КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/841/2018 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 185 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 жовтня 2018 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю:

представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2018 року

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.09.2018 року залишено без розгляду клопотання старшого слідчого СВ Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_8 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0000101 від 10.04.2018 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, просить цю ухвалу скасувати та призначити новий розгляд клопотання слідчого СВ Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_9 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0000101 від 10.04.2018 р.

Можливість апеляційного оскарження ухвали слідчого судді, представник ОСОБА_6 обгрунтовує викладеним у постанові Верховного суду України від 12.10.2017 року, справа № 5-142кс. (15) 17), правовим висновком , згідно якого, у разі постановлення слідчим суддею ухвали, що не передбачена кримінальними процесуальними нормами , до яких відсилають положення ч. 3 ст. 309 КПК України, суд апеляційної інстанції не вправі відмовити у перевірці її законності, посилаючись на приписи ч. 4 ст. 399 КПК України, а також абз. 2, п.п. 3.2. Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2010 р. № 3 рп/2010, згідно якого, апеляційне оскарження судового рішення можливе в усіх випадках, крім тих, коли закон містить заборону на таке оскарження.

В обґрунтування викладених у апеляційній скарзі доводів, представник ОСОБА_6 посилається на те, що слідчий суддя ухвалив рішення про залишення без розгляду клопотання слідчого, яке не передбачено кримінальним процесуальним законом, не врахувавши при цьому, що слідчий ОСОБА_8 не мав права одноособово, листом, без погодження з прокурором процесуальним керівником відкликати клопотання про арешт майна, який до того ж не викликався в судове засідання для вирішення цього питання.

Також, як зазначає апелянт, слідчий суддя незаконно, в порушення ч. 7 ст. 236 КПК України надала статус отриманим в ході санкціонованого судом обшуку речовим доказам статус тимчасово вилученого майна, а оскаржувана ухвала була постановлена незаконним складом суду, оскільки клопотання слідчого про арешт майна не розподілялось на суддю ОСОБА_1 у визначеному законом порядку, звіт про автоматичний розподіл клопотання слідчого відсутній.

Прокурор у кримінальному провадженні в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив. За таких обставин в силу положень ч. 2 ст. 466 КПК України, згідно якої неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду заяви і перегляду судового рішення, колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутності процесуального керівника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу і просив її задовольнити,вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів провадження, СВ Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000101 від 10.04.2018 р. за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

20.07.2018 р. до Білоцерківського міськрайонного суду надійшло клопотання старшого слідчого СВ Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_8 , погоджене з прокурором Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_9 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0000101 від 10.04.2018 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, в якому він просив накласти арешт на вилучене 19.07.2018 р. під час проведеного обшуку в нежитловому приміщенні будинку АДРЕСА_1 у ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення збереження речових доказів.
Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_11 від 20.07.2018 року клопотання слідчого задоволено та накладено арешт на майно, вилучене 19.07.2018 року під час проведеного обшуку в нежитловому приміщенні будинку АДРЕСА_1 у ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21.08.2018 року ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.07.2018 року скасовано та призначено новий розгляд клопотання слідчого слідчим суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 05.09.2018 року у задоволенні заяви представника третьої особи ТОВ «ПРІОРИТЕТ ПРО» щодо майна якого вирішується питання про арешт про роз`яснення судового рішення ухвали Апеляційного суду Київської області від 21.08.2018 року, - відмовлено.
18.09.2018 року, старший слідчий СВ Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_8 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з заявою про залишення клопотання про накладення арешту без розгляду.

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.09.2018 року клопотання старшого слідчого СВ Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_8 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0000101 від 10.04.2018 р. за ознаками №0000101 від 10.04.2018 р., залишено без розгляду.

Залишаючи без розгляду клопотання слідчого про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0000101 від 10.04.2018 р., слідчий виходив з процесуального права слідчого на подання до суду заяви про залишення клопотання без розгляду.
З такими висновками слідчого судді , колегія суддів погодитися не може, з огляду на наступне.

За положеннями ч. 1 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження, зокрема, є арешт майна.
Згідно ч. 1 ст.132 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач. У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною 1 ст. 172 КПК України передбачено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
За положеннями ч. 3 зазначеної статті, слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу. У такому разі тимчасово вилучене в особи майно підлягає негайному поверненню після спливу встановленого суддею строку, а у разі звернення в межах встановленого суддею строку з клопотанням після усунення недоліків - після розгляду клопотання та відмови в його задоволенні.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає: перелік майна, на яке накладено арешт; підстави застосування арешту майна; перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб. Підозрюваний, обвинувачений, треті особи мають право на захисника, право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.
Отже, положення ч. 3 ст. 172 та ч.ч. 1, 5 ст. 173 КПК України, виходячи з їх системного аналізу, передбачають можливість постановлення слідчим суддею за наслідками розгляду клопотання про арешт майна виключно наступних рішень: повернення клопотання для усунення недоліків, задоволення клопотання чи відмову у його задоволенні.

Постановлення слідчим суддею рішення про залишення без розгляду клопотання слідчого про арешт тимчасово вилученого майна нормами кримінального процесуального закону не передбачено, а відтак, за переконанням колегії суддів, слідчий суддя суду першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу поза межами його процесуальних повноважень, з порушенням вимог щодо кримінального провадження передбачених Кримінальним процесуальним законом, що є безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали і призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Щодо апеляційного перегляду ухвали слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.09.2018 року, слід зазначити наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпередбачено право кожного на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
Стаття 13 Конвенції гарантує наявність у національному праві засобу правового захисту для забезпечення прав і свобод, викладених у Конвенції.
Згідно з цією статтею, національний засіб юридичного захисту має бути таким, що дозволяє компетентному національному органу як розглянути «небезпідставну скаргу», подану на підставі Конвенції так і забезпечити відповідну сатисфакцію. Держави наділені певним полем розсуду щодо способу, в який вони забезпечують виконання своїх зобов`язань за цим положенням. («De Souza Ribeiro v. France» п. 78, заява №22689/07, рішення 13.12.2012 року «Байсаков проти України» п. 70, заява №54131/08, рішення 18.02.2010 року).
Викладену у статті 13 Конвенції вимогу щодо «ефективного засобу правового захисту» належить тлумачити як таку, що має на увазі настільки ефективний засіб захисту, наскільки це можливо з огляду на притаманні конкретному контексту обмеження можливостей для оскарження. ( «Klass and Others v/ Germany», п. 69).
У змісті статті 13 Конвенції не існує будь-яких обмежень для застосування до будь-якого з аспектів «права на судовий розгляд», зафіксованого в пункті 1 статті 6 Конвенції. («Kudla v. Poland» (GC) п.151)
Будь-які обмеження, що містяться у національному законодавстві про право на перегляд, повинні за аналогією з правом на доступ до суду, що міститься в пункті 1 статті 6 Конвенції, мати законну мету і не порушувати саму суть цього права («Galstyan v. Armenia» п. 125, «Gurepka v. Ukraine» п. 59, «Krombach v. France» п. 96, «Shvydka v. Ukraine» п. 49).
Беручи до уваги вищезазначену аналогію, доречним є повторення встановленого принципу Суду про важливість права на доступ до суду, з урахуванням важливої ролі права на справедливий судовий розгляд у демократичному суспільстві. У випадках, де існує право на оскарження відповідно до статті 2 Протоколу №7, воно має бути настільки ж ефективним ( «Airey v. Ireland», п. 24, «Shvydka v. Ukraine» п. 49)
Дане положення спрямовано на забезпечення можливості виправити будь-які недоліки в ході судового розгляду або на етапах винесення вироку, як тільки рішення було винесено ( «Shvydka v. Ukraine» п. 49, «Rybka v. Ukraine» (dec.)
Відповідно до вимог п.18 ст. 3 КПК України слідчий суддя - це суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому КПК, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Тобто, за змістом вказаної норми однією з головних функцій слідчого судді є насамперед здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів учасників кримінального провадження під час досудового розслідування.

За положеннями ч.3 ст. 26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. Тобто, враховуючи сферу дії принципу диспозитивності, процесуальний закон чітко зазначає у який спосіб суд, слідчий суддя вирішують питання. Таким чином, слідчий суддя має вирішувати питання, які віднесені до його повноважень процесуальним законом і саме в спосіб, передбачений процесуальними нормами.
З огляду на викладене, ухвала слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.09.2018 року є такою, що підлягає апеляційному перегляду.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала слідчого судді скасуванню з призначенням нового розгляду слідчим суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області матеріалів клопотання старшого слідчого СВ Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_8 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0000101 від 10.04.2018 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 184, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 вересня 2018 року, якою залишено без розгляду клопотання старшого слідчого СВ Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_8 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0000101 від 10.04.2018 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України скасувати.

Призначити новий судовий розгляд матеріалів клопотання старшого слідчого СВ Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_8 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0000101 від 10.04.2018 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України слідчим суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

СУДДІ:

____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3