АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1002/18 Справа № 206/615/18 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника

установи виконання

покарань ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали судового провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2018 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцька Волинської області, засудженого 21.01.2008 року Апеляційним судом Волинської області за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 194, ст. 70 КК України до 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю; згідно ухвали Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.02.2016 року зараховано період з 20.07.2007 року по 22.04.2008 року включно на підставі ч. 5 ст. 72 КК України; Згідно ухвали Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.12.2016 року невідбутий строк позбавлення волі замінено на обмеження волі згідно ст. 82 КК України,

якою відмовлено в задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення останнього,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2018 року, відмовлено у задоволенні подання ДУ «ІВЦ № 133» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 .

Мотивуючи ухвалене рішення, суд першої інстанції посилався на те, що засуджений за час відбування покарання має два заохочення та погашені стягнення. При цьому, ОСОБА_7 характеризується позитивно, працевлаштований в БПК установи на добровільній основі без оплати праці. Разом із цим, суд дійшов висновку про формальність подання. На переконання суду першої інстанції, обставини сумлінного виконання засудженим своїх прямих обов`язків, тобто відсутність стягнень, не підтверджує того, що він повністю став на шлях виправлення та не слугує підставою для його умовно-дострокового звільнення, оскільки лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи поведінка засудженого ОСОБА_7 зазнає позитивних змін, враховуючи те, що кінцем строку визначено 2021 рік. Окрім того, надані суду докази на підтвердження відшкодування завданих кримінальним правопорушенням збитків, суд розцінив виключно як обов`язок засудженого, виконання якого не доводить його виправлення.

В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду скасувати як незаконну та належним чином не мотивовану.

В апеляційній скарзі захисник засудженого просить ухвалу суду скасувати, викликати і допитати у судовому засіданні представника виправної колонії та постановити нову ухвалу, якою умовно-достроково звільнити ОСОБА_7 від подальшого відбування покарання, призначеного йому вироком суду.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, захисник посилається на те, що ОСОБА_7 залучений до суспільно-корисної праці, а саме працевлаштований за власним бажанням, на добровільній основі, без оплати праці на «Банно-пральному комплексі», де сумлінно працює та виконує роботи з благоустрою установи. Крім того, ОСОБА_7 залучений до програми диференційованого виховного впливу за темою «Повернення», за якою відвідує заняття та робить належні висновки. Разом із цим, ОСОБА_7 підтримує зв`язки із рідними шляхом листування, побачень та у зв`язку з хворобою матері мав у 2017 році короткостроковий виїзд до Волинської області. При цьому, за час відбуває покарання характеризується позитивно, дотримується норм і правил, які визначають порядок і умови відбування покарання та розпорядок дня установи, за останні 6 років має 7 заохочень, серед яких 2 за останній рік правами начальника установи. На переконання захисника, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вказаним обставинам належної оцінки не дав та дійшов до передчасного висновку про необхідність відмовити у задоволенні клопотання. Разом із цим, суд не дослідив матеріали особової справи та обмежився лише даними, наданими засудженим. При цьому, суд не перевірив обставину відшкодування ОСОБА_7 завданих злочином збитків.

В доповненнях до апеляційної скарги засуджений просить ухвалу суду скасувати , застосувати до нього ст. 81 КК України або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Окрім того, ОСОБА_7 просить прослухати у судовому засіданні технічний запис судового розгляду, подивитись його інтерв`ю, що було розміщено у випуску 63 «За крок до волі. Життя у виправному центрі», оглянути в судовому засіданні довідку із лікарні ім. Мечникова, журнал «Вера и Жизнь» та інші документи, а також витребувати його особисту справу із Ігренського виправного центру № 133.

Свої вимоги засуджений обґрунтовує тим, що суд не з`ясував всіх обставин справи та не перевірив їх доказами. Так, відклавши судове засідання з метою витребування довідки з КВК-80 та отримання доказів на підтвердження відшкодування збитків потерпілим, зазначені дії не виконав та вказані докази фактично не дослідив, порушивши таким чином вимоги ст.ст. 7, 370 КПК України. Окрім того, суд не дослідив довідку з лікарні ім. Мечникова, яка вказує на хірургічне лікування захворювання, яке, на його думку, він отримав внаслідок тяжкої фізичної праці. Поряд із цим, на думку засудженого, суд не врахував наявність в нього заохочень за сумлінну працю, визнання ним вини та сприяння розкриттю злочину, а також й те, що ухвалою Дзержинського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року, невідбутий строк позбавлення волі було замінено на обмеження волі згідно з вимогами ст. 82 КК України. При цьому, ОСОБА_7 зазначає, що окрім вказаним обставин, про його виправлення свідчить також й інтерв`ю, розміщене у випуску 63 «За крок до волі. Життя у виправному центрі», а також стаття, надрукована ним у журналі «Вера и Жизнь». На переконання засудженого, ухвалене рішення не відповідає вимогам кримінального процесуального закону та правовим позиціям Європейського Суду з прав людини. Серед іншого, засуджений вказує на упередженість прокурора, який приймав участь у розгляді справи.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого та його захисника, які апеляційні скарги підтримали, доводи представника установи виконання покарань, який апеляційні скарги засудженого та його захисника підтримав, позицію прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг засудженого та його захисника, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

Таким чином, в силу зазначених вище вимог закону України про кримінальну відповідальність, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності. При цьому основним і вирішальним є не факт відбування визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання виправлення засудженого.

Відповідно до ст. 6 КВК України виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен ґрунтуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь час відбування покарання.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 засуджений 21.01.2008 року Апеляційним судом Волинської області за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 5 ст. 185, ч. 2 ст. 194, ст. 70 КК України до 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю; згідно з ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.02.2016 року, останньому зараховано період з 20.07.2007 року по 22.04.2008 року включно на підставі ч. 5 ст. 72 КК України; згідно з ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.12.2016 року невідбутий строк позбавлення волі замінено на обмеження волі згідно зі ст. 82 КК України. Таким чином, ОСОБА_7 відбув 3/4 призначеного строку покарання.

Разом з тим, згідно відомостей, що містяться в матеріалах справи, за час відбуття покарання у ДУ ІВЦ № 133 має два заохочення (у квітні та липні 2017 року) та погашені стягнення (а.с. 4). Засуджений ОСОБА_7 прибув до установи 03.01.2017 року, у січні знаходився у відділенні карантину, діагностики та розподілу, а з лютого по грудень був не працевлаштованим (а.с. 6). При цьому, ОСОБА_7 характеризується позитивно, працевлаштований в БПК установи на добровільній основі без оплати праці (а.с. 2).

Окрім того, колегією суддів встановлено, що за час відбування покарання в СІЗО м. Луцьк, ВК-84, ВК-80 за період з 31 липня 2007 року по 04 лютого 2008 року, ОСОБА_7 сукупно мав 5 заохочень та 5 стягнень.

Надаючи оцінку вказаним даним, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що такі обставини не можуть свідчити про сумлінну поведінку засудженого та доведення свого виправлення ставленням до праці, є обґрунтованими.

На переконання колегії суддів, наявність зазначених обставин не дає підстави для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання.

При цьому, встановлені під час апеляційного розгляду обставини отримання засудженим 05 січня 2018 року ще одного заохочення, на переконання колегії суддів, на висновки суду вплинути не можуть, адже також поряд з іншими врахованими судом відомостями не доводять виправлення останнього.

Разом з тим, колегія суддів виходить також й з того, що ОСОБА_7 відбуває покарання за вчинення злочину, який відповідно до ст. 12 КК України вважається особливо тяжким злочином, тому наявність трьох заохочень, відсутність стягнень, а також даних про працевлаштування, не є доказом того, що засуджений довів своє виправлення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання засудженого, оскільки в конкретному випадку наявні лише формально-юридичні підстави для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Доводи засудженого та його захисника про те, що суд залишив поза увагою обставини відшкодування ОСОБА_7 завданої потерпілим шкоди, а також дотримання засудженим норм і правил, які визначають порядок і умови відбування покарання, колегія суддів розцінює як такі, які, поряд з врахованими судом обставинами, жодним чином вплинути на висновки суду не можуть, оскільки є обов`язками засудженого.

Щодо підтримання стійких соціальних зв`язків з родиною, наявність статті у друкованому виданні, а також надання інтерв`ю, то, на думку колегії суддів, вказані обставини, хоча і мають враховуватись в цілому, як обставини, що характеризують особу засудженого, однак в даному випадку, з огляду на викладене враховані бути не можуть та відповідно висновки суду не спростовують.

Посилання засудженого на наявність хвороби та, як наслідок її лікування, хірургічного втручання, колегія суддів також розцінює критично, оскільки такі обставини в силу вимог ст. 81 КК України та ст. 6 КВК України не є такими, що дають підстави дійти висновку про виправлення засудженого та можливість звільнення його від відбування покарання умовно-достроково. При цьому, вказані дані не можуть бути враховані також в якості таких, які будь-яким чином характеризують особу засудженого.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність оскаржуваного рішення та не вбачає підстав для його зміни або скасування з викладених в апеляційних скаргах мотивів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2018 року залишити без задоволення.

Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2018 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: