Справа № 750/6149/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/451/2018
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002727, за апеляційною скаргою прокурора на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 лютого 2018 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігова, громадянина України, неодруженого, працюючого (зі слів): Будівельна компанія «Верхолаз», м.Чернігів будівельником, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого в силу ст. 89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

Не погоджуючись з вироком суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи кваліфікацію дій та доведеність вини обвинуваченого, просить його скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 лютого 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено його від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки 6 місяців, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Питання речових доказів вирішене у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор вказує, що обвинувачений вчинив злочин, що посягає на людські цінності, зокрема, на здоров`я особи та відноситься до тяжких, скоїв в стані алкогольного сп`яніння. Судом також недостатньо оцінені наслідки, що настали в результаті його протиправних дій. Не в повній мірі враховано особу обвинуваченого, який систематично вживає алкогольні напої, сім`ї не має, ніде офіційно не працює, раніше судимий за скоєння як майнових злочинів, так і злочину проти здоров`я особи, хоча така судимість і погашена в порядку ст. 89 КК України, що свідчить про схильність останнього до скоєння кримінальних правопорушень. Крім того, ОСОБА_9 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення громадського порядку. Вказані обставини свідчать про те, що судом необґрунтовано застосовано положення ст. 75 КК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник адвокат ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 вважає вирок суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

При розгляді провадження судом І інстанції встановлено, що 04.04.2017 року, у вечірній час, ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в квартирі АДРЕСА_3 , в ході конфлікту, що виник на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, умисно наніс не менше трьох ударів обома руками в область голови та тулубу ОСОБА_10 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку, субдуральної гематоми над лівою гемісферою головного мозку, забійними ранами обличчя, гематоми правого ока, які, згідно висновку судово-медичної експертизи №368 від 24.05.2017, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, а також легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я у вигляді забійної рани грудної клітки та живота.

Заслухавши доповідача, прокурора, який просив подану апеляційну скаргу задовольнити та призначити ОСОБА_6 покарання 5 років позбавлення волі; обвинуваченого та його захисника, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Висновки суду про винність обвинуваченого ОСОБА_6 при обставинах, викладених у вироку є доведеною і ґрунтується на доказах, стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніхто у судовому засіданні не оспорював. За цих обставин, за згодою обвинуваченого та інших учасників судового провадження, слухання кримінального провадження у суді І інстанції відбувалось у порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України. Наслідки такого порядку розгляду учасникам судового провадження було роз`яснено у встановленому законом порядку.

Дії обвинуваченого судом першої інстанції вірно кваліфіковані за ч. 1 ст.121 КК України, як спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю та пояснив, що в скоєному щиро кається, вибачився перед потерпілим, з яким на даний час перебуває у дружніх стосунках. На даний час відшкодував потерпілому завдану матеріальну та майнову шкоду, спочатку в сумі 2000 грн., а потім 1500 грн., що підтверджується розпискою. Має намір і можливість виплачувати потерпілому кошти в майбутньому. За час досудового розслідування він перебував тривалий строк під вартою, який достатній для усвідомлення протиправності своїх дій, що треба жити по іншому, засудив свою поведінку та прагне налагодити своє життя. Майже рік, після звільнення з-під варти, не вчиняв ніяких протиправних дій, веде законослухняний спосіб життя, працевлаштувався, але неофіційно, так як через відсутність паспорта, який втратив, його не можуть оформити офіційно. Також за рік створив сім`ю та перебуває у фактичних шлюбних відносинах з дівчиною, з якою має намір укласти шлюб. Пройшов курс лікування від алкогольної залежності, що підтверджується довідкою медичної установи.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Зі змісту скарги убачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання ОСОБА_6 і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування,наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Так, призначаючи обвинуваченому міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, обставини що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Зокрема, матеріалами кримінального провадження встановлено, що відповідно до змісту заяви потерпілого ОСОБА_10 від 07.02.2018 року (а.п. 81), останній отримав від обвинуваченого в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 2000 грн., просив не позбавляти його волі та закрити провадження у даному кримінальному провадженні. Аналогічну позицію потерпілий висловив і в судовому засіданні суду 1 інстанції та додав, що з ОСОБА_9 порозумілись, він його вибачив та залишились у дружніх стосунках.

Згідно довідки Комунального лікувально-профілактичного закладу «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня», ОСОБА_6 перебував на лікуванні з 24.03.2018 року по 20.04.2018 року з діагнозом: «Психічні та поведінкові розлади особистості внаслідок вживання алкоголю. Синдром відміни з епізодичними галюцинаторними включеннями» (а.п. 112).

Також колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_6 06.04.2017 року був затриманий у даному кримінальному провадженні та перебував під вартою до 06.07.2017 року (а.п. 55-56, 65-66), в подальшому йому запобіжний захід не продовжувався і не обирався.

Апеляційним судом встановлено, що з моменту звільнення обвинуваченого з під варти, протягом року, він до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, добровільно пройшов курс лікування від алкогольної залежності, з місця реєстрації та проживання негативні характеристики відсутні, перебуває у фактичних шлюбних відносинах, зі слів працевлаштувався, тобто, приймає всі міри по запобіганню противоправної діяльності та веде законослухняний спосіб життя, що свідчить про стійкі соціальні зв`язки.

Як встановлено судом 1 інстанції та підтверджено в апеляційному суді, обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв у розкритті злочину, частково відшкодував матеріальну та моральну шкоду, примирився з потерпілим.

За наявності вищезазначеного, враховуючи принцип індивідуалізації покарання, відношення до скоєного, колегія суддів вважає про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, із звільненням його на підставі ст. 75 КК України, від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на певний строк, з покладенням на останнього певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що і визначив суд 1 інстанції. Призначене покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Своє рішення щодо виду та розміру покарання суд належно мотивував, воно відповідає вимогам закону щодо мети покарання. Колегія суддів погоджується з таким рішенням і не вбачає підстав для застосування більш суворого покарання.

Що стосується доводів прокурора про тяжкість вчиненого діяння, то це саме по собі, відповідно до закону не є перешкодою для застосування положень ст. 75 КК України і є необґрунтованим.

Посилання в апеляційній скарзі прокурора на те, що ОСОБА_9 в силу ст. 89 КК України є не судимим, однак раніше притягувався до кримінальної відповідальності, також не є, на думку колегії суддів, перешкодою для ухвалення рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку, оскільки підстави для висновку про можливість виправлення особи від відбування покарання мають враховуватись у кожному конкретному провадженні.

Таким чином, безспірних правових підстав вважати призначений ОСОБА_6 захід примусу явно несправедливим унаслідок м`якості через неправильне застосування ст. 75 КК України, колегія суддів не вбачає. Покарання не можна вважати явно несправедливим, необґрунтованим, чи недостатнім для досягнення його мети.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування чи зміну судового рішення, у кримінальному провадженні не вбачається, тому вирок суду є законним та обґрунтованим.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 404, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 лютого 2018 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13