11-кп/775/44/2018(м)

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року м.Маріуполь

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у м.Маріуполі апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , діючої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_9 , прокурора, який здійснював повноваження прокурора у розгляді провадження судом першої інстанції, на вирок Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 лютого 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001301, за обвинуваченням:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Краматорська Донецької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 23 листопада 2009 року Приморським районним судом м.Маріуполя за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки;

2) 02 березня 2010 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя за ч.2 ст.185, ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки один місяць;

3) 15 квітня 2010 року Приморським районним судом м.Маріуполя за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки два місяці; 22 листопада 2012 року звільнений умовно-достроково на підставі ухвали Кіровського районного суду м.Макіївки від 14 листопада 2012 року на невідбутий термін 1 рік 4 місяців 5 днів,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Маріуполя Донецької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

1) 08 лютого 1996 року Орджонікідзевським районним судом м.Маріуполя за ч.3 ст.142 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк десять років з конфіскацією майна;

2) 11 червня 2004 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя за ч.2 ст.188, ч.3 ст.185, ст.ст.70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців;

3) 29 березня 2011 року Іллічівським районним судом м.Маріуполя за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді арешту на строк три місяці; 29 червня 2011 року звільнений по відбуттю покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України;

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Арат, Арадарського повіту, Румунія, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України,-

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини :

Вироком Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 лютого 2016 року засуджено

ОСОБА_10 за ч.4 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_10 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 29 липня 2014 року по 15 лютого 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_11 за ч.4 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_11 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 29 липня 2014року по 06 серпня 2014 року та з 18 серпня 2014 року по 15 лютого 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_13 за ч.4 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого. На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_14 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 22 грудня 2014 року по 15 лютого 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_15 матеріальну шкоду в розмірі 9700 грн. та моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.

Прийняте рішення щодо речових доказів.

Згідно з вироком, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 визнано винуватими у тому, що 06 квітня 2014 року приблизно о 23 годині 30 хвилин ОСОБА_11 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, ОСОБА_10 , ОСОБА_16 та особа, відносно якої закрито кримінальне провадження у зв`язку зі смертю, умисно, керуючись корисливими мотивами, переслідуючи мету нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб між собою, знаходячись на зупинці громадського транспорту, розташованій біля ПТУ №1 по пр.Металургів в Жовтневому районі міста Маріуполя, почали наносити потерпілому ОСОБА_15 удари руками та ногами по голові та тулубу, спричинивши своїми діями потерпілому наступні тілесні ушкодження: закриту черепно-мозкову травму, забиту рану лівої надбрівної дуги, забій головного мозку середнього ступеня тяжкості із здавленням, епідуральною гематомою правої лобно-тім`яно-скроневої області, субарахноїдальний крововилив, лінійний перелом правої тім`яної, скроневої кісток, перелом середньої стінки лівої орбіти зі зсувом, лівої гайморової пазухи, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Після чого, продовжуючи спільний злочинний намір, направлений на заволодіння чужим майном, поєднане з насильством, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, подавивши при цьому волю потерпілого до опору, заволоділи майном потерпілого ОСОБА_15 :

- мобільним телефоном «Нокіа Н9» вартістю 3990 грн., в якому знаходилася сім-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 25 грн., на рахунку якої знаходилися грошові кошти у сумі 15 грн;

- мобільним телефоном «Нокіа Н95» вартістю 4200 грн., в якому знаходилася сім-карта оператора мобільного зв`язку «Лайф» вартістю 15 грн., на рахунку якої знаходилися грошові кошти у сумі 10 грн.;

- грошовими коштами у сумі 500 грн.;

- срібним ланцюжком, на якому знаходився срібний хрестик з зображенням Ісуса Христа вартістю 1000 грн.;

- срібним браслетом вартістю 300 грн.

Після чого ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 та особа, відносно якої закрито кримінальне провадження у зв`язку зі смертю, з майном потерпілого з місця скоєння злочину втекли, заподіявши своїми злочинними діями ОСОБА_15 матеріальну шкоду на загальну суму 10030 гривень, розпорядившись у подальшому майном за своїм розсудом.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , посилаючись на неповноту судового розгляду, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок суду щодо останнього скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції. Вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_10 необхідно кваліфікувати за ст.185 КК України, оскільки останній у побитті потерпілого участі не брав, самостійно таємно викрав майно потерпілого, коли той був у непритомному стані без будь-якої домовленості з іншими обвинуваченими. Зазначає, що суд не виконав вимоги суду апеляційної інстанції щодо належного допиту потерпілого ОСОБА_15 , судовий розгляд було проведено без участі та допиту потерпілого, а матеріали провадження не містять належних доказів щодо судового виклику та неможливості такого допиту. Натомість, згідно письмових доказів, на які послався суд, той взагалі не пам`ятає, за яких обставин він отримав тілесні ушкодження, хто його бив, а хто забирав речі. За таких суперечливих показаннях потерпілого, даних ним в ході досудового розслідування, його участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції була обов`язковою. Крім того, під час судового розгляду також не було допитано основного свідка ОСОБА_17 , яка була єдиним очевидцем події, чиї показання, на думку захисника, могли б вплинути на висновки суду.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 та його захисник ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просять вирок суду скасувати, а провадження закрити за відсутністю в діях ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України. Зазначають, що суд першої інстанції не допитав потерпілого ОСОБА_15 , а також ключових свідків ОСОБА_17 і лікаря швидкої допомоги, а у вироку послався лише на показання непрямих свідків, в тому числі матері потерпілого ОСОБА_18 , яка не була очевидцем події, а знала про все лише зі слів сина. Вважають, що суд вийшов за межі висунутого обвинувачення, зазначивши у фабулі обвинувачення, визнаного доведеним, місто та час самої змови між обвинуваченими на вчинення злочину, що свідчить про обвинувальний ухил з його боку.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_16 та його захисник ОСОБА_9 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просять вирок суду щодо обвинуваченого ОСОБА_12 скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції. Зазначають, що суд першої інстанції без належних підстав не допитав потерпілого ОСОБА_15 , свідка ОСОБА_19 , яка була очевидцем події, понятих ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , присутніх під час слідчого експерименту з потерпілим, натомість, свідчення потерпілого ОСОБА_15 під час досудового розслідування носять досить суперечливий характер щодо самих обставин злочину та осіб, які його вчинили. Судом було взято до уваги лише непрямі докази, не усунені усі суперечності та розбіжності, не допитані самі обвинувачені, а тому висновки суду щодо доведеності обвинувачення є передчасними та хибними. Також обвинувачений ОСОБА_16 звертає увагу, що первісні показання під час досудового розслідування були надані ним під тиском з боку працівників оперативного підрозділу та прокуратури.

Прокурор в апеляційній скарзі з врахуванням доповнень до неї просить вирок суду змінити в частині застосування до обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 вимог, передбачених ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIIІ "Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання" від 26 листопада 2015 року, яка діяла на той час) щодо зарахування їм в строк покарання попереднього ув`язнення. Вказує, що суд в порушення зазначених вимог закону, зарахував обвинуваченим в строк покарання їх попереднє ув`язнення по день ухвалення вироку, в той час, як кінцевою датою повинен бути день набрання вироком законної сили. Тому просив ухвалити рішення щодо відповідного зарахування попереднього ув`язнення в строк покарання обвинуваченим з моменту їх затримання до набрання вироком законної сили.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачені ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 підтримали свої апеляційні скарги та апеляційну скаргу прокурора.

Позиції інших учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_10 підтримав апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та прокурора.

Прокурор ОСОБА_22 підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечував проти задоволення апеляційних скарг інших учасників судового провадження.

Мотиви суду

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 , ОСОБА_23 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставинах, за яке їх засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження та підтверджуються наявними у матеріалах провадження доказами, які судом всебічно й повно досліджені та правильно оцінені.

Судом правильно встановлено та зазначено у вироку, що винуватість ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується такими доказами:

Допитом свідка ОСОБА_18 , яка пояснила, що 07 квітня 2014 року вранці зателефонував її син потерпілий ОСОБА_15 , який сидів в закривавленому одязі побитий, в гематомах у таксі під під`їздом. Він пояснив, що в центрі міста біля ларька, де він купляв сигарети, були два хлопця, які розмовляли із продавцем, а поруч сиділи на лавці ще двоє, з яким в нього стався словесний конфлікт. Коли він став відходити від них, то почув удар по голові, можливо пляшкою, його стали бити, підбігли й перші двоє, теж стали бити, потім усі разом обшукали кишені, а після він втратив свідомість та отямився у лікарні. Після вони разом пішли до міліції та написали заяву, а звідти поїхали до лікарні. У сина викрали срібний ланцюжок із хрестиком, браслет, гроші, два мобільних телефони. Повернуті лише ланцюжок та телефон «Нокіа Н9».

Довідкою комунального закладу «Міська лікарня № 5 м. Маріуполя» від 11 квітня 2014 року, згідно якої ОСОБА_15 знаходився на лікуванні в нейро-хірургічному відділенні вказаної медичної установи (т.1, а.п.97).

Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11 квітня 2015 року, за яким потерпілий ОСОБА_15 впізнав обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_24 та ОСОБА_12 як осіб, що завдали йому тілесних ушкоджень та викрали майно (т.1, а.п.48-59, 78-80).

Протоколами огляду речей від 09 та 11 квітня 2014 року, у відповідності до яких оглянуто мобільний телефон «Нокіа Н9» чорного кольору, імей № НОМЕР_1 , який було викрадено у потерпілого, наданий ОСОБА_25 , який йому продав ОСОБА_24 07 квітня 2014 року біля ДК «Іскра», а також товарний чек на даний телефон, в якому зазначена вартість 3990 грн., і гарантійний талон (т.1, а.п.10-12, 35-36).

Заявою ОСОБА_24 від 11 квітня 2014 року, відповідно до якої він добровільно надав працівникам міліції мобільний телефон «Samsung Galaxy S-4», який він отримав у ОСОБА_25 взамін на телефон «Нокіа Н9» (т.1, а.п.45-47).

Протоколом проведення слідчого експерименту від 29 квітня 2014 року за участю потерпілого ОСОБА_15 , відповідно до якого останній дуже чітко та детально вказав на обставини, за яких відносно нього вчинявся злочин 06 квітня 2014 року біля торгівельного кіоску, розташованого на зупинці громадського транспорту, за обставин, встановлених у вироку, в тому числі щодо того, що саме усі обвинувачені били його та нишпорили по кишенях в пошуках грошей та майна, що свідчить про наявну попередню домовленість та єдиний умисел їх скористатися уразливим станом потерпілого після його побиття задля заволодіння грошима потерпілого та іншими особистими речами, чому суд надав належної оцінки у вироку (т.1, а.кп.104-112).

Висновками судово-медичних експертиз №542 від 30 травня 2014 року та №542/94 від 16 червня 2014 року, відповідно до яких у ОСОБА_15 виявлені тілесні ушкодження, які по ступеню тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент їх заподіяння. Виявлені тілесні ушкодження не могли утворитися внаслідок падіння із положення стоячи, але могли утворитися за обставин, зазначених ним при проведенні слідчого експерименту (т.1, а.п.99-100, 114).

Допитом свідка ОСОБА_26 та карти виїзду швидкої медичної допомоги № 11058 від 6 квітня 2014 року про те, що в цей день о 23 годині 46 хвилин надійшов виклик до кафе «Молодіжное», де було виявлено побитого чоловіка, якого доставили до лікарні (т.1 а.с.72).

Протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28 квітня 2014 року підтверджується, що ОСОБА_17 впізнала обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які 06 квітня 2014 року знаходилися біля торгівельного кіоску та пили пиво, що цілком збігається із встановленими судом обставинами провадження та показами потерпілого про розвиток події (т.1, а.п.88-93).

Протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11 квітня 2014 року, згідно до яких свідок ОСОБА_27 впізнала обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , як хлопців, які приходили до неї на її робоче місце, коли вона придбала срібний ланцюжок за 200 грн. (т.1, а.п.64-70).

З матеріалів провадження та вироку вбачається, що судом першої інстанції були досліджені всі надані сторонами докази в повному обсязі і дана їм належна оцінка у вироку, судом досліджено всі обставини, які могли мати значення для провадження, докази, на яких побудовані висновки суду про винуватість обвинувачених у вчиненні інкримінованого злочину, є належними, допустимими, достатніми та достовірними, а висновки суду щодо їх оцінки не містять протиріч та сумнівів, відповідають вимогам ст.94 КПК України.

Доводи в апеляційних скаргах обвинувачених та захисників про неповноту судового розгляду та висновки про винуватість обвинувачених лише на непрямих доказах є необґрунтованими. Що стосується допиту в судовому засіданні самого потерпілого ОСОБА_15 та свідка ОСОБА_17 , то як вбачається з матеріалів провадження, суд здійснив усі можливі дії щодо належного повідомлення їх судовими повістками, а їх явка до суду визнана неможливою відповідно до наявних об`єктивних даних про це, що цілком відповідає вимогам ст.ст.325,327 КПК України. Посилання апелянтів про формальний підхід суду до цього питання та небажання зазначених осіб виконати свої процесуальні обов`язки є безпідставними. Що до допиту понятих під час слідчого експерименту з потерпілим, то необхідність їх допиту не була належним чином доведена стороною захисту з огляду на їх процесуальний статус та роль під час слідчої дії.

Посилання захисника ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про порушення судом вимог ст.337 КПК України є безпідставним, так як фабула обвинувачення, визнаного судом доведеним, цілком узгоджується з обвинувальним актом, а висновки суду щодо наявності попередньої змови між обвинуваченими на вчинення злочину, на які вказує захисник, містяться у мотивувальній частині вироку, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону та суті обвинувачення.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 щодо нездійснення допиту обвинувачених, так як останні відмовилися від такої можливості самі, що є їх законним правом, вимога допиту їх після допиту потерпілого не могла бути задоволена з огляду на неможливість участі останнього.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_28 про тиск на нього під час досудового розслідування жодним чином не впливають на висновки суду з огляду на вимоги ст.ст.23,95 КПК України, а з вироку не вбачається, що судом були взяті до уваги будь-які письмові пояснення останнього, тим більш, що про це взагалі ним не зазначалося під час судового розгляду. Його правова позиція про вчинення ним крадіжки майна потерпілого спростовується зазначеними вище доказами, чому судом також надано у вироку належного обґрунтування.

Доводи сторони захисту в апеляційних скаргах про суперечності в свідченнях потерпілого під час досудового розслідування є безпідставними, так як судом взято до уваги саме лише показання останнього під час слідчого експерименту, що відповідає вимогам процесуального закону в сенсі розуміння правової природи доказів та їх оцінки.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що діяння кримінального правопорушення, скоєного ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_29 мало місце, обвинувачені винні у його вчиненні, дії ОСОБА_10 , ОСОБА_12 правильно кваліфіковано за ч.4 ст.187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, а дії ОСОБА_11 правильно кваліфіковані за ч.4 ст.187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, вчинений особою, яка раніше вчинила розбій, що цілком узгоджується з правовими висновками, що містяться в постанові Пленуму Верховного суду України № 10 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності»

Всупереч тверджень апелянтів висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, які оцінені судом відповідно до положень ст. 94 КПК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_14 суд належним чином врахував самі обставини вчинення кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості, дані щодо особи обвинувачених, які за місцем мешкання характеризуються посередньо, не навчаються та не працюють, усі, окрім ОСОБА_12 , раніше неодноразово судимі за корисні злочини, обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , суд правильно визнав рецидив злочинів, та обґрунтовано призначив усім обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції статті закону України про кримінальну відповідальність із застосуванням додаткового покарання з наведенням у вироку відповідного мотивування цього рішення. Таке покарання, на думку колегії суддів, є необхідним та достатнім для їх виправлення і попередження нових злочинів, цілком відповідає вимогам та цілям, передбаченим ст.ст.50,65 КК України.

Разом з тим, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Тобто, у розумінні положень ч.1 зазначеної статті закону, попереднє ув`язнення закінчується з моменту набрання вироком законної сили, що має місце, згідно положень ст. 532 КПК України, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Згідно вироку місцевого суду, обвинуваченому ОСОБА_10 зараховано в строк покарання строк його попереднього ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, в період з 29 липня 2014 року по 15 лютого 2016 року включно; обвинуваченому ОСОБА_23 зараховано в строк відбування покарання, строк попереднього ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, в період з 29 липня 2014 року по 06 серпня 2014 року, з 18 серпня 2014 року по 15 лютого 2016 року включно; обвинуваченому ОСОБА_14 зараховано в строк відбування покарання, строк попереднього ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, в період з 22 грудня 2014 року по 15 лютого 2016 року включно.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», зарахування судом строк попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У строк попереднього ув`язнення включається строк: а) затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; б) затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання; в) тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження; г) перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи; ґ) перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.

Однак, судом першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_23 та ОСОБА_14 , зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з дня обрання запобіжного заходу по дату ухвалення вироку, а не по дату набрання вироком законної сили, як того вимагає закон. Тому доводи прокурора в апеляційній скарзі про це є слушними. Разом з тим, так як суд першої інстанції вже зарахував усім обвинуваченим попереднє ув`язнення з дати їх затримання по день ухвалення вироку, підлягає додатковому зарахуванню лише час з наступного дня до моменту набрання вироком законної сили. Повторне зарахування зазначеного періоду, як на це вказує прокурор, є зайвим.

Інших порушень органом досудового слідства або судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для зміни або скасування вироку у даному провадженні не встановлено.

Вирок суду щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_23 , ОСОБА_12 є законним, обґрунтованим і вмотивованим, відповідає вимогам ст.370 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , діючої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора, який здійснював повноваження прокурора у розгляді провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15 лютого 2016 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , залишити без змін.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIIІ "Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання" від 26 листопада 2015 року) зарахувати:

ОСОБА_10 в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення в мажах цього кримінального провадження з 16 лютого 2016 року по 16 травня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі;

ОСОБА_11 в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення в межах цього кримінального провадження з 16 лютого 2016 року по 16 травня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі;

ОСОБА_30 в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення в межах цього кримінального провадження з 16 лютого 2016 року по 16 травня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, які тримаються під вартою, в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Колегія суддів Апеляційного суду

Донецької області