АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою задоволено частково клопотання старшого слідчого СВ Святошинського УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_6 та накладено арешт на майно, а саме на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 182 кв.м, житловою площею 128, 4 кв.м. із забороною користування зазначеним майном.

Постановлене рішення слідчий суддя мотивував тим, що стороною обвинувачення доведено наявність підстав для застосування даного заходу кримінального провадження з метою забезпечення цивільного позову.

В апеляційній скарзі власник майна просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою в задоволенні клопотання слідчого відмовити. Так, апелянт вказує на відсутність підстав для накладення арешту на належне їй майно, посилаючись на ті обставини, що це майно було придбано нею за довго до тих подій, які є предметом досудового розслідування в рамках кримінального провадження № 0001283, а саме у 2007 році за кредитні кошти. Крім того, ОСОБА_5 , звертає увагу суду і на ті обставини, що вона не має жодного відношення до кримінального провадження, в рамках якого накладено арешт на належний їй будинок, та не перебуває у процесуальному статусі підозрюваної чи обвинуваченої. Таким чином, на думка апелянта, ухвала слідчого судді є незаконною і не обґрунтованою, оскільки постановлена в супереч вимог чинного законодавства, без повного, об`єктивного і всебічного дослідження матеріалів справи, а відтак підлягає скасуванню.

Одночасно в апеляційній скарзі ставиться питання про поновлення пропущеного строку на оскарження ухвали слідчого судді, зазначаючи, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся без її повідомлення, про постановлене судом рішення вона дізналася 08 лютого 2018 року, після чого оскаржувала решт майна в порядку ст. 174 КПК України.

Власниця майна та прокурор у кримінальному провадженні, будучи належним чином повідомлені про дату розгляду справи, в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, в тому числі і щодо поважності причин пропуску строку на оскарження рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Враховуючи ті обставини, що розгляд клопотання слідчого про арешт майна відбувся без повідомлення особи яка подала скаргу, а копію постановленого судом рішенням остання отримала 08 лютого 2018 року та в подальшому зверталася до суду в порядку ст. 174 КПК України, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про поважність причин пропуску строку на оскарження ухвали слідчого судді та вважає за можливе його поновити.

Що стосується посилань апелянта про відсутність підстав для накладення арешту на майно, то колегія суддів, дослідивши надані їй матеріали, вважає їх безпідставними з огляду на такі обставини.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
На переконання колегії суддів, слідчий суддя, під час розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Як вбачається з наданих суду матеріалів, у слідчого відділу Святошинського УП ГУ НП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001283 від 14 лютого 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Відповідно до доводів клопотання, в ході досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_7 , яка в минулому неодноразово судима, в тому числі і за ч. 4 ст. 190 КК України, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконно збагатитись., усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свої діянь та бажаючи їх настання, користуючись довірою, породженою тривалим знайомством із ОСОБА_8 , повідомила та запевнила останню, неправдиву інформацію щодо своїх дійсних можливостей та намірів на придбання житла, а саме квартир для останньої по більш вигідним ціновим пропозиціям від їх реальної ринкової вартості. Таким чином, ОСОБА_7 ввела в оману ОСОБА_8 викликавши у неї хибну впевненість у законності і вигідності передачі останній готівкових коштів. При цьому, з метою створення законності своїх намірів та бажання отримати довіру потерпілої ОСОБА_8 , ОСОБА_7 мала надати власноручно написану боргову розписку.

Після чого, ОСОБА_7 20 вересня 2016 року, реалізуючи свій злочинний умисел, зустрілась із ОСОБА_8 та отримала від неї готівкові кошти в розмірі 48 000 доларів США, що в еквіваленті національної валюти встановленої Національним банком України на 20 вересня 2016 року, складає 1 236 816 гривень.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, з метою приховання своїх дійсних злочинних намірів, не маючи наміру та змоги виконувати взяті на себе зобов`язання, ОСОБА_7 надала ОСОБА_8 розписку від 20 вересня 2016 року, згідно якої вона отримала від останньої 48 000 доларів США для придбання квартир по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_3 .

В подальшому, ОСОБА_7 взятих на себе зобов`язань, в частині придбання квартир для ОСОБА_8 , чоловіка останньої ОСОБА_9 та її доньки ОСОБА_10 , не виконала, грошових коштів ОСОБА_8 не повернула, а розпорядилась ними на власний розсуд, чим спричинила потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 48 000 доларів США, що в еквіваленті національної валюти встановленої Національним банком України на 20 вересня 2016 року складає 1 236 816 гривень, що на момент вчинення злочину становить особливо великий розмір.

24 липня 2017 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру за ч. 4 ст. 190 КК України.

Також, в рамках даного кримінального провадження ОСОБА_8 заявлено цивільний позов.

Так, згідно форми №3 виданої виконавчим комітетом Ревненської сільської ради Бориспільського району Київської області від 12.06.2017 року будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_5 (доньці ОСОБА_7 ), яка за даною адресою не проживає.

Згідно доводів клопотання, зібрані в ході досудового розслідування відомості, дають підстави вважати, що даний будинок придбано за кошти отримані злочинним шляхом з метою приховування своєї злочинної діяльності та тіньового прибутку громадянки ОСОБА_7 .

Звертаючись з клопотанням про арешт вилученого майна, слідчий зазначив, що метою застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження є відшкодування завданих збитків (цивільного позову).

Врахувавши вище зазначені обставини, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта, дотримався вимог ст. 170 КПК України і прийшов до обґрунтованого висновку з приводу наявності підстав для задоволення вказаного клопотання та накладення арешту на зазначене в ньому майно.

Згідно положень ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, а саме з метою відшкодування завданих збитків (цивільний позов) арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Таким чином, з урахуванням вище наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, оскільки надані слідчим матеріали доводять наявність правових підстав для накладення арешту на майно.
На цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів його забезпечення, одним із яких і є накладення арешту на майно.
У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак, подана апеляційна скарга, за викладених в ній доводів, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Клопотання власника майна ОСОБА_5 про поновлення пропущеного строку на оскарження ухвали слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2017 року, задовольнити.

Ухвалу слідчого Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2017 року, якою частково задоволено клопотання старшого слідчого СВ Святошинського УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_6 та накладено арешт на майно, а саме на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 182 кв.м, житловою площею 128, 4 кв.м. із забороною користування зазначеним майном, залишити без зміни, а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не

підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/2497/2018 Категорія ст. 170 КПК України

Слідчий суддя суду 1-ї інстанції ОСОБА_11
Доповідач ОСОБА_1