В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 листопада 2018 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України,
зареєстрованого за адресою:
АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою:
АДРЕСА_2 , не працюючого, не одруженого,
судимого 02 жовтня 1998 року Залізничним районним судом
міста Києва за ч. 2 ст. 141 КК України (в редакції 1960 року)
до двох років шести місяців позбавлення волі, 02 лютого 2002
року Солом`янським районним судом міста Києва за ч. 2
ст. 185 КК України до одного року шести місяців позбавлення
волі, 14 листопада 2002 року Солом`янським районним судом
міста Києва за ч. 1 ст. 309 КК України до двох років
позбавлення волі, 28 грудня 2004 року Оболонським районним
судом міста за ч. 2 ст. 307 КК України до трьох років
позбавлення волі, 15 січня 2010 року Солом`янським
районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, 70
КК України до п`яти років шести місяців позбавлення з
конфіскацією майна, 03 липня 2015 року звільнений по
відбуттю покарання,
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 .
Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 10 травня 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та йому призначене покарання у виді двох років шести місяців позбавлення волі. На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання та встановлено іспитовий строк два роки та на нього покладені обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Цим же вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та йому призначене покарання у виді двох років шести місяців позбавлення волі.
Вирок стосовно ОСОБА_8 ніким не оскаржується.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 травня 2017 року приблизно в 17 год. 50 хв. ОСОБА_8 разом з ОСОБА_5 вступив у злочинну змову спрямовану на незаконне заволодіння чужим майном.

Реалізуючи свій умисел, направлений на повторне, таємне викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_8 діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів перебуваючи біля автомобіля «Део», номерний знак НОМЕР_1 , розташованого на автомобільній стоянці магазину «Сільпо» за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 168, впевнившись, що за його діями та діями ОСОБА_5 , котрий в цей час знаходячись неподалік вказаного автомобіля та котрий за допомогою спеціального дистанційного електронного сканеру, у вигляді брилка від автомобіля відчинив вищезазначений автомобіль, ніхто не спостерігає, проник у салон автомобіля «Део», звідки з заднього сидіння викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_9 , а саме сумку вартістю 500 грн., в якій знаходились: гаманець вартістю 300 грн., грошові кошти в сумі 270 грн., посвідчення працівника метрополітену на ім`я ОСОБА_9 , котре матеріальної цінності для потерпілого не становить, футляр з окулярами вартістю 800 грн. та картка «ОщадБанк», котра матеріальної цінності не становить, а всього майна на загальну суму 1870 грн.
В подальшому ОСОБА_8 разом з викраденим майном направився в сторону магазину «Сільпо», що знаходився по вул. Харківське шосе, буд. 168 у м. Києві, в слід за яким одразу направився ОСОБА_5 , де вони були затримані працівниками поліції.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_5 та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_5 покарання у виді двох років шести місяців позбавлення волі. В решті вирок суду залишити без змін.
В доводах апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин злочину, вважає, що судом першої інстанції призначене надто м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого ОСОБА_5 . Апелянт зазначає, що вирок суду в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням є незаконним.
Прокурор посилається на те, що хоча судом і враховано особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого злочину, проте суд ніяк не мотивував можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, звільнивши його від відбування покарання.
Апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції проігнорував те, що обвинувачений ОСОБА_5 раніше притягувався до кримінальної відповідальності та маючи незняту і непогашену судимість знову вчинив злочин, що свідчить про небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення.
З огляду на викладене, прокурор вважає, що застосування положень ст. 75 КК України щодо ОСОБА_5 унеможливлює досягнення мети виправлення обвинуваченого.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 заперечували проти її задоволення.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши дані про особу обвинуваченого та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 185 КК України як повторне таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за попередньою змовою, групою осіб.
Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.
Як видно з тексту оскаржуваного судового рішення, суд, призначивши ОСОБА_5 покарання та звільнивши від його відбування, в повній мірі не дотримався вимог закону.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття та обставину, що обтяжують покарання рецидив злочину.
На підставі цього суд дійшов висновку за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі.
В той же час, приймаючи рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд належним чином не мотивував, які обставини свідчать про можливе виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання.
Відповідно до вимог ст. 75 КК України, суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, він не містить належного мотивування прийнятого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, оскільки судом враховано фактично одні й ті ж самі обставини як при призначенні покарання, так і при прийнятті рішення про звільнення від його відбування.

Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид та розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_5 вчинив злочин середньої тяжкості.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 надав показання в суді першої інстанції, визнавши свою вину в повному обсязі та щиро розкаявся у вчиненому.
Ця обставина свідчить про щире каяття обвинуваченого, а тому колегія суддів визнає її обставиною, що пом`якшує покарання.
Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено обставину, що обтяжує покарання рецидив злочину, оскільки ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий за злочини, зокрема ті, які не утворюють повторності.
Відповідно до даних про особу обвинуваченого, ОСОБА_5 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а.с. 153).
В той же час, ОСОБА_5 неодноразово раніше судимий за злочин проти власності і після звільнення з місць позбавлення волі 03 липня 2015 року, 04 травня 2017 року знову вчинив злочин, що свідчить про небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що обвинуваченому ОСОБА_5 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк в межах, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 185 КК України.

На думку колегії суддів, саме таке покарання за своїм видом є необхіднім та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, буде справедливим і відповідатиме меті покарання.
В суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_7 заявила, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, взяв до уваги стан здоров`я обвинуваченого, який відповідно до довідки (а.с. 167), є ВІЛ інфікованим.
Колегія суддів вважає, що ця обставина дає підстави для зменшення строку покарання, проте не свідчить про можливе виправлення обвинуваченого від відбування покарання.
Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, а тому вирок суду підлягає скасуванню в частині призначення покарання з ухваленням вироку апеляційним судом.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 не застосовувався і клопотань під час апеляційного розгляду про застосування запобіжного заходу від сторони обвинувачення не надходило.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Дарницького районного суду міста Києва від 10 травня 2018 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаного винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України скасувати в частині призначеного покарання.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 у, визнаного винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, покарання у виді одного року шести місяців позбавлення волі.
Строк покарання обчислювати з моменту затримання ОСОБА_5 для виконання вироку.

В решті вирок залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3