Житомирський апеляційний суд
Справа №292/459/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 286 КК УКраїни Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7
захисника: ОСОБА_8 ,
потерпілого: ОСОБА_9 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Новоград-Волинської місцевої прокуратури ОСОБА_10 на вирок, яким Червоноармійського районного суду Житомирської області від 11 червня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Червоноармійськ Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, військовозобов"язаного, пільг, інвалідності не має, раніше не судимого, -

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 135, ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання:

-за ч.1 ст.135 КК України - 1 рік позбавлення волі;

-за ч.2 ст. 286 КК України - 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

Згідно ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш

суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання: - 3 роки 6 місяців позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням і встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік 6 місяців.

Відповідно до ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 :

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

-не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 25 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Заходи забезпечення кримінального провадження, а саме - запобіжний захід у виді особистого зобов`язання відносно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили вирішено залишити без змін.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення експертизи технічного стану автомобіля № 3/1040 від 14.11.2017 року в розмірі 790 грн.96 коп. та експертизи механізму та обставин скоєння ДТП № 3/1227 від 19.12.2017 року в розмірі 790 грн. 96 коп., а всього 1581 грн. 92 коп.

Накладений арешт на автомобіль марки "ВАЗ-2107", н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який належить ОСОБА_11 , жительці: АДРЕСА_2 , шляхом заборони володіння, розпорядження та користування, ухвалою слідчого судді Червоноармійського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2017 року скасовано.

Вирішено, що після набрання вироком законної сили, визнаний в кримінальному провадженні речовим доказом автомобіль марки "ВАЗ 2107", 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зберігається на майданчику тимчасово затриманих транспортних засобів Пулинського відділення поліції Новоград-Волинського відділу поліції ГУНП в Житомирській області, підлягає поверненню власнику ОСОБА_11 .

Згідно вироку суду 21 жовтня 2017 року близько 03 години 40 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем "ВАЗ 2107", державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Лесі Українки, у с. Ясна Поляна, Пулинського району, Житомирської області, перевозив пасажира ОСОБА_9 .

Під час руху по вказаному маршруту, водій ОСОБА_7 в порушення вимог п.п. 1.5 та 2.3 б) ПДР України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін і в порушення вимог п. 12.1 цих же Правил, невірно оцінив дорожню обстановку, не врахував дорожніх умов, а саме - стану поверхні проїзної частини (чистоти, рівності, шорсткості, зчеплення), не обрав безпечної швидкості руху з урахуванням дорожніх умов і стану свого транспортного засобу, що унеможливило постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, і не впоравшись з керуванням автомобіля, допустив його бічний занос з послідуючим виїздом за межі проїзної частини, у лівий кювет, де відбувся наїзд на перешкоду у вигляді електроопори.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир ОСОБА_9 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої тупої травми грудної клітки - переломів 5,6,7,8,9 ребер, ускладнених правобічним гематораксом (наявність крові в плевральній j порожнині) та в подальшому розвитком двобічного післятравматичного плевриту (запалення вісцеральної плеври), забою правої легені; закритої тупої травми живота - розриву лівого купала діафрагми зі зміщенням внутрішніх органів в ліву плевральну порожнину, розривів селезінки, котрий ускладнився розвитком гемоперитонеумом (наявність крові в черевній порожнині), які в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 1.5, 2.3 б) та 12.1 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, з метою уникнення відповідальності за вчинений злочин водій ОСОБА_7 , будучи причетним до скоєння даної дорожньо- транспортної пригоди, в порушення вимог ПДР України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, не вжив усіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому ОСОБА_9 , не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відправив потерпілого до лікувального закладу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди і з метою уникнення відповідальності за скоєне, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, чим завідомо залишив без допомоги потерпілого, який перебував у небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний стан та був зобов`язаний і мав змогу надати потерпілому допомогу.

В апеляційній скарзі прокурор Новоград-Волинської місцевої прокуратури ОСОБА_10 просить вирок Червоноармійського районного суду від 11.06.2018 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 135, ч.2 ст.286 КК України скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 135, ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання:

-за ч. 1 ст. 135 КК України - у виді 1 року позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 286 КК України - у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік; згідно ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік; на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки. В решті вирок суду просить залишити без змін.

Стверджує, що вирок Червоноармійського районного суду від 11.06.2018 року щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченого. Основне покарання призначене в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України - у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, але судом не визначено строк та необхідність застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання передбаченого вказаною статтею. Судом неправильно застосовано ст. 75 КК України та звільнено ОСОБА_7 від відбуття призначеного покарання з іспитовим терміном 1 рік 6 місяців, оскільки судом не вказано від якого саме основного чи додаткового покарання звільнено останнього. ОСОБА_7 після того як вчинив тяжкий злочин, вчинив новий умисний злочин середньої тяжкості, однак судом не враховано вказані обставини та звільнено останнього від відбуття призначеного покарання з іспитовим терміном 1 рік 6 місяців, що є недостатнім для виправлення його та не буде запобігати вчиненню ним нових злочинів.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого та захисника, які заперечили проти апеляційної скарги прокурора, потерпілого, який погодився з вироком суду, зазначивши, що шкода матеріальна шкода та частина моральної школи йому відшкодована, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України, відповідає обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах, учасниками судового розгляду не оскаржується.

Не оскаржується також учасниками судового розгляду і порядок визначення виду, розміру та призначення ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.135 КК України в апеляційній скарзі прокурора не оскаржується.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо призначення обвинуваченому більш суворого покарання, то слід зазначити наступне.

Згідно ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

2. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

3. Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинений злочин, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

4. Більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини цього Кодексу за вчинений злочин, може бути призначене за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків згідно зі статтями 70 та 71 цього Кодексу.

У відповідності до ст.77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Судом першої інстанції вказаних положень Закону в повній мірі дотримано не було, було неправильно застосовано Закон про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 вирок суду підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового вироку.

Згідно санкції ч.2 ст.286 КК України, зазначене у цій частині статті діяння, карається позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Так, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України, ч.1 ст. 135 КК України із застосуванням ст.ст. 70, 75, 76 КК України, дійшов висновку про призначення останньому як основного, так і додаткового покарання, а саме: позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами, про що зазначив у мотивувальній частині вироку.

Однак при цьому в резолютивній частині вироку при призначенні покарання за ч.2 ст. 286 КК України, санкція якої саме і передбачає можливість призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, судом помилково такого покарання не зазначено, а зазначено таке покарання у виді 1 року позбавлення права лише при визначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів за ч.2 ст. 286 та ч.1 ст. 135 КК України у відповідності до положень ч.1 ст. 70 КК України.

Крім того в подальшому при звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком в порядку ст.75 КК України суд першої інстанції безпідставно звільнив останнього як від основного, так і від додаткового покарання в порушення вимог ст.ст. 75, 77 КК України, а також всупереч положенням абз.5 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Так, колегія суддів вважає, що призначення додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України, а саме позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, відповідатиме положенням ст.50 КК України, а саме виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчиненням ним нових злочинів.

З огляду на наведене, посилання прокурора в апеляційній скарзі, що вирок суду відносно ОСОБА_7 підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність знайшло своє підтвердження під час апеляційного провадження.

Разом з цим апеляційний суд вважає, що визначення судом іспитового строку при звільненні ОСОБА_7 від призначеного покарання у вигляді 1 року 6 місяців є достатнім для його виправлення, враховуючи обставини провадження, особу обвинуваченого та його відношення до скоєного.

З огляду на викладене, вбачаються підстави до часткового задоволення апеляційної скарги прокурора Новоград-Волинської місцевої прокуратури ОСОБА_10 та скасування вироку суду першої інстанції в частині призначення покарання з постановленням в цій частині нового вироку суду.

Крім того, в порядку ст.404 КПК України апеляційний суд вважає за необхідне змінити вирок суду в частині застосування ст.76 КК України, оскільки відповідно до Закону України № 1492-VIII від 07.09.2016 року п.2 ч.3 даної статті викладено в такій редакції: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Однак судом першої інстанції при визначенні обов`язків, передбачених ст. 76 КК України помилково застосовано редакцію статті, яка на час ухвалення вироку втратила чинність, та помилково визначено обов`язок обвинуваченого «не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації»

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи вирок в частині призначення ОСОБА_7 покарання, вважає за необхідне покласти на останнього наступні обов`язки згідно п.п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу прокурора Новоград-Волинської місцевої прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково .

Вирок Червоноармійського районного суду від 11.06.2018 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 135, ч.2 ст.286 КК України в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим до покарання:

-за ч. 1 ст. 135 КК України - у виді 1 року позбавлення волі;

-за ч. 2 ст. 286 КК України - у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Згідно ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців з покладенням на нього згідно ст.76 КК України наступних обов`язків:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В решті вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає чинності негайно, може бути оскаржений шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його ухвалення.

Судді: