Дата документу 22.10.2018 Справа № 336/6229/15-к
ЗАПОРІЗЬКІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/6229/15-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/202/18 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2018 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2018 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Запоріжжя, громадянка України, маюча середню освіту, незаміжня, непрацююча, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судима:
1) 9 жовтня 2012 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 321 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 гривень;
2) 17 грудня 2012 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2013 року скасовано звільнення від відбування покарання та направлено для відбування призначеного вироком покарання;
3) 20 лютого 2014 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 309, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 2 років 3 місяців позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19 травня 2014 року звільнена від відбування покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році»;
4) 2 грудня 2014 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 гривень. 19 лютого 2015 року штраф сплачений,
визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та їй призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 4 червня 2018 року.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 429 грн. 66 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України за наступних обставин

10 червня 2015 року приблизно о 10 годині ОСОБА_8 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, знаходячись в будинку АДРЕСА_3 , де вона перебувала з дозволу власника будинку ОСОБА_9 , таємно викрала належні потерпілому ОСОБА_9 телевізор вартістю 4768 грн. 80 коп. та ноутбук вартістю 6000 гривень, спричинивши потерплому матеріальну шкоду на загальну суму 10768 грн. 80 коп., викрадені речі ОСОБА_8 в подальшому продала, розпорядившись отриманими коштами на власний розсуд.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким визнати її невинуватою та виправдати за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вирок суду є незаконним у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Вказує, що вона не визнавала свою вину у вчиненні інкримінованого їй злочину, а лише повідомляла суд про те, що вона дійсно станом на 10 червня 2015 року мешкала без реєстрації шлюбу однією сім`єю з потерпілим ОСОБА_9 та мала з ним спільний бюджет, вони вели спільне господарство, піклувались один про одного, вирішували питання щодо спільних витрат, придбали продукти та інші речі в інтересах сім`ї, тобто їх відносини мали ознаки сімейних відносин, притаманних подружжю.

Звертає увагу на те, що як під час досудового розслідування, так і на стадії судового розгляду, потерпілий ОСОБА_9 повідомляв про іншу фізичну особу, яку він підозрює у вчиненні крадіжки, а саме про ОСОБА_10 , проте вказану версію потерпілого суд першої інстанції не перевірив.

Крім того, суд першої інстанції передчасно та безпідставно вважав встановленим факт належності на праві власності телевізору та ноутбуку саме потерпілому ОСОБА_9 і вказане твердження є припущенням, оскільки жодних документів на підтвердження права власності на ці речі потерпілим не надано та судом не досліджено.

Також зазначає, що на підтвердження її вини у вчиненні злочину суд першої інстанції взяв до уваги показання обвинуваченої, потерпілого та висновок товарознавчої експертизи, які у своїй сукупності не є достатніми та допустимими для доведення її причетності до вчинення крадіжки.

Вказує, що суд першої інстанції не встановив обставин, за яких потерпілий придбав у власність телевізор та ноутбук, не перевірив факт того, чи знаходилось взагалі вказане майно у квартирі потерпілого, а також те, чи могла жінка самостійно підняти та винести телевізор з ноутбуком одночасно і перемістити його до ринку в м. Запоріжжя.

Також суд не встановив обставини перебування вказаного майна у невстановленої особи на ринку, його продаж та витрату грошових коштів з їх продажу на власні потреби.

Крім того, отримавши відомості про те, що вона перебуває на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах і проходила лікування в психіатричній лікарні, суд першої інстанції не вирішив питання про призначення та проведення судово-психіатричної експертизи з метою об`єктивного визначення її психічного стану.

Одночасно в апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_8 виклала клопотання, в якому просила розглянути її апеляційну скаргу без її участі в судовому засіданні (а.с. 217).

Заслухавши доповідь судді по справі, захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_7 , який апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної, вирок суду вважала законним та обґрунтованим, а висновки суду щодо доведення вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй злочину такими, що повністю відповідають фактичним обставинам справи, прокурор звернула увагу на те, що в суді першої інстанції ОСОБА_8 вину у вказаному обвинуваченні визнала повністю та дала докладні пояснення з приводу обставин вчиненого нею злочину, в тому числі щодо вартості та кількості викраденого у потерпілого майна і потерпілий своїми показаннями в суді першої інстанції повністю підтвердив такі показання обвинуваченої, перевіривши матеріали провадження та розглянувши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скаргу задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та у відповідності до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності її вини за ч. 2 ст. 185 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самої обвинуваченої, потерпілого та дослідженими у судовому засіданні документами.

Разом з тим, матеріали кримінального провадження, які перевірені під час апеляційного розгляду, свідчать, що позиція ОСОБА_8 та її відношення до пред`явленого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України не є стабільно та незмінною.
Так, в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, визнала в повному обсязі та повідомила, що 10 червня 2015 року вона перебувала вдома у потерпілого ОСОБА_9 , який залишив їй ключі від будинку та з яким на той момент вона перебувала у близьких стосунках приблизно 2 місяці. З вказаного будинку, скориставшись відсутністю потерпілого ОСОБА_9 , вона викрала телевізор та ноутбук, оскільки потребувала грошей, речі продала на ринку, а гроші витратила на власний розсуд.
Таким чином, в суді першої інстанції обвинувачена не заперечувала факт вчинення крадіжки та повідомила обставини викрадення телевізора та ноутбука.

Проте, після постановлення обвинувального вироку та призначення обвинуваченій покарання у вигляді позбавлення волі з його реальним відбуванням, в апеляційній скарзі ОСОБА_8 свою винуватість у вчиненні крадіжки не визнала повністю та виклала позицію, яка зводилась до того, що злочин вчинила інша особа, а в матеріалах кримінального провадження відсутні належні та допустимі докази на підтвердження її вини.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції, перевіривши всі безпосередньо досліджені судом першої інстанції докази, приходить до висновку про неспроможність такої версії обвинуваченої та доведення в повному обсязі її вини у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки сукупність досліджених в суді першої інстанції доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпілий ОСОБА_9 в суді першої інстанції показав, що в ніч з 9 на 10 червня 2015 року ОСОБА_8 , з якою він нетривалий час перебував у близьких стосунках, залишалась у нього вдома. 10 червня 2015 року він прокинувся приблизно о 4 годині ранку, оскільки йому необхідно було йти на роботу, а обвинувачена з його дозволу залишилась в будинку, оскільки ще спала, і потерпілий залишив їй ключі від будинку. Повернувшись ввечері до будинку, потерпілий побачив, що замки на дверях будинку не замкнуті, а з будинку зник телевізор та ноутбук. Оскільки телефон обвинуваченої був вимкнутий, потерпілий зателефонував її батькам, яких сповістив про крадіжку, на що мати останньої порадила йому звертатись до поліції, оскільки наміру відшкодовувати збитки вона не має. Те ж саме згодом відповів і батько обвинуваченої. Після цього потерпілий звернувся до поліції. Згодом мати обвинуваченої викупила телевізор та повернула його йому, але на телевізорі було пошкоджено кріплення, а сам від був подряпаний, однак ноутбук йому не повернули та його вартість не відшкодували. Додатково повідомив, що підозрює у причетності до скоєння крадіжки також знайомого обвинуваченої, який згодом наніс йому тілесні ушкодження з використання молотку.
Підстав не довіряти показанням потерпілого ОСОБА_9 , який був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, у суду не було, а переконливих підстав для обмови потерпілим обвинуваченої ОСОБА_8 в апеляційній скарзі не наведено.

Показання потерпілого суд першої інстанції оцінив належним чином, визнавши їх обґрунтованими, оскільки він переконливо повідомив про обставини вчиненого кримінального правопорушення, його пояснення також повністю узгоджуються з іншими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, в тому числі показання самої обвинуваченої щодо обставин викрадення нею майна.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з висновку експерта № 1509 від 8 липня 2015 року вбачається, що ринкова вартість викраденого телевізора на момент скоєння злочину в середньому може складати 4768 грн. 80 коп. (а.с. 145-149).
Інших доказів, які могли б бути досліджені судом першої інстанції, стороною обвинувачення надано не було, а сторона захисту і потерпілий будь-яких доказів для дослідження не надали взагалі, вказуючи, що дослідженими під час судового провадження доказами вина обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй злочину підтверджується в повному обсязі.

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що саме обвинувачена ОСОБА_8 викрала телевізор та ноутбук з будинку потерпілого ОСОБА_9 .

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Всі доводи апеляційної скарги обвинуваченої за своєю суттю зводяться до того, що вона цього злочину не вчиняла, в судовому засіданні вона розповідала про обставини спільного проживання з потерпілим, а не визнавала свою вину у вчиненні злочину, до того ж, належні та допустимі докази її вини відсутні.

Апеляційним судом перевірено такі доводи обвинуваченої і враховуючи сукупність всіх досліджених судом першої інстанції доказів обвинувачення, які без жодних сумнівів доводять, що злочин вчинено саме ОСОБА_8 , колегія суддів приходить до висновку, що така позиція є лише способом захисту обвинуваченої від призначеного їй покарання у вигляді позбавлення волі з його реальним відбуванням, її намаганням будь-яким чином уникнути або пом`якшити покарання за вчинення корисливого злочину середньої тяжкості.

Так, згідно аудіозапису судового засідання, в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачена вину визнала в повному обсязі, самостійно надала повністю логічні та послідовні пояснення з приводу обставин викрадення телевізора і ноутбука з будинку потерпілого, добровільно надавала конкретні відповіді на уточнюючі запитання суду, прокурора і захисника, чітко зазначала про місце розташування та модель викрадених телевізора і ноутбука, а тому вказані показання жодним чином не виглядають надуманими та такими, що надані з метою обмовити себе, і сумнівів у їх правдивості у колегії суддів, так само, як і у суду першої інстанції, не викликають.

Крім того, ані обвинуваченою, ані її захисником не заперечувалось те, що обставини скоєння злочину і вартість викраденого майна, зазначені в обвинувальному акті, відповідають дійсності, а кваліфікація дій обвинуваченої є правильною.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги з приводу того, що в суді першої інстанції потерпілий вказував на іншу особу, яка вчинила крадіжку, оскільки потерпілий ОСОБА_9 не вказував про вчинення крадіжки лише цією особою, а зазначав лише про те, що можливо ця особа є також причетною до викрадення майна, і потерпілий не заперечував проти того, що саме обвинувачена викрала телевізор та ноутбук, а судом першої інстанції провадження розглянуто та рішення прийнято в межах, визначених ст. 337 КПК України, тобто лише щодо особи у відношенні якої висунуто обвинувачення.

Доводи апеляційної скарги про необхідність призначення судово-психіатричної експертизи також є необґрунтованими у зв`язку з тим, що відповідно до наявної в матеріалах кримінального провадження довідки № 2868 від 24 червня 2015 року, ОСОБА_8 на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, а наявність у неї наркотичної залежності не є тією підставою, яка тягне за собою обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи.

Інші доводи апеляційної скарги обвинуваченої щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_8 є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводи обвинуваченої про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані обвинувачена, яка повністю визнала свою вину та потерпілий, показання якого повністю узгоджуються з показаннями обвинуваченої, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченої.

Що стосується призначеного ОСОБА_8 покарання, яке на її думку є суворим і не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступень тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, визнав визнання вини за обставину, що пом`якшує покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченої, яка раніше неодноразово була судима за вчинення корисливих злочинів проти власності та злочинів, пов`язаних з обігом наркотичних засобів і психотропних речовин, вчинила інкримінований їй злочин невдовзі після засудження за попередній злочин, не працює, офіційного джерела доходу не має, не одружена, позбавлена батьківських прав, перебуває на обліку у нарколога з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіатів та канабіноїдів, синдром залежності», з 2005 по 2006 роки була на обліку у психіатра з діагнозом «Соціалізований розлад поведінки», а також те, що вона перебувала у розшуку та вчинила крадіжку у потерпілого, з яким перебувала у близьких стосунках.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченою можливо лише з призначенням їй покарання у виді позбавлення волі і підстави для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання відсутні, оскільки обвинувачена раніше неодноразово судима, в тому числі за вчинення аналогічних злочинів, раніше звільнялась від відбування покарання з випробуванням та відбувала покарання в місцях позбавлення волі, належних висновків для себе не зробила і знову вчинила корисливий злочин середньої тяжкості.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_8 покарання відповідає тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та даним про її особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 2 ст. 185 КК України, ОСОБА_8 було призначене покарання в майже мінімальних межах санкції, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_8 покарання, відповідає вимогам кримінального закону, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів, і не вбачає підстав для пом`якшення покарання.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів, з урахуванням ч. 2 ст. 404 КПК України, приходить до висновку про необхідність виходу за межі апеляційних вимог, та вирішення питання про зарахування ОСОБА_8 строку попереднього ув`язнення у строк покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з огляду на наступне.

Із вироку вбачається, що ОСОБА_8 було зараховано у строк покарання строк її попереднього ув`язнення з 4 червня 2018 року.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Положення ч. 5 ст. 72 КК України щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч. 1 ст. 72 КК України, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч. 2 ст. 4 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року включно, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, яким передбачено зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що в розумінні ч. 1 ст. 5 КК України є зворотною дією закону, який «іншим чином поліпшує становище особи».

У тому разі, коли особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року включно, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню також підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, однак в такому випадку це вже буде прямою дією закону в часі.

Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року включно, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як зворотної, так і прямої дії кримінального закону в часі.

Частина 2 статті 5 КК України визначає, що Закон про кримінальну відповідальність, який встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

В той же час Законом № 2046-VIII від 18 травня 2017 року, який набрав чинності 21 червня 2017 року, частину 5 ст. 72 КК України викладено у наступній редакції: «Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування».

Таким чином, Закон № 2046-VIII від 18 травня 2017 погіршує становище осіб, а тому не має зворотної дії у часі, тобто він не може поширюватися на факти й відносини, що виникли до його прийняття, про що фактично і йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченого.

Отже у випадку, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року включно і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, то застосування Закону № 2046-VIII буде неправильним, оскільки зворотна дія цього закону як такого, що «іншим чином погіршує становище особи» в розумінні ч. 2 ст. 5 КК України не допускається, і в такому разі, під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.

Якщо особа вчинила злочин починаючи з 21 червня 2017 року включно, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягатиме ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII, що буде прямою дією цього закону в часі.

У зв`язку з наведеним колегія суддів приходить до висновку про необхідність зарахування ОСОБА_8 строку тримання під вартою з 4 червня 2018 року по день набрання вироком законної сили включно на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, оскільки злочин нею вчинено 10 червня 2015 року.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2018 року, відносно ОСОБА_8 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, залишити без змін.

У відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 4 червня 2018 року по 22 жовтня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженою, яка утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення їй копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4