Справа № 183/1899/18
№ 1-кп/183/761/18
В И Р О К
іменем України

03 липня 2018 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження № 0000401 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, одруженого, з середньою освітою, старшого стрільця взводу охорони Торецького МВК у Донецькій області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

в с т а н о в и в:

18 травня 2016 року наказом №137 командира (по особовому складу) військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_3 , молодшого сержанта ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду - командира відділення військової частини НОМЕР_1 .
Молодший сержант ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем, відповідно до ст. ст. 11, 12, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, про все що сталося з ним доповідати безпосередньому командиру.
Відповідно до ЗУ про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» ст. 1 Закону України «Про Оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, та відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
25 червня 2016 року відповідно до наказу №173 командира (по стройовій частині) військової частини НОМЕР_1 , молодшому сержанту ОСОБА_3 було надано відпустку строком на 15 діб, тобто по 09 липня 2016 року включно, з якої 10 липня 2016 року молодший сержант ОСОБА_3 зобов`язаний був прибути до розташування військової частини НОМЕР_1 та приступити до виконання службових обов`язків.
Однак, 10 липня 2016 року молодший сержант ОСОБА_3 , діючи всупереч наведених вище вимог Статуту, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв до 27 липня 2017 року коли молодшого сержанта ОСОБА_3 було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 .
Таким чином, в період часу з 10 липня 2016 року до 27 липня 2017 року молодший сержант ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем, в порушення вимог ст.ст. 11, 12, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, не з`явився вчасно на службу із відпустки, без поважних причин до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 та незаконно перебував поза розташуванням зазначеної військової частини.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе у пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю підтвердивши, що зазначене в обвинувальному акті повністю відображає обставини скоєного ним злочину та показав, що під час мобілізації у 2014 році він перебував в зоні проведення антитерористичної операції. Після повернення з зони АТО він уклав контракт з військовою частиною НОМЕР_1 та 18 травня 2016 року був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду - командира відділення ремонтного батальйону. 25 червня 2017 року йому була надана відпустка строком на 15 діб, з якої він мав повернутися 10 липня 2016 року, але у зв`язку з тим, що його дружина втратила дитину, і у неї був нервовий зрив, він до військової частини не повернувся та залишився вдома, де спочатку працював на шахті, а в подальшому по закінченню дії контракту з військовою частиною НОМЕР_1 він продовжив проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .У скоєному щиро кається.
В судовому засіданні сторони не оспорювали обставини, при яких скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні ним кримінального правопорушення встановленою і його дії належить кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує, що скоєний ним злочин відноситься до категорії тяжких, однак, обставин, обтяжуючих його покарання згідно ст. 67 КК України не встановлено.

Крім того, обвинувачений є особою, що раніше не судима, вину визнав повністю, за місцем служби він характеризується позитивно (а.п.39), на обліку у лікарів не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.п.35,36), приймав участь в проведенні антитерористичної операції (а.п.49,50), є учасником бойових дій (а.п.31).

Щире каяття ОСОБА_3 , визнається обставиною, що пом`якшує його покарання.

Аналізуючи сукупність зазначених обставин, суд виходячи з поняття покарання та його цілей, керуючись ст. 50 КК України, вважає необхідним ОСОБА_3 призначити покарання у вигляді мінімального позбавлення волі, в межах, передбачених санкцією статті за відповідний злочин.

Однак, 07 вересня 2017 року набрав чинності ЗУ "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року №1810-VIIІ і відповідно до ч.2 зазначеного закону ОСОБА_3 є суб`єктом застосування амністії, як такий, що захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, є учасником бойових дій (а.п.31).
Відповідно до ч.2 ст. 3 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
Враховуючи, що обмежень, передбачених ст. 4 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" та ст.9 ЗУ "Про амністію у 2016 році", щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_3 амністії, судом не встановлено, обвинувачений заявив клопотання про застосування до нього амністії, суд вважає, можливим призначивши ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі, звільнити від його відбування, застосувавши до нього ЗУ "Про амністію у 2016 році".
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, а також всі обставини по справі, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, ЗУ "Про амністію у 2016 році", суд,-

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.2 Закону України "Про амністію у 2016 році" звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання.
Копію вироку ОСОБА_3 , вручити негайно.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів лише з підстав, передбачених ч.3 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1