КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.01.2017 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002068, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Берегово, Закарпатської області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 відділення, раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.01.2017 ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України, та їй призначено покарання у виді 11 років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту її затримання, а саме з 06.06.2015.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України від 26.11.2015, ОСОБА_6 зараховано в строк покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення з 06.06.2015 до набрання вироком законної сили включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу залишено без змін.
Судом у кримінальному провадженні вирішено питання про речові докази.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнана винуватою у вчиненні умисного протиправного заподіяння смерті малолітній дитині, з правовою кваліфікацією таких дій за п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України, за таких обставин.

31.05.2015 року, близько 23 години, ОСОБА_6 , перебуваючи в лісосмузі поблизу автодороги Київ-Чоп на відстані близько 100 метрів від автобусної зупинки «Тополя» в с. Мрія Києво-Святошинського району Київської області, маючи прямий умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті малолітньому сину ОСОБА_8 , тобто посягаючи на найвищу соціальну цінність життя людини, усвідомлюючи при цьому суспільно-протиправний характер своїх діянь, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, застосовуючи насильство, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, на ґрунті особистих неприязних відносин, шляхом закриття носових отворів та закриття долонею ротової порожнини, з подальшим стисканням, задушила ОСОБА_8 .
Після чого, впевнившись у його смерті, на земельній ділянці, яка розташована в АДРЕСА_3 , з метою приховання слідів вчинення вказаного злочину, викопала яму, куди помістила труп малолітнього потерпілого та з місця вчинення злочину зникла.
В подальшому, 02.06.2015 року, близько 12.30, ОСОБА_6 , з метою подальшого приховання слідів злочину та знищення трупу малолітнього потерпілого, прибула в с. Гурівщина, Києво-Святошинського району Київської області на АЗС «БРСМ», що розташована на 29 км автодороги Київ-Чоп, де придбала 2 літри дизельного палива, після чого пішла до місця, де вона закопала тіло свого малолітнього сина, а саме в лісосмугу поблизу автодороги Київ-Чоп на відстані близько 100 метрів від автобусної зупинки «Тополя» в с. Мрія Києво-Святошинського району Київської області, де відкопала його труп, обгорнула шматком матерії, облила дизельним паливом та підпалила.
У зв`язку з неможливістю знищення трупу шляхом спалювання, ОСОБА_6 з метою приховання слідів злочину загасила вогонь, знайшла неподалік вказаного місця на смітнику картонну коробку, в яку помістила тіло свого малолітнього сина та пішла в лісовий масив поблизу автодороги, яка веде від дороги «Київ-Чоп» в напрямку с. Лісне, де захоронила тіло малолітнього ОСОБА_8 .
Згідно висновку експерта № 296 від 30.06.2015 року, при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_8 виявлено поширені обвуглення, часткове згоряння тіла, які виникли від дії полум`я, враховуючи дані гістологічного дослідження, посмертно. Враховуючи дані розтину і гістологічної експертизи (рідкий стан крові, точкові крововиливи на поверхні серця, легень, зобної залози, імбібіція сполучних оболонок очей кров`ю, ділянки гострої альвеолярної емфіземи в легенях, калові маси навколо задньопрохідного отвору, ймовірно вогнищеві крововиливи в носі та губах) смерть ОСОБА_8 наступила внаслідок механічної асфіксії внаслідок закриття отворів носа і рота. Комплекс змін, перелічених в попередньому пункті, що супроводжувався розвитком механічної асфіксії, відноситься до тяжких тілесних пошкоджень за критерієм небезпеки для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Виходячи із ступеню розвитку трупних змін, що визначались при огляді трупа на місці події 05.06.2015 року та експертизі трупа в морзі 06.06.2015 року, пори року та місця виявлення, смерть настала за 4-7 діб до виявлення. Судово-медичних даних для визначення положення потерпілого під час розвитку асфіксії немає. Характер обвуглень може свідчити, що під час дії полум`я потерпілий перебував в положенні лежачи на спині. При судово-токсикологічній експертизі в крові трупа спирти та їх ізомери не виявлено.
Згідно висновку судово-психологічного експерта № 228 від 29.09.2015 року стаціонарної комплексної психолого-психіатричної експертизи, підозрювана ОСОБА_6 на момент вчинення злочину, у якому вона підозрюється, та після його вчинення могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. Ознак будь-якої психічної хвороби у неї не виявлено.
Не погодившись із вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.01.2017 скасувати та закрити кримінальне провадження.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначав, що в основу обвинувального вироку суд першої інстанції поклав пояснення ОСОБА_6 , надані нею на досудовому розслідуванні під час огляду місця події та проведення слідчого експерименту. Однак, у відповідності до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманими у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обгрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. З урахуванням наведеного, на думку апелянта, суд першої інстанції помилково взяв до уваги показання ОСОБА_6 , надані слідчому на досудовому розслідуванні.
Суд першої інстанції залишив поза увагою, що вищевказані показання ОСОБА_6 містили суттєві розбіжності. Зокрема, під час огляду місця події ОСОБА_6 пояснювала, що вона нібито задушила сина за допомогою шапочки, яку не було знайдено. Обвинувачена не зазначала, які тілесні ушкодження були отримані померлим, а вказала ці обставини лише після того, як тіло померлого викопали працівники поліції.
Крім того, органом досудового розслідування не досліджено знайдену та вилучену лопату, для з`ясування наявності слідів ДНК на якій було призначено судову молекулярну експертизу, однак до завершення проведення вказаної експертизи слідчим було відмінено її проведення.
При цьому, суд першої відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про проведення вищезазначеної експертизи вилученої лопати.
Таким чином, ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду достеменно не встановлено, хто користувався знайденою на місці злочину лопатою: обвинувачена чи інша особа.
Апелянт зазначав, що з відеозапису огляду місця події убачається, що ОСОБА_6 не могла чітко вказати місцезнаходження тіла дитини і глибину, на якій воно було закопане, та під час пояснень зазначала, що поклала труп дитини у пластиковий мішок та коробку, у той час як під час огляду тіла померлого виявлено лише коробку, що свідчить про необізнаність обвинуваченої у деталях злочину.
У ході проведення слідчого експерименту ОСОБА_6 не могла чітко вказати механізм вчинення злочину.
Зазначав про помилковість висновків суду стосовно того, що позиція ОСОБА_6 про випадкове удушення дитини її чоловіком ОСОБА_9 спростовується показаннями експерта ОСОБА_10 . Такі дані відомі ОСОБА_6 зі слів ОСОБА_9 , вона не була присутня під час удушення дитини, а тому у суду першої інстанції відсутні підстави для визнання її показань неправдивими.
Крім того, захисник посилався на помилкове тлумачення судом першої інстанції даних моніторингу радіорозвідки, оскільки відповідно до таких даних, під час вчинення злочину в період з 31.05.2015 по 02.06.2015 ОСОБА_6 постійно перебувала за місцем проживання в зоні дії базової станції, розташованої за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Шпитьки, вул. Гагаріна, котельна Києво-Святошинського КПТМ. Лише 02.06.2015, у період часу приблизно з 12.30 год. до 13.00 год., вона перебувала в зоні дії іншої станції, розташованої за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, від с. Гурівщина у напрямку по с. Мила, саме у той час коли вона палила речі померлої дитини.
Однак суд першої інстанції з незрозумілих підстав дійшов висновку про те, що ОСОБА_6 перебувала у лісосмузі неподалік зупинки громадського транспорту "Тополя" та на прилеглій території до місця вчинення злочину.
Також апелянт посилався на те, що судом не встановлено мету вчинення ОСОБА_6 інкримінованого їй злочину, та зазначав, що суд першої інстанції не надав оцінку особі обвинуваченої, яка не має психічних розладів, не вживає спиртних напоїв чи наркотичних засобів, а тому не могла без видимих об`єктивних причин вчинити інкримінований їй злочин стосовно власної дитини, до якої ставилась з любов`ю.
За таких обставин, на переконання апелянта, судом першої інстанції у вироку не наведено належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй злочину, а всі сумніви щодо доведеності її вини повинні тлумачитись на її користь.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28.03.2017 апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.01.2017 - без змін.
Постановою Верховного суду від 20.09.2018 касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28.03.2017 стосовно ОСОБА_6 скасовано, та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційній скарзі захисника обвинуваченої; вислухавши доводи обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 , які підтримали подану захисником апеляційну скаргу; прокурора ОСОБА_5 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; провівши судові дебати, надавши обвинуваченій ОСОБА_6 останнє слово, вивчивши і перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції уважає апеляційну скаргу захисника обвинуваченої такою, що підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення за ст. 115 КК України, передбачає такі складові: 1) діяння - посягання на життя іншої особи; 2) наслідки у вигляді фізіологічної смерті потерпілого; 3) причинний зв`язок між вказаними діянням та наслідками.

Суспільне небезпечне діяння при вбивстві може проявитися у дії або бездіяльності. Найчастіше умисне вбивство вчиняється шляхом дії, спрямованої на порушення функцій чи анатомічної цілісності життєво важливих органів іншої людини.
Суспільно небезпечним наслідком вбивства є настання фізіологічної (незворотної) смерті потерпілого.

Суб`єктивна сторона умисного вбивства характеризується виною у формі умислу.

Питання про умисел слід вирішувати виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого злочину, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, попередню поведінку винного і потерпілого, їхні взаємовідносини. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Частиною 2 ст. 115 КК України передбачено відповідальність за кваліфіковані види умисного вбивства.

Умисне вбивство малолітньої дитини (п. 2 ч. 2 ст. 115), має місце тоді, коли смерть умисно і протиправно заподіюється дитині, якій на момент позбавлення її життя не виповнилося 14 років.
Висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого ОСОБА_6 обвинувачення за п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення,та про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченої ОСОБА_6 , колегія суддів апеляційного суду вважає обгрунтованими, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються зібраними, перевіреними та належно оціненими судом першої інстанції доказами.

Даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05.06.2015, відповідно до якого ОСОБА_11 звернулася до правоохоронних органів із заявою, в якій просила вжити заходів щодо розшуку її доньки ОСОБА_6 та онука ОСОБА_8 /том 2, а.с.к.п. 8/.

Даними протоколу огляду місця події та відеозаписом до нього від 05.06.2015, який проводився з 20 год. 15 хв. до 00 год. 14 хв. за участю ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_12 , спеціалістів, прокурора, двох понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , старшого слідчого, судово-медичного експерта, спершу в службову кабінеті Києво-Святошинського РВ, після цього дорогою в напрямку м. Житомир, у лісосмузі та дорогою до с. Лісне. З місця огляду вилучено зразки ґрунту, пожежне сміття, рештки покривала та дитячий одяг, лопату, решти картонної коробки, труп хлопчика з ознаками горіння /том 2 а.с. 9-13, 17/.

Даними протоколу огляду трупа від 06.06.2015 року із фотофіксацією до нього, проведеного слідчим Києво-Святошинського районного відділу поліції ОСОБА_15 , за участю понятих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , експерта ОСОБА_10 в приміщенні моргу КОБ СМЕ Києво-Святошинського району, у ході якого оглянуто труп хлопчика, який має часткове згорання м`яких покривів голови до кісток склепіння черепа, обвуглення, розтріскування та часткове згорання шкіри шиї, передньої, бокових поверхонь тулуба, верхніх кінцівок, частково нижніх кінцівок. Інших пошкоджень при зовнішньому дослідженні трупа не встановлено /том 2 а.с. 28-39/.
Даними протоколу проведення слідчого експерименту від 07.06. 2015 року, із відеозаписом до нього, проведеного слідчим з метою уточнення та перевірки відомостей, які мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до результатів слідчого експерименту, проведеного за участі експерта ОСОБА_18 , судово-медичного експерта ОСОБА_10 , підозрюваної ОСОБА_6 та двох понятих ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , у присутності захисника ОСОБА_12 , підозрювана ОСОБА_6 вказала на місце, час, детальний механізм та спосіб вчинення умисного вбивства малолітньої дитини, продемонструвала обставини удушення дитини, підпалювання та закопування трупу /том 2 а.с. 76-80/.
Зазначені слідчі (розшукові) дії проведені слідчим з дотриманням правил, передбачених ст.ст. 223, 237, 238, 240 КПК України, зокрема, у присутності понятих, захисника, спеціаліста, огляд трупа проведено у присутності судово-медичного експерта. Перед проведенням слідчих дій понятим роз`яснено їх права і обов`язки, передбачені КПК України. Хід і результати проведення процесуальних дій зафіксовані у протоколах, які за формою та змістом відповідають вимогам ст. 104 КПК України, у протоколах докладно викладено умови і результати проведення слідчого експерименту, огляду місця події та трупа, які проведені в межах строків досудового розслідування.
Протоколи слідчих дій підписані ОСОБА_6 , захисником, понятими та спеціалістами без зауважень, заперечень або скарг стосовно проведених слідчих дій, від вказаних осіб не надходило.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не убачає підстав для визнання вказаних слідчих (розшукових) дії недійсними, а встановлених унаслідок них доказів - недопустимими.
Ураховуючи вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано допустив відомості, що містяться у протоколах оглядів та слідчого експерименту як докази кримінального провадження.
Даними копії лікарського свідоцтва про смерть № 296 від 15.06.2015 року, згідно якого, ОСОБА_8 помер приблизно 01.06.2015 року у віці 1 року, причина смерті - механічна асфіксія в результаті закриття дихальних шляхів, смерть настала у лісосмузі біля зупинки "Тополя" /том 2 а.с.к.п. 87/.
Даними висновку судово-медичної експертизи №296 від 30.06.2015 року, згідно якого, при судово-медичній експертизі трупа виявлено поширені обвуглення, часткове згоряння тіла, які виникли від дії полум`я, враховуючі дані гістологічного дослідження. Враховуючи дані розтину і гістологічної експертизи (рідкий стан крові, точкові крововиливи на поверхнях серця, легень, зобної залози, імбібіція сполучних оболонок очей кров`ю, ділянки гострої альвеолярної емфіземи в легенях, калові маси навколо задньопрохідного отвору, ймовірно вогнищеві крововиливи в носі та губах) смерть ОСОБА_8 наступила від механічної асфіксії, внаслідок закриття отворів носа та рота. Комплекс перелічених змін, що супроводжувався розвитком механічної асфіксії, відноситься до тяжких тілесних пошкоджень за критерієм небезпеки для життя та знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Виходячи з розвитку трупних змін, що визначались при огляді трупа на місці події 05.06.2015 року та експертизі трупа в морзі 06.06.2015 року, пори року та місця виявлення, смерть настала за 4-7 діб до виявлення. Судово-медичних даних для визначення положення потерпілого під час розвитку асфіксії немає. Характер обвуглень може свідчити, що під час дії полум`я потерпілий перебував в положенні лежачи на спині. При судово-токсикологічній експертизі в крові трупа спирти та їх ізомери не виявлено /том 2 а.с.к.п. 88-89/.
Згідно висновку судово-токсикологічної експертизи №1708 від 12.06.2015 року, в крові трупа ОСОБА_8 не виявлено метилового, етилового спиртів, а також пропілового, бутилового, амілового спиртів та їх ізомерів /том 2 а.с.к.п. 90/.
Згідно даних висновку експерта № 2-01/123 від 05.08.2015 року на пожежному смітті, обгорілих рештках покривала та дитячого одягу, обгорілих сандалях та трусах, які були вилучені під час огляду місця події 05.06.2015 року та огляду трупа 06.06.2015 року виявлено залишки зміненого світлого нафтопродукту (бензину, гасу, дизельного палива тощо), встановити вид якого не видалось можливим з причини його фізико-хімічних змін в процесі окислення, випаровування та сорбації /том 2 а.с.к.п. 119-126/.
Даними висновку судово-психіатричної експертизи №228 від 29.09.2015 року, відповідно до якого, ОСОБА_6 на період кримінального правопорушення, в якому вона підозрюється, будь-яким психічним захворюванням не страждала, за своїм психічним станом могла усвідомлювати свої дії та керувати ними /том 2 а.с.к.п. 159-162/.
Досліджені судом першої інстанції висновки експертиз складені з дотриманням вимог, передбачених ст. ст. 101,102 КПК України, містять в собі докладні описи проведених досліджень, зроблені за їх результатами висновки, та обгрунтовані відповіді на поставлені запитання, які грунтуються на відомостях, які сприймалися експертами безпосередньо, та які стали відомі їм під час дослідження матеріалів.

Відповідно до рапорту оперуповноваженого СКР Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області капітана міліції ОСОБА_21 від 06.06.2015 року, в ході проведення заходів у кримінальному провадженні № 0002068 встановлено, що ОСОБА_6 на момент вчинення злочину користувалась мобільним телефоном та сім-карткою із абонентським номером НОМЕР_1 , та співмешкала з ОСОБА_9 , який користується мобільним телефоном та сім-карткою із абонентським номером НОМЕР_2 /том 2 а.с.к.п. 163/.
Даними рапортів оперуповноваженого СКР Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області старшого лейтенанта міліції ОСОБА_22 від 06.06.2015 про результати радіорозвідки за адресою розташування АЗС «БРСМ» (Київська область, Києво-Святошинський район, с. Лісне, вул. Житомирське шосе, 20), та за місцем вчинення злочину неподалік зупинки «Тополя» в Київській області, на місці виявлення трупа лісовий масив в с. Лісне Києво-Святошинського району Київської області, на повороті з автодороги Київ-Чоп до с. Лісне Києво-Святошинського району Київської області /том 2 а.с.к.п. 164-167/.
Інформацією моніторингу з`єднань абонентів стільникового зв`язку за період з 12.00 31.05.2015 року по 00.00 03.06.2015 року (том 1 а.с. 230-236), отриманої на виконання ухвал слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області (том 2 а.с. 171, 175, 179, 183, 187, 191).
Згідно актового запису про народження №169 від 15.10.2013 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є матір`ю ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , /том 2 а.с.к.п. 247/.
Показаннями допитаного у судовому засіданні експерта ОСОБА_10 , який пояснив, що трупне заклякання у дитини віком 1 року 10 місяців гірше виражене, ніж у дорослих. Тіло ОСОБА_8 було повністю обпечене, тому не можливо сказати, що перебувало на голові дитини, це міг бути будь-який полімерний матеріал. Виявлена на тілі дитини наявність калових мас свідчить про асфіксію. Свідок зазначив про малу ймовірність випадкового удушення дитини у віці 1 року 10 місяців у спосіб, який зазначає обвинувачена у своїх поясненнях суду першої інстанції. В носі дитини, на губах та шиї були крововиливи, які свідчать про здавлення носа, рота та шиї, а саме фізичний вплив, прикладання сили до ділянки носа, рота та шиї.
Крім того, судом першої інстанції допитано потерпілу ОСОБА_11 , яка надала показання про те, що ввечері на день свята Богородиці їй зателефонувала донька ОСОБА_6 та попросила віддати їй сина ОСОБА_23 , після чого приїхала та забрала ОСОБА_23 . Наступного дня ОСОБА_6 зателефонувала їй, плакала та повідомила, що сина немає серед живих, та що вона хоче накласти на себе руки. Після цього ОСОБА_11 разом зі своєю сестрою пішли до відділення міліції в с. Капітанівка, де заявили про зникнення дитини. Пізніше їй стало відомо від працівників міліції, що ОСОБА_8 вбили та в цьому звинувачують її доньку ОСОБА_6 . Вважає, що ОСОБА_6 не вчиняла злочину, в якому її обвинувачують, впевнена, що її залякали, а дитину вбила сім`я циган, де проживала її донька.
Допитана у суді першої інстанції свідок ОСОБА_24 надала показання про те, що ОСОБА_6 її племінниця. На ОСОБА_25 у 2015 році свідок зустріла ОСОБА_6 , яка повідомила їй, що забрала своїх дітей. О 17.30 свідок повернулась додому, а ОСОБА_6 залишилась продавати квітки.Пізніше їй зателефонувала сестра ОСОБА_11 та повідомила, що зі слів доньки їй стало відомо про смерть онука ОСОБА_8 . Свідок разом зі своїм чоловіком та ОСОБА_11 поїхали у відділення міліції в с. Капітанівку, біля якого ОСОБА_6 повідомила їй, що віддала ОСОБА_23 , та розповість усе працівникам міліції. Зі слів брата чоловіка ОСОБА_6 , свідку відомо, що дитину вбив його брат та чоловік ОСОБА_6 - ОСОБА_9 , у той як час ОСОБА_6 не було вдома.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у відповідності до вимог закону, провів оцінку кожного із зазначених доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, та прийшов обґрунтованого висновку про доведеність висунутого ОСОБА_26 обвинувачення за п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України.
Суд першої інстанції ретельно перевірив доводи обвинуваченої ОСОБА_6 про її невинуватість у вчиненому злочині, умотивувавши своє рішення тим, що ці доводи ґрунтуються виключно на показаннях обвинуваченої та спростовуються наведеними у вироку доказами, які суд оцінив як послідовні та такі, що узгоджуються між собою, а тому обґрунтовано визнав їх такими, що спрямовані на уникнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності.

При цьому, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що показання допитаних в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_24 не можуть бути доказами невинуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй злочину.
Колегія суддів звертає увагу на те, що показання ОСОБА_11 та ОСОБА_24 стосуються лише обставин, за яких вони дізналися про смерть ОСОБА_8 зі слів ОСОБА_6 , та особисті припущення стосовно обставин вчинення злочину та невинуватості ОСОБА_6 , однак не містять у собі фактичних обставин щодо вчинення злочину, які мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Крім того, показання потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_24 стосовно повідомлення їм про смерть ОСОБА_8 ґрунтуються не на фактах, які вони сприймали особисто, а на поясненні іншої особи обвинуваченої ОСОБА_6 , а тому у відповідності до ч. 1 ст. 97 КПК України їх показання в цій частині є показаннями з чужих слів, та відповідності до вимог ч. 4 ст. 97 КПК України, можуть бути доказом у кримінальному провадженні за умови, якщо сторони провадження погоджуються визнати їх такими.
Покарання ОСОБА_6 за вчинене кримінальне правопорушення призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, є необхідним для її виправлення та попередження нових злочинів.
Суд, призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_6 і при виборі останній заходу примусу та порядку його відбування, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченої та всі інші обставини, які відповідно до положень КК України, у тому числі статей 66, 67 цього Кодексу, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

При цьому до обставин, які характеризують особу обвинуваченої, судом віднесено те, що ОСОБА_6 раніше не судима, має постійне місце проживання та реєстрації, не одружена, не працює, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває.

При виборі заходу примусу судом першої інстанції не встановлено обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Врахувавши конкретні обставини кримінального правопорушення, провівши аналіз особи винного як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. ст. 50, 65 КК України призначив покарання обвинуваченій ОСОБА_6 у межах санкції, передбаченої п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України, з чим погоджується колегія суддів.
Посилання апелянта на те, що убивство ОСОБА_8 могла вчинити інша особа, на що, з позиції захисника, вказують пояснення обвинуваченої у суді першої інстанції про випадкове удушення сина її чоловіком ОСОБА_9 , розбіжності у показаннях обвинуваченої під час огляду місця події стосовно деталей вчиненого злочину, та вилучена лопата, яка не досліджена органом досудового розслідування у встановленому законом порядку, були предметом перевірки досудового розслідування та судового розгляду, та не знайшли свого підтвердження, а тому не можуть викликати розумний сумнів у доведеності встановлених судом обставин.

Матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що ОСОБА_6 зверталася до правоохоронних органів із заявою про виявлення удушення її сина ОСОБА_8 .

Посилання захисника на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про проведення експертизи вилученої лопати, не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України, які підтверджені сукупністю доказів, докладно наведених у вироку, та не можуть бути підставою для його скасування.
Доводи захисника про те, що під час огляду місця події ОСОБА_6 пояснювала, що вона нібито задушила сина за допомогою шапочки, яку не було знайдено, та зазначала, що поклала тіло дитини у пластиковий мішок та коробку, у той час як під час огляду тіла померлого виявлено лише коробку, не ставлять під сумнів висновків суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення. Вказані обставини не є суттєвими з огляду на сукупність наявних у справі доказів, зокрема даних протоколів огляду місця події, слідчого експерименту, у ході яких ОСОБА_6 вказала на детальний механізм удушення та закопування дитини, та даних висновків судово-медичних експертиз, а тому не впивають на правильність висновків суду першої інстанції.
Доводи захисника обвинуваченої, викладені в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не встановив мету вчинення інкримінованого ОСОБА_6 злочину, оскільки ОСОБА_8 був її найулюбленішою дитиною, та залишив поза увагою, що обвинувачена не має психічних розладів, не вживає спиртних напоїв чи наркотичних засобів, а тому, на переконання захисника, не могла вчинити вбивство власної дитини, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки існування цих обставин не спростовує висновок суду першої інстанції про доведеність висунутого ОСОБА_6 обвинувачення.

Колегія суддів не убачає підстав для визнання протоколів огляду місця події та слідчого експерименту недопустимими доказами, оскільки під час проведення зазначених слідчих дій слідчим отримано фактичні дані, які підтверджують раніше отриману під час досудового розслідування інформацію про вчинення ОСОБА_6 умисного вбивства ОСОБА_8 , а відтак повідомлені нею обставини не є показаннями, наданими слідчому у розумінні ч. 4 ст. 95 КПК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи апелянта про те, що суд першої інстанції помилково поклав в основу обвинувального вироку пояснення ОСОБА_6 , надані нею під час проведення стаціонарної судово-психіатричної екпсертизи, оскільки суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманими у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.
Так, відповідно до частин 1, 2 ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Як убачається із мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції частково обгрунтував судове рішення показаннями, наданими ОСОБА_6 під час проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, та послався на такі показання як на доказ винуватості обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення.
Колегією суддів встановлено, що пояснення ОСОБА_6 , надані нею під час досудового розслідування у ході проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, отримані судом не шляхом сприйняття безпосередньо у судовому засіданні або в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, а тому вони у порядку ст. 408 КПК України підлягають виключенню з числа доказів, якими суд першої інстанції обґрунтував висновок про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення.
Оскільки виключення показань ОСОБА_6 , наданих нею проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи, за наявності інших у справі доказів, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, то колегія суддів не убачає підстав для скасування вироку суду з цих підстав.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а вирок суду першої інстанції зміні, із виключенням з мотивувальної частини вироку посилання як на доказ, на показання обвинуваченої, надані нею під час проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 січня 2017 року щодо ОСОБА_6 змінити, виключивши з мотивувальної частини вироку посилання як на доказ винуватості ОСОБА_6 її показання, надані нею під час проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи.

В решті вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженій, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Судді:

__________________ ____________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3