Дата документу Справа № 315/361/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 325/361/16-к Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/271/18 Доповідач в 2 інст.: ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 125 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах адвоката ОСОБА_8 , на вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 4 серпня 2017 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Гуляйполе Запорізької області, громадянин України, українець, маючий середню спеціальну освіту, неодружений, працюючий водієм в Гуляйпільській районній державній лікарні ветеринарної медицини, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та йому призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 гривень.
Запобіжний захід по справі не обирався.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково.
Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень та витрати на проїзд для участі у судових засіданнях в суді 1700 грн. 14 коп.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України за наступних обставин

11 лютого 2016 року близько 00 год. 10 хв., в м. Гуляйполе Запорізької області ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля кафе «Марина», розташованого по вул. Спартаківська 54, маючи намір на спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті особистих неприязних відносин, наніс два удари кулаком правої руки в голову ОСОБА_9 , спричинивши синець та садно на голові, після чого ОСОБА_9 разом з ОСОБА_7 впали на асфальтовану поверхню проїжджої частини вул. Спартаківська, де продовжуючи свій злочинний намір ОСОБА_7 наніс лежачому на асфальтовій поверхні ОСОБА_9 близько 6 ударів руками кулаками обох рук в область тулуба, верхніх та нижніх кінцівок, спричинивши ОСОБА_9 тілесні ушкодження у виді садна та синця на голові, синця на тулубі, садна на правій верхній кінцівці, садна на нижній кінцівці, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суддя ОСОБА_1 , який ухвалював оскаржуваний вирок, раніше вже розглядав кримінальні справи відносно його батька та приймав неправосудні рішення на користь сторони обвинувачення, що свідчить про його упередженість, у зв`язку з чим ОСОБА_7 тричі заявляв відвід цьому судді, які були залишені без задоволення.
Також апелянт посилається на неповноту судового розгляду, яка полягає в тому, що суд не допитав свідка ОСОБА_10 , не витребував матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_9 , відмовив у долученні письмових доказів сторони захисту до матеріалів кримінального провадження, не розглянув ряд його клопотань, не ознайомив його з матеріалами кримінального провадження.
Крім того, суд порушив процедуру судового розгляду, оскільки прийняв ухвалу про обсяг та порядок дослідження доказів у судовому засіданні, відповідно до якого потерпілий допитувався після свідків, тому ОСОБА_9 надавав свідчення, які співпадали з показаннями свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Вказує, що в порушення ч. 5 ст. 364 КПК України, суд першої інстанції під час судових дебатів не відновив з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження та перевірки їх доказами.
Апелянт також посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки зі слів потерпілого, викладених в протоколі, судово-медичної експертизи № 37 від 3 березня 2016 року, ОСОБА_9 побили двоє чоловіків.

Суд не надав належної оцінки тому, що показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про подію кримінального правопорушення суперечать одне одному і не підтверджують доводи сторони обвинувачення.
Також апелянт зазначає, що в позовній заяві потерпілого не зазначені докази, що підтверджують кожну з обставин, яка в ній викладена. Так, відсутні докази того, що ОСОБА_9 призначалися милиці, а фіскальні чеки, що надані на підтвердження проїзду потерпілого до суду, не відповідають часу проведення судових засідань.

Крім того, обвинувачений вказує, що в порушення ч. 1 ст. 131 ЦК України цивільний позов надано після початку розгляду справи по суті, а позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди нічим не обґрунтовані.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просить вирок скасувати, кримінальне провадження закрити у зв`язку з недоведеністю винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в основу обвинувального вироку були покладені недопустимі докази, які органом досудового розслідування були зібрані та долучені до матеріалів кримінального провадження всупереч вимогам процесуального законодавства, а при ухваленні вироку було допущено невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження,

Також вважає безпідставним рішення суду про задоволення цивільного позову, зокрема в частині матеріальної шкоди, яка жодними доказами доведена не була та розміру морального відшкодування.

Від обвинуваченого ОСОБА_7 , на адресу апеляційного суду надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких він зазначає, що суд першої інстанції не надав належної уваги показанням свідка ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , які повідомили що саме останній завдавав удари потерпілому.
Також зазначає, що суд не долучив до матеріалів кримінального провадження письмові свідчення свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , повідомлення про початок досудового розслідування, витяг з кримінального провадження, заяву № 15 від 15 лютого 2016 року та відповідь на неї. відповідно до якої потерпілий ОСОБА_9 із заявою на ОСОБА_7 до Гуляйпільського відділення поліції не звертався, що свідчить про те, що кримінальне провадження відносно нього було сфабриковано співробітниками поліції.
Крім того, при вирішенні питання щодо цивільного позову, суд першої інстанції не взяв до уваги матеріальне становище обвинуваченого, який з 3 червня 2017 року не працює, а збільшуючи позовні вимоги, потерпілий повинен був подавати не уточнений цивільний позов, а новий позов з клопотанням про об`єднання позовних вимог.
Також від обвинуваченого ОСОБА_7 6 березня 2018 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання, в якому він просить вирок скасувати та звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, судовий розгляд провести без його участі.
Крім того, у цьому клопотанні обвинувачений просить апеляційний суд повторно при апеляційному розгляді дослідити докази у кримінальному провадженні, у задоволенні якого колегією суддів було відмовллено з наступних підстав.
У відповідності до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду провадження в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення.
Колегія суддів зазначає, що матеріали кримінального провадження, зміст вироку суду вказують на те, що всі наявні в матеріалах кримінального провадження докази досліджені судом першої інстанції та суд навів у вироку їх оцінку.
Клопотання про повторне дослідження доказів жодним чином не вмотивовано, і фактично, обвинувачений не згодний з оцінкою, наданою доказам судом першої інстанції.
Які саме конкретно докази досліджені неповно, обвинувачений в клопотанні не зазначив, а відповідно підстави, визначені у ч. 3 ст. 404 КПК України для повторного дослідження доказів у апеляційного суду відсутні.
До судового засідання апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_15 не з`явився, надав письмову заяву, в якій просив судовий розгляд провести без його участі.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 не з`явився також, про час та місце розгляду його апеляційної скарги та апеляційної скарги обвинуваченого повідомлявся належним чином, із заявою про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду не звернувся
Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг і вважала, що їх доводи є тотожними доводам сторони захисту в суді першої інстанції, яким суд надав належну оцінку та навів її у вироку, вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину вважала доведеною показаннями допитаних в суді потерпілого, свідків та висновком судово-медичної експертизи, та вважала кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 125 КК України вірною, перевіривши матеріали провадження та розглянувши доводи, наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та у відповідності до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини за ч. 1 ст. 125 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями потерпілого, свідків та дослідженими у судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 показання давати відмовився, виступаючи в судових дебатах, зазначив, що винуватим себе не вважає.
При цьому, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, як в суді першої інстанції, так і в апеляційних скаргах, сторона захисту заперечує факт того, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив зазначений злочин, достатні докази для доведення винуватості обвинуваченого встановлені не були, і були вичерпані можливості їх отримати.
Позиція захисту зводилась до того, що кримінальне провадження було сфабриковано органом досудового розслідування, а докази по справі є недопустимими та суперечливими.
Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.
Так, потерпілий ОСОБА_9 суду першої інстанції показав, що в день, час та на місці, зазначених в обвинувальному акті ОСОБА_7 без слів наніс йому два удари кулаком в обличчя, після чого своїм тілом повалив його на асфальт. Він впав на праве коліно, зчесав шкіру на колінній чашці, порвав куртку та штани. Обвинувачений розвернув його обличчям до себе і почав наносити йому удари кулаками обох рук по різних частинах тіла, кількість ударів була до десяти. Крім того, обвинувачений стрибнув на його ногу, коли він лежав на асфальті, у зв`язку з чим він не міг стати на неї. Обвинуваченого відтягували від нього свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Додатково повідомив, що не може стверджувати, чи наносив йому удари ОСОБА_13 , претензій до останнього не має.
Показання потерпілого в суді першої інстанції є логічними та вони повністю узгоджуються з показаннями свідків та дослідженими документами.

Зокрема, свідок ОСОБА_12 в суді першої інстанції показала, що в день, час та на місці, зазначених в обвинувальному акті ОСОБА_7 , нічого не кажучи, підбіг до потерпілого ззаду і вдарив його кулаком правої руки в голову, після чого вони вдвох впали на асфальт. Після чого обвинувачений почав наносити потерпілому удари кулаками рук по різним частинам тіла. Вони намагалися відтягнути обвинуваченого, але він знову налетів на потерпілого. Потім на автомобілі під`їхав ОСОБА_13 та забрав обвинуваченого. Додатково зазначила, що вона розцінює ці події як побиття потерпілого, а не бійку.
Свідок ОСОБА_11 в суді першої інстанції показала, що 10 лютого 2016 року вони святкували день народження її сестри ОСОБА_12 у кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Коли вони виходили з кафе, вона побачила, як обвинувачений вдарив кулаком в потилицю потерпілого, той від удару впав на коліна. Після цього обвинувачений впав на потерпілого та почав бити останнього кулаками в обличчя.
Підстав не довіряти показанням свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а переконливих підстав для обмови не лише потерпілим, а й свідками ОСОБА_11 та ОСОБА_12 обвинуваченого ОСОБА_7 стороною захисту не наведено.
Показання цих свідків суд першої інстанції оцінив належним чином, визнавши їх обґрунтованими, оскільки вони переконливо повідомили про обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення також повністю узгоджуються з іншими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, в тому числі показання свідка ОСОБА_11 щодо обставин завдання обвинуваченим тілесних ушкоджень повністю узгоджується з механізмом завдання ударів, продемонстрованим нею під час проведення слідчого експерименту (т. 1 а.с. 238-239).
Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції показав, що він був запрошений на день народження ОСОБА_12 , вони купили горілки поїхали до сауни, після сауни поїхали в кафе ІНФОРМАЦІЯ_2 . Він бачив, як потерпілий чіплявся до присутніх в кафе та тримав ОСОБА_16 за грудки. Після закриття кафе, вони всі вийшли з приміщення, на дворі потерпілий зчепився з обвинуваченим. Додатково повідомив, що бійку розпочав потерпілий, який вдарив ОСОБА_7 і вони впали, чи наносив обвинувачений удари потерпілому він не бачив.
Показання цього свідка суд першої інстанції обґрунтовано оцінив критично, оскільки вони повністю спростовані показаннями не лише потерпілого ОСОБА_9 , а і свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 . Інших об`єктивних даних, які б підтверджували те, що саме потерпілий наносив удари обвинуваченому, суду надано не було.
Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.
Зокрема з висновку експерта № 37 від 4 березня 2016 року вбачається, що у ОСОБА_9 виявлені садна та крововилив на голові, крововиливи на тулубі садна, садна на правій верхній кінцівці, садна на нижніх кінцівках, які утворилися від дії тупого твердого предмету з обмеженою травмуючою поверхнею, які могли виникнути в строк і при обставинах, вказаних потерпілим. ОСОБА_9 було спричинено не менше восьми травмуючих ударів (т. 1, а.с. 240-241).
З протоколу проведення слідчого експерименту від 15 квітня 2016 року та фототаблиці до нього вбачається, що свідок ОСОБА_11 продемонструвала, за яких обставин ОСОБА_7 побив ОСОБА_9 . Так, обвинувачений підбіг до потерпілого та наніс йому один удар кулаком правої руки в область голови, механізм нанесення якого ОСОБА_11 продемонструвала на статисті. Після чого пояснила, що від удару, нанесеного потерпілому, останній впав на коліна і на руки, а обвинувачений упав на нього. ОСОБА_9 вивернувся та знаходився в положенні лежачи на спині обличчям до ОСОБА_7 , а останній знаходячись на ньому, наніс близько 2 ударів кулаками в область голови та близько 10 ударів кулаками по тулубу, також продемонструвавши механізм нанесення ударів на статисті. Повідомила, що після цього вона разом з сестрою та невідомим хлопцем почали відтягувати ОСОБА_7 від ОСОБА_9 (т. 1, а.с. 236-239).
Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що саме внаслідок умисних протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_7 були спричинені легкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 .
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано не задовольнив заяви ОСОБА_7 про відвід головуючого судді в ухвалах від 19 грудня 2016 року, 7 лютого 2017 року та 31 березня 2017 року з викладених в ухвалах підстав, з якими колегія суддів повністю погоджується, оскільки зазначені в заявах підстави для відводу, не є такими, що відповідно до ст. 75 КПК України виключають участь судді в кримінальному провадженні.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необґрунтованості клопотань обвинуваченого, оскільки сторона захисту не довела, що матеріали кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 , які обвинувачений просив витребувати з Гуляйпільського відділення поліції, містять інформацію, яка може вплинути на правильність висновків суду щодо наявності чи відсутності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Крім того, як вбачається з журналу та звукозапису судового засідання від 6 червня 2017 року, суд обґрунтовано не задовольнив клопотання обвинуваченого про долучення письмових доказів, оскільки ці докази до самого клопотання додані не були.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу того, що суд першої інстанції порушив порядок судового розгляду, оскільки під час вирішення питання про обсяг і порядок дослідження доказів в судовому засіданні від 23 листопада 2016 року, прокурором було запропоновано спочатку допитати свідків, після чого допитати потерпілого, обвинуваченого та дослідити письмові докази. Під час встановлення думки інших учасників судового засідання, обвинувачений ОСОБА_7 вирішення цього питання залишив на розсуд суду, а його захисник ОСОБА_17 не заперечував проти саме такого порядку дослідження доказів.
Інші доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченого щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.
Доводи обвинуваченого та захисника про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.
Судом першої інстанції були вжито всі заходи, для встановлення істини в даній справі.
Доводам сторони захисту у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.
Доводи апеляційних скарг в частині цивільного позову є необґрунтованими з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, цивільний позов було подано ще на стадії досудового розслідування 13 квітня 2016 року, після чого потерпілий ОСОБА_9 23 листопада 2016 року та 6 червня 2017 року подав уточнені цивільні позови, які були в судовому засіданні долучені до матеріалів кримінального провадження за згодою всіх сторін кримінального провадження, в тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника.
Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, якими з огляду на ст. 118 КПК України є в тому числі, витрати, пов`язані із прибуттям до місця судового провадження, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність стягнення цих коштів саме з обвинуваченого.
Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, що спричинена обвинуваченим, суд у вироку навів мотиви в обґрунтування свого висновку щодо розміру шкоди, що підлягає стягненню.
Рішення суду в цій частині є обґрунтованим, відповідає вимогам цивільного і цивільного процесуального законодавства, постановлено з урахуванням принципів розумності і справедливості, ступеня тяжкості моральних страждань потерпілої і інших негативних наслідків, що настали в результаті злочину, скоєного обвинуваченим.
Розглядаючи клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Відповідно до санкції ч. 1 ст. 125 КК України, за вчинення цього злочину може бути призначене покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

У зазначеному клопотанні ОСОБА_7 фактично просить закрити кримінальне провадження щодо нього з реабілітуючих підстав, оскільки як протягом досудового розслідування, так і під час судового провадження обвинувачений категорично заперечував свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину.

З урахуванням доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, зазначені обставини унеможливлюють закриття кримінального провадження та звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України.

Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК України.

З огляду на те, що ОСОБА_7 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення 11 лютого 2016 року, то з дня його вчинення вже минуло два роки.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність звільнення ОСОБА_7 від призначеного йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, у зв`язку із закінченням строків давності.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення.
Вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 4 серпня 2017 року, відносно ОСОБА_7 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, залишити без змін.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_7 від покарання, призначеного йому вироком суду, у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення апеляційним судом.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4