Постанова
Іменем України
21 червня 2018 року

м. Київ
справа № 532/47/16-к
провадження № 51-969 км 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Новосанжарського районного суду Полтавської області 08 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 03 листопада 2016 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000636, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Скородистик Чорнобаївського району Черкаської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України такого, що судимостей не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Новосанжарського районного суду Полтавської області 08 лютого 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 187 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 03 листопада 2016 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 02 вересня 2015 року близько 12.30 год., прийшов до домогосподарства ОСОБА_8 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , де, представившись останній працівником газової служби, проникнув до її будинку та напав на неї з метою заволодіння її майном. При цьому, застосовуючи насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілої шляхом заподіяння ударів руками і ногами в різні частини тіла, голови, зв`язавши руки та ноги ОСОБА_8 і таким чином заподіявши потерпілій легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, ОСОБА_6 заволодів належними останній грошовими коштами та майном на загальну суму 26220 грн., після чого з місця події зник, а викраденим розпорядився на власний розсуд.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог наводить доводи щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового розгляду.Зазначає, що злочин, за який його засуджено не вчиняв. Наголошує на порушенні його права на захист, в зв`язку неналежним виконанням захисниками своїх обов`язків, а також вказує на застосування відносно нього заходів фізичного та психічного впливу під час досудового розслідування, що призвело до написання під тиском його зізнавальних показань. Вважає, що апеляційний суд не перевірив належним чином доводів його апеляційної скарги про це, тому постановлена за результатами апеляційного розгляду ухвала, не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_6 підтримав подану ним касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Позиції інших учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_7 підтримала касаційну скаргу засудженого та просила її задовольнити.
Прокурор вважав, що підстав для задоволення касаційних вимог ОСОБА_6 немає, а тому просив оскаржувані судові рішення щодо останнього залишити без зміни.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до положень ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
При цьому ст. 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведенні належні і достатні мотиви та підставі його ухвалення.
Відповідно до ст. 419 КПК України у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду належить наводити мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Таким чином закон вимагає від суду проаналізувати усі доводи апеляційної скарги та дати на них мотивовані відповіді.
З огляду на ухвалу суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 , ці вимоги закону належним чином не виконані при перевірці доводів апеляційної скарги засудженого.
Як убачається зі справи, не погоджуючись із постановленим вироком місцевого суду, засуджений подав апеляційну скаргу з доповненнями, в яких наводив доводи щодо незаконності, на його думку, вироку в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, зазначав про неповноту судового розгляду, наголошував на застосуванні відносно нього заходів фізичного та психічного впливу під час досудового розслідування та залишення без належної перевірки зазначеного, стверджував, що інкримінованого йому злочину не вчиняв.
Проте апеляційний суд, залишаючи скаргу без задоволення, в мотивувальній частині ухвали, виклавши зміст вказаних доводів, належним чином їх не перевірив, переконливих мотивів для їх спростування не навів та не зазначив обґрунтованих підстав, через які залишив їх без задоволення.
Так, засуджений наполягав на необхідності належної перевірки застосування відносно нього заходів фізичного та психічного впливу правоохоронцями, оскільки при прийнятті рішень за результатами перевірки зазначеного, на які посилався суд, визнаючи такі доводи безпідставними, жодного разу не було допитано його особисто, а про самі постанови прокуратури ОСОБА_6 стало відомо лише після ухвалення вироку суду першої інстанції по суті.
Апеляційний суд, спростовуючи зазначені доводи в ухвалі, обмежився твердженням про наявність у справі постанов про закриття кримінальних проваджень від 28 грудня 2015 року та від 27 лютого 2016 року, прийнятих прокуратурами Полтавської та Черкаської областей, відповідно, і зазначив, що в зв`язку з тим, що зазначені постанови не були оскарженими заявниками та стороною захисту, то відсутні підстави піддавати сумніву викладені в них обставини.
Однак, з наведеним висновком колегія суддів погодиться не може з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 1 статті 46 Європейської конвенції з прав людини та ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковими для виконання Україною.
Виходячи із положень статті 3 Конвенції, за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства та дізнання, у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (правова позиція ЄСПЛ, викладена в рішеннях у справах «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року), «Олексій Михайлович Захарків проти України» (рішення від 24 червня 2010 року), «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення від 21 і квітня 2011 року).
Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року) та у справі «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень в порушення ст. 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального обов`язку держави відповідно до ст. 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування.
Наведені положення Конвенції та практика Європейського суду з прав людини не були враховані апеляційним судом при розгляді доводів апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 щодо застосування заходів фізичного та психічного впливу працівниками правоохоронних органів під час досудового розслідування і неналежної та неефективної перевірки його заяв та заяв дружини працівниками прокуратури про це, оскільки як видно зі змісту постанов від 28 грудня 2015 року та від 27 лютого 2016 року, при розгляді вказаних заяв, жодного разу з приводу викладених у зверненнях обставинах не були допитані самі заявники.
Враховуючи зазначене, ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки при її постановленні залишились не перевіреними належним чином доводи засудженого про те, що під час досудового слідства він був вимушений обмовити себе у вчиненні злочину внаслідок застосування щодо нього фізичного та психічного тиску з боку працівників міліції, в зв`язку з чим вона підлягає скасуванню, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України, а провадження новому розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду справи апеляційному суду слід врахувати наведене, ретельно, використовуючи усі процесуальні можливості, здійснити перевірку доводів засудженого щодо застосування до нього незаконних методів слідства з боку працівників міліції, після чого з урахуванням усіх обставин і вимог кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, ухвалити законне, обґрунтоване, належним чином вмотивоване рішення.
Водночас, що стосується доводів касаційної скарги засудженого про порушення права на захист в зв`язку з неналежним, на його думку, виконанням захисниками своїх обов`язків, то перевіркою матеріалів справи вони свого підтвердження не знайшли.
Після відмови останнього від захисника ОСОБА_9 , якого йому було призначено судом для здійснення захисту за призначенням в зв`язку з заявленим клопотанням ОСОБА_6 про це (т. 1 а.с. 51), прийнятої у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку (т. 2 а.с. 9, 13), йому було призначено іншого захисника ОСОБА_10 (т. 2 а.с. 35).
Будь-яких клопотань про її заміну засуджений ОСОБА_6 не заявляв, у встановленому законом порядку від її послуг не відмовлявся, з приводу неякісного надання захисником правової допомоги, жодних претензій не висловлював.
Крім того, до початку касаційного розгляду, в зв`язку з надходженням до суду касаційної інстанції листа про припинення дії доручення № 016-0001873 від 13 червня 2016 року, відповідно до якого захист засудженого ОСОБА_6 здійснювала захисник ОСОБА_10 та, враховуючи заяву засудженого про призначення йому захисника, ухвалою суду від 19 квітня 2018 року останньому призначено іншого захисника для здійснення захисту за призначенням.
Тому, підстав вважати, що право засудженого ОСОБА_6 на захист було порушено у колегії суддів немає. На всіх стадіях досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження засуджений був забезпечений захисниками.
Враховуючи зазначене, а також з огляду на викладену в касаційній скарзі засудженого вимогу до суду касаційної інстанції, вона підлягає частковому задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436 - 438, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, колегія суддів

ухвалила:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 03 листопада 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3