ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/496/18 Справа № 192/1242/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
засудженого (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Солонянського районного суду від 17 серпня 2018 року про відмову в задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковська Дніпропетровської області, громадянина України, який на даний час відбуває покарання в ДУ «Солонянська виправна колонія № 21» Міністерства юстиції України, засудженого вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2014 року за ч.2 ст.307, ч.1 ст.71 КК України до 6 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією майна,
В с т а н о в и л а:

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2018 року у задоволенні подання начальника Державної установи «Солонянська виправна колонія №21» Міністерства юстиції України та голови спостережної комісії Солонянської районної державної адміністрації про умовно дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 було відмовлено.
В обгрунтування свого рішення суд виходив з того, що відсутність стягнень у засудженого ОСОБА_7 може свідчити лише про належне дотримання ним умов відбуття покарання, а не про сумлінність його поведінки. Тому наявність заохочень у засудженого суд вважає недостатнім для оцінки ставлення до праці засудженого. Посилання представника Солонянської виправної колонії № 21 на відсутність в засудженого порушень режиму утримання під час перебування в колонії, судом враховано, але при цьому суд зазначив, що згідно п.1 ч.1 ст.9 КВК України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, є обов`язком засудженого, і виконання даного обов`язку є лише одним з критеріїв, зазначених вище, які в своїй сукупності дають підстави вважати, що засуджений довів своє виправлення. Також судом враховано те, що ОСОБА_7 двічі в 2006 році та в 2007 році звільнявся умовно достроково, проте не зробив для себе належних висновків і вчинив новий умисний тяжкий злочин, передбачений ч.2 ст.307 КК України.

Засуджений ОСОБА_7 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить переглянути рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2018 року, оскільки вважає, що своєю поведінкою та відношенням до праці довів своє виправлення.

Під час апеляційного розгляду засуджений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважала ухвалу суду законною та обґрунтованою.
В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали свої позиції.
Заслухавши суддю доповідача, думки учасників судового провадження, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до висновку, щодо апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ст. 81 КК України підставою для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є фактичне відбуття засудженим певної частини призначеного йому покарання та доведення засудженим свого виправлення. Виправлення засудженого має бути підтверджене його сумлінною поведінкою і ставленням до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до роз`яснень, які викладено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при заміні невідбутої частини покарання більш м`яким - того, що засуджений став на шлях виправлення.
Як вбачається з матеріалів провадження та технічного запису судового засідання суду першої інстанції, суд, дослідивши всі обставини справи в повному обсязі, прийшов до законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вищезазначеного подання.
Так, ОСОБА_7 у цій справі засуджений вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2014 року за ч.2 ст.307, ч.1 ст.71 КК України до 6 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією майна.
Початок строку відбування покарання - 15.08.2014 року, кінець строку 10.07.2020 року.
Колегією суддів встановлено те, що засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання у ДУ «Солонянська виправна колонія №21» Міністерства юстиції України з 06 листопада 2014 року, відбув 2/3 частини строку покарання, працевлаштований до режимної дільниці установи з серпня 2016 року по теперішній час.
Згідно довідки про заохочення та стягнення має шість заохочень за зразкову поведінку та сумлінне ставлення до праці, які застосовані до 03 листопада 2015 року, 26 липня 2016 року, 18 квітня 2017 року, 20 липня 2017 року, 01 листопада 2017 року, 23 квітня 2018 року, за умови перебування в СВК №21 з листопада 2014 року, що на думку суду не може свідчити про належне та систематичне позитивне ставлення до праці, а при вирішенні питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення висновок суду повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання.
Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку, що районний суд обґрунтовано відмовив в задоволенні даного подання, оскільки в конкретному випадку наявні лише формально-юридичні підстави для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання, і цілком вірно зазначив, що умовно дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально виконавчого законодавства, має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині, однак ОСОБА_7 не зробив для себе належних висновків, не став на шлях виправлення,
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що засуджений ОСОБА_7 став на шлях виправлення, а отже суд обґрунтовано відмовив у задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання, тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Керуючись ст.376 ч.2 КПК України, ст.404, ст.405, ст.407, ст.419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні подання про умовно дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4