Постанова Іменем України

13 червня 2018 р.

м. Київ
справа № 210/188/15

провадження № 51-426км17
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001031, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.10.2009 за ч.ч. 2, 3 ст. 185, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільнений 06.10.2012 по відбуттю строку покарання,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 393 грн 12 коп. витрат на проведення експертизи.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року вирок місцевого суду відносно ОСОБА_6 залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винним і засуджено за те, що він за обставин викладених у вироку в ніч на 27 листопада 2014 року, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за місцем проживання потерпілої в кімнаті АДРЕСА_2 , під час сварки з ОСОБА_8 , не переслідуючи за мету спричинити останній смерть, завдавав їй протягом декількох годин численні удари ногами, руками та дерев`яною кухонною дошкою по різним частинам тіла. Від завданих ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень потерпіла ОСОБА_8 померла.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ставить вимогу про скасування оскарженої ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Вважає, що покладені в обвинувальний вирок докази не доводять його винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину. Апеляційний суд помилок, допущених судом апеляційної інстанції, не виправив, на доводи апеляційних скарг його та його захисника належним чином не відреагував, не спростував їх та безпідставно залишив вирок місцевого суду без зміни.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення касаційної скарги, засуджений та його захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Положеннями ст. 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Саме за такої умови судом може бути постановлений обвинувальний вирок. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні наряду з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Як було зазначено, ст. 92 КПК України покладає обов`язок доказування на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку, крім іншого, повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, коли в ході судового розгляду винуватість особи у вчинені кримінального правопорушення доведена. Усі сумніви щодо доведеності вини тлумачаться на її користь.
Проте судові рішення відносно ОСОБА_6 вказаним вище вимогам закону не відповідають.
Згідно з формулюванням обвинувачення, яке судом визнано доведеним, та правовою кваліфікацією дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України, останній завдав ОСОБА_8 умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, яке спричинило смерть потерпілої.
Такий висновок суд першої інстанції обґрунтував безпосередньо дослідженими доказами. Зокрема, даними, що встановлені з показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також тими, що містяться в протоколі огляду трупа та місця події з фототаблицею до нього, висновках судово-медичних, судово-цитологічної та судово-імунологічної експертиз.
При цьому жоден із зазначених осіб не були безпосередніми свідками вчинення злочину, і дали пояснення лише про те, що за останні роки декілька разів бачили ОСОБА_6 разом із ОСОБА_8 , а свідок ОСОБА_12 пояснив, що в ніч з 26 на 27 листопада 2014 року біля гуртожитку бачив чоловіка, який схожий на ОСОБА_6 . При цьому жоден із свідків не вказав на ОСОБА_6 як на особу, що перебувала на місці злочину в ту ніч.
За таких обставин, показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 не можна визнати такими, що викривають ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Разом із цим у судовому засіданні були допитані й інші свідки, зокрема, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які взагалі не бачили ОСОБА_6 ані в гуртожитку, ані разом із ОСОБА_8 . Натомість дали пояснення, що часто бачили потерпілу в компанії з різними чоловіками та жінками.
Заявлені стороною обвинувачення свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у судовому засіданні не були допитані, хоча судом неодноразово приймалось рішення про привід цих свідків. При цьому з матеріалів кримінального провадження видно, що їх привід не було виконано, оскільки свідок ОСОБА_16 помер, а ОСОБА_17 за вказаним місцем проживання не мешкає, виїхав до Російської Федерації і час його повернення встановити не можливо (під час досудового розслідування давав показання, що безпосереднім свідком вчинення злочину не був, ОСОБА_6 у ніч, коли було вчинено злочин, у гуртожитку не бачив).
Засуджений ОСОБА_6 як у суді першої, так і апеляційної інстанцій заперечував свою причетність до вчинення інкримінованого йому злочину, давав пояснення, що в цей час він був дома. Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 в судовому засіданні дали пояснення, які підтверджують версію ОСОБА_6 , однак суд не взяв їх до уваги, оскільки ці свідки є родичами засудженого.
Посилання суду на те, що ОСОБА_6 у суді давав показання, які протилежні тим, що він давав під час досудового розслідування є такими, що суперечать положенням ч. 4 ст. 95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, як і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Досліджені у судовому засіданні такі письмові докази, як протокол огляду трупа та місця події з фототаблицею до нього (відповідно до якого в кімнаті гуртожитку, в якій проживала ОСОБА_8 , виявлено труп останньої з тілесними ушкодженнями та ознаками насильницької смерті), висновки судово-медичних експертиз (щодо характеру та локалізації виявлених тілесних ушкоджень, а також можливого часу їх утворення), судово-цитологічної експертизи (відповідно до якого виявлена на знарядді вчинення злочину кров може належати ОСОБА_8 , при цьому антиген А, який властивий групі крові ОСОБА_6 не виявлено) та судово-імунологічної експертизи (відповідно до якої кров, виявлена на чоловічих штанях, вилучених у ОСОБА_6 під час особистого огляду в приміщенні СВ Дзержинського РВ КМУ м. Кривого Рогу, містить антиген А і ізогемаглютинін анти-В, які властиві крові ОСОБА_6 , а кров, виявлена на жіночих штанях, вилучених на місці вчинення злочину, містить антиген В і ізогемаглютинін анти-А, які властиві крові ОСОБА_8 ) як кожен окремо, так і у сукупності між собою та показаннями свідків також не містять жодних даних, які б доводили винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши, зокрема, апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які посилались на безпідставність засудження ОСОБА_6 , допущених судом порушень не виправив, апеляційні скарги засудженого та його захисника залишив без задоволення, а вирок без зміни.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи касаційної скарги засудженого є обґрунтованими, оскільки сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом того, що саме ОСОБА_6 завдав ОСОБА_8 умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, яке спричинило смерть потерпілої, а висновки судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються фактично на припущеннях.
Вказані порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, вони перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і призвели до безпідставного засудження ОСОБА_6 .
Відповідно до ст. 440 КПК України, суд касаційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

В силу п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпано можливості їх отримати.
З огляду на те, що під час розгляду даного кримінального провадження вживалися всі необхідні заходи для забезпечення права сторони обвинувачення у поданні доказів, колегія суддів вважає, що можливість отримання інших доказів для доведеності винуватості ОСОБА_6 вичерпано.
За таких обставинкасаційна скарга засудженого ОСОБА_6 має бути задоволена, судові рішення відносно нього в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України скасовані, акримінальне провадження закрите на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, п. п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України та § 3 Закону України № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, Верховний Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року відносно ОСОБА_6 в порядку ч. 2 ст. 433 КПК України скасувати.
Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України за не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпанням можливості їх отримати.

Звільнити ОСОБА_6 з-під варти у залі суду.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3