Справа № 357/5335/18
У Х В А Л А

16 травня 2018 року Слідчий суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_3 про арешт майна в кримінальному провадженні № 0002292, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.05.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

16 травня 2018 року слідчий Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням, в якому просить накласти арешт на 3 банківські картки, які були вилучені в ході проведення огляду від 15.05.2018 року та є тимчасово вилученим майном.
Слідчий мотивував своє клопотання тим, що у провадженні слідчого відділу поліції Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області перебуває кримінальне провадження 0002292 від 14.05.2018 року. В ході досудового розслідування по вказаному кримінальному провадженню, було проведено огляд, під час якого були вилучені 3 банківські картки на фізичних осіб.. Відповідно до вказаного клопотання слідчий вважає, що зазначені тимчасово вилучені речі є речовими доказами по вказаному кримінальному провадження, а отже з метою їх збереження необхідно накласти на них арешт.
В судове засідання слідчий не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив.
Володілець вказаних карток в судове засідання слідчий не з`явився.
Слідчий суддя дослідивши клопотання про накладення арешту на майно та додані документи, ви, вважає, що клопотання не підлягає до задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що слідчим відділом Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області перебуває кримінальне провадження 0002292 від 14.05.2018 року, з правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України.
Відповідно до протоколу огляду місця події від 15.05.2018 року були вилучені 3 банківські картки .
16.05.2018 року прокурор звернувся з клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, відповідно до якого на 3 банківські картки, просить накласти арешт з метою збереження речових доказів.
Відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Згідно ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Законодавець в положеннях ст. 171 КПК України висуває вимоги до клопотання про арешт майна. Також, ч. 1 ст. 173 КПК Українипередбачає, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Зокрема, слідчим суддею встановлено, що вилучені під час огляду місця події від 15.05.2018 року не встановлено якому банку належать банківські картки та у кого перебувають у володінні фізичних осіб. Прокурор та слідчий не змогли в ході судового розгляду довести, по яким чинникам в розумінні ст. 98 КПК України, вказані картки являються речовими доказами по кримінальному провадженню № 0002292 та в чому полягає ризик передбачений ст. 170 КПК України в їх збереженні. Крім того, чи є фізичні особи чи фізична особа, що є володільцями зазначених карток є підозрюваними по вказаному провадженню, а отже їх обмеження в користуванні зазначеним майном може призвести до порушення їх прав.
Вказані неточності, також не деталізовані слідчим в можливих протоколах огляду вилученого майна, тому слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту не може визначити їх процесуального статусу, оскільки з наданих прокурором та слідчим документах не можливо встановити коли та під час якої слідчої дії були вилучені банківські картки.
Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що прокурором та слідчим не доведено можливість використання банківських карток ь в кількості 3 штук, як доказу у кримінальному провадженні № 0002292. Крім того, наслідки арешту майна для фізичних осіб, які володіють зазначеними банківськими картками є нерозумними та неспіврзмірними обмеженнями права власності майна з завданнями вказаного кримінального провадження.
Також, відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).
Беручи до уваги викладене, керуючись ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя вважає, що у задоволенні клопотання про арешт майна необхідно відмовити, у зв`язку із тим, що особа, яка його подала, не довела необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст. 170-173, 309, 376 КПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання слідчого від 16.05.2018 року в кримінальному провадженні № 0002292 від 14.05.2018 року про арешт тимчасово вилученого майна - відмовити.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом 5 днів після її проголошення до Апеляційного суду Київської області.

Слідчий суддяОСОБА_1