слідчого, слід визнати обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів і не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.

КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.
Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.
Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.
Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України,може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Задовольняючи дане клопотання старшого слідчого, внесене в межах кримінального провадження № 0000232, слідчий суддя дослідивши матеріали, додані до клопотання, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на майно зазначене у клопотанні старшого слідчого, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, оскільки ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, санкція якого передбачає обов`язкове додаткове покарання у вигляді конфіскації майна.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання старшого слідчого та накладення арешту на майно зазначене у клопотанні, з метою конфіскації майна як виду покарання.
Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, яке належить ОСОБА_7 діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.

Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.
Посилання апелянта на невідповідність арештованого майна вимогам ст. ст. 167, 98 КПК України, те, що арештований автомобіль не є знаряддям злочину, не зберіг на собі його сліди, не є доказом та предметом шахрайства, як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення, слід визнати необґрунтованими, з урахуванням мети арешту у даному випадку, а саме забезпечення конфіскації майна як виду покарання, відповідно до якої арешт накладається на майно підозрюваного, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна, що мало місце у даному конкретному випадку.

Твердження апелянта щодо необґрунтованості пред`явленої ОСОБА_7 підозри, колегія суддів визнає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки, з урахуванням доданих ініціатором клопотання матеріалів на його обгрунтування, сумнівів стосовно обґрунтованості повідомленої ОСОБА_7 підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, у колегії суддів не виникає.
Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання відчуження, знищення чи пошкодження майна, що може перешкодити кримінальному провадженню.

Твердження адвоката про те, що в оскаржуваній ухвалі зазначено про арешт грошових коштів, а не автомобіля, колегія суддів не бере до уваги, оскільки слідчим суддею в ухвалі допущена описка, що в свою чергу не позбавляє сторону захисту звернутися до суду із відповідною заявою про її виправлення.
Посилання автора апеляційної скарги на те, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, слід визнати непереконливими, оскільки вони спростовуються змістом оскаржуваної ухвали, яка містить посилання на мету та підстави накладення арешту. Підстав вважати ухвалу слідчого судді такою, що не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, колегія суддів не вбачає.

Твердження адвоката про недоведеність існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170, 171, 172, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_7 , адвокату ОСОБА_8 , строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ Національної поліції України ОСОБА_9 , та накладено арешт на автобус MERCEDES-BENZ SPRINTER 316 CDI, р/н НОМЕР_1 , що належить підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання із забороною ним розпоряджатись, залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________________ _______________________ _______________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4