КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2
- ОСОБА_3
за участю секретаря - ОСОБА_4
ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0014520 за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури № 9 ОСОБА_6 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 30 травня 2018 року, яким
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Шаболтасівка, Соснинського р-ну, Чернігівської обл., який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн., в дохід держави без позбавлення права керування транспортним засобом,
за участю сторін судового провадження:
прокурора - ОСОБА_8
представника потерпілої - ОСОБА_9
обвинуваченого - ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим в тому, що 23 листопада 2017 року приблизно о 08:20 годині керував засобом підвищеної небезпеки, а саме: технічно справним автомобілем марки «Ford Sierra» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по сухій чистій ділянці проїзної частини вул. Метробудівської зі сторони вул. Чумака у напрямку вул. Каблукова в м. Києві зі швидкістю приблизно 10 км/год.
Під`їжджаючи до нерегульованого «Т»-подібного перехрестя вулиці Метробудівської із вулицею Каблукова в м. Києві, водій ОСОБА_7 грубо порушуючи та ігноруючи вимоги п.п. 1.5., 2.3 (б), (д), 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, рухаючись по вище вказаній проїзній частині та виконуючи маневр лівого повороту, виїхав на зазначене перехрестя, де, не надавши перевагу пішоходу, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка переходила проїзну частину вул. Каблукова в м. Києві та внаслідок даної ДТП отримала тілесні ушкодження.

Згідно висновку КМБ СМЕ за № 1899/Е від 17 січня 2018 року встановлено, що в ОСОБА_10 виявлено тілесне ушкодження, а саме: закрита травма лівого кулькового суглобу: перелом шийки лівого стегна (зі зміщенням уламків); за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу (за критерієм тривалості розладу здоров`я) відповідно п.п. 2.2.1./в та 4.6. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень»).
Характер та відома морфологія виявленого тілесного ушкодження дозволяє стверджувати про те, що вказане тілесне ушкодження утворилося за рахунок ударної дії тупих твердих предметів 23 листопада 2017 року.
Згідно висновку автотехнічної експертизи № 12-1/2964 від 18 січня 2018 встановлено, що в ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед і дорожньо-транспортною пригодою, водій автомобіля «Ford Sierra» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_7 повинен був керуватися вимогами пунктів 10.1; 16.2 Правил дорожнього руху України та в його діях, з технічної точки зору, вбачається невідповідність вимогам пунктів: 10.1; 16.2 ПДР України.

В даній дорожній ситуації, водій автомобіля «Ford Sierra» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, шляхом виконання вимог пунктів 10.1; 16.2 ПДР України.

З технічної точки зору, причиною виникнення даної дорожньо- танспортної пригоди є невідповідність дій водія автомобіля «Ford Sierra» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_7 вимог пунктів 10.1; 16.2 ПДР України.

Встановлено, що причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди стало порушення водієм ОСОБА_7 наступних вимог Правил дорожнього руху України, зокрема:

-п. 1.5 ПДР, який трактує: «своїми діями він як учасник дорожнього руху створив небезпеку для руху, загрозу життю і здоров`ю громадян, спричинив матеріальні збитки»;

-п. 2.3 /б/ ПДР, який трактує: «для забезпечення безпеки дорожнього руху не був уважним, не слідкував за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміни»;

-п. 2.3 /д/ ПДР, який трактує : «водій зобов`язаний не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху»;

-п. 10.1 ПДР, який трактує: «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде небезпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

-п. 16.2 ПДР, який трактує: «на регульованих і нерегульованих перехрестях водій, повертаючи праворуч або ліворуч, повинен дати дорогу пішоходам, які переходять проїзну частину, на яку він повертає, а також велосипедистам, які рухаються прямо в попутному напрямку.

Ігнорування водієм ОСОБА_7 пунктів 1.5; 2.3 б), д) 10.1, 16.2 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди у вигляді наїзду на пішохода та її наслідками у вигляді отриманням ОСОБА_11 тілесних ушкоджень.

Цим вироком цивільний позов ОСОБА_10 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 97620, 10 грн. матеріальної шкоди, 20000грн. моральної шкоди та 28000 грн., судові витрати в сумі 1144 грн. всього в сумі 145620, 10 грн.
Цим же вироком вирішено питання судових витрат.

Не оспорюючи обставини справи та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор у провадженні подала апеляційну скаргу у звязку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, незастосуванням закону, який підлягав застосуванню, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості; просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням строком на 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміні місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Доповнити резолютивну частину вироку рішенням про стягнення витрат на проведення судово-медичної експертизи, що становить 1974,70 грн. В решті вирок суду залишити без змін.
В апеляційній скарзі прокурор зазначає про те, що суд необґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання у виді штрафу, а в основу призначеного покарання судом покладено те, що, нібито, прокурором не доведено підстав для призначення покарання у виді обмеження волі із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України.
Апелянт наголошує на тому, що до обвинуваченого не можливо було застосовувати покарання у виді штрафу та виправні роботи, оскільки обвинувачений не працює та не має джерела доходу.
Також прокурор вказує на те, що обвинувачений вчинив злочин невеликої тяжкості вперше, визнав свою вину, а тому виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, і тому застосування покарання у виді арешту є недоцільним.
Апелянт вважає, що покарання у виді обмеження волі було б необхідним та достатнім для досягнення мети покарання, виправлення особи і попередження вчинення ним нових злочинів. Враховуючи тяжкість злочину, а також те, що ОСОБА_7 щиро покаявся у вчиненому, на думку апелянта, виправлення обвинуваченого можливе без відбуття покарання, тобто із застосуванням до нього положень ст.ст. 75, 76 КК України.
Крім того прокурор в апеляційній скарзі звертає увагу на те, що судом безпідставно не застосовано до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, оскільки, відповідно до висновку судової-автотехнічної експертизи обвинувачений мав технічну можливість уникнути ДТП, але через власну неуважність під час керування транспортним засобом порушив ПДР України та завдав потерпілій тілесні ушкодження.
Окрім того, апелянт вважає, що судом взагалі не враховано думку потерпілої щодо призначення обвинуваченому покарання, чим порушено її право, яке закріплене в ст. 55 Конституції України, якою передбачено право громадян на судовий захист від протиправних посягань.
Також, апелянт наголошує на тому, що у вироку суду зазначено про стягнення з обвинуваченого витрат, зокрема, за проведення автотехнічної експертизи, проте прокурором документально підтверджено витрати й на проведення судово-медичної експертизи, що становить 1974,70 грн., однак суд рішення в цій частині не прийняв.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора, яка підтримала вимоги апеляційної скарги, представника потерпілої, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, зазначивши, що обвинувачений працює неофіційно, його робота пов`язана саме з керуванням транспортним засобом, він протягом цього часу відшкодовує потерпілій заподіяну шкоду, а тому вважає, що покарання, призначене судом першої інстанції, є обґрунтованим, обвинуваченого, який просив залишити вирок суду без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, встановлених судом, та кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, в апеляційній скарзі не заперечуються, як і не заперечуються жодним з учасників апеляційного провадження під час апеляційного розгляду.

Що стосується доводів апеляційної скарги про призначення обвинуваченому несправедливого покарання внаслідок його м`якості, то, на думку колегії суддів, вони є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, згідно ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

При цьому, відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 1003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами та доповненнями, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених собою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання та особу винного.

Як убачається з вироку, призначаючи покарання обвинуваченому суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону та при призначенні покарання обвинуваченому врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 ч.1 КК України, яке віднесене кримінальним законом до категорії злочинів невеликої тяжкості; особу обвинуваченого, який одружений, працевлаштований неофіційно, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, частково відшкодував шкоду потерпілій; обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, - щире каяття, за відсутності обставин, що обтяжують покарання.
Також судом враховані особливості й обставини вчинення кримінального правопорушення, поведінка обвинуваченого під час та після вчинення злочинних дій.

Враховуючи конкретні обставини провадження, дані про особу винного, його щире каяття та вибачення перед потерпілою, часткове відшкодування шкоди потерпілій, наявність обставини, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому основного покарання у виді штрафу.

При цьому колегія суддів враховує думку представника потерпілої під час апеляційного розгляду; те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, вчинено з необережності, а також те, що матеріали справи не містять будь-яких відомостей про порушення обвинуваченим ПДР України до 23 листопада 2017 року, і прокурором таких даних також не надано а ні в суді першої, а ні в суді апеляційної інстанції. Окрім того, колегія суддів враховує, що 19 червня 2018 року обвинуваченим штраф сплачений (ас. 108).

Доводи прокурора про те, що обвинуваченому неможливо було призначити штраф, а також виправні роботи, оскільки він не працює, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки обвинувачений як в суді першої, так і апеляційної інстанції показав, що працює без офіційного працевлаштування. Вказані обставини підтверджені й представником потерпілої в суді апеляційної інстанції.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставне не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, враховуючи наступне.
Відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК України, додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є альтернативним.

Не призначаючи обвинуваченому додаткове покарання, суд у вироку навів належне обґрунтування прийнятого рішення, зокрема, суд послався на те, обґрунтував свій висновок тим, що робота обвинуваченого пов`язана з керуванням транспортними засобами та є єдиним джерелом його доходу, тобто єдиним засобом до існування та єдиною можливість заробляти грошові кошти для відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілій.
Під час апеляційного розгляду представник потерпілої, заперечуючи проти апеляційної скарги прокурора, вказав про те, що у обвинуваченого робота пов`язана саме з керуванням транспортним засобом, внаслідок чого обвинувачений протягом всього часу відшкодовує потерпілій заподіяну шкоду, і призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керуванням транспортними засобами позбавить обвинуваченого можливості заробляти кошти та, відповідно, відшкодовувати потерпілій шкоду.

Окрім цього, колегія суддів також враховує й конкретні обставини провадження, в т.ч. те, що заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості внаслідок допущених порушень вимог Правил дорожнього руху охоплюється об`єктивною стороною інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, у вчиненні якого він визнаний винуватим, дані про особу обвинуваченого.
За таких обставин, призначене обвинуваченому покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами, на думку колегії суддів, з урахуванням всіх обставин справи, за своїм видом і розміром відповідає вимогам закону, тобто, є обґрунтованим, справедливим, необхідним та достатнім, та з урахуванням даних про особу обвинуваченого, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в частині призначеного покарання, а також свідчили б про необґрунтоване не призначення додаткового покарання прокурором в апеляційній скарзі не наведено.
З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора в частині призначення обвинуваченому більш суворого покарання до задоволення не підлягає.

Разом з тим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що судом не в повній мірі стягнуто з обвинуваченого процесуальні витрати у справі.

Так, відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України урезолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.

З вироку суду, який наразі оскаржується, вбачається, що судом вирішено питання про відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта: стягнуто з ОСОБА_7 витрати за проведення автотехнічної експертизи 1144 грн.

Проте поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що у вказаному кримінальному провадженні проведена й судово-медична експертиза, по якій процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта, склали 1974,40 грн. (ас. 100), та які підлягають також відшкодуванню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі збільшення сум, які підлягають стягненню, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

З огляду на те, що збільшення суми процесуальних витрат, які підлягають стягненню з обвинуваченого, не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнаний винуватим, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду в частині стягнення процесуальних витрат підлягає зміні, а саме з ОСОБА_7 слід стягнути за проведення судово-медичної експертизи процесуальні витрати, пов`язані із залученням судово-медичного експерта, в сумі 1974,40 грн., у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора в цій частині підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 30 травня 2018 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України змінити в частині стягнення процесуальних витрат:
Стягнути з ОСОБА_7 процесуальні витрати, пов`язані із залученням судово-медичного експерта в сумі 1974, 70 грн. (р/р 8145, в ГУ ДКСУ у м. Києві, код банку 820019, ).

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення.

Судді:

___________________________ ____________________________ _____________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3