справа № 208/2559/18
№ провадження 1-кс/208/1529/18
УХВАЛА
Іменем України
10 серпня 2018 р. м. Кам`янське

Слідчий суддя Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , його представника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 про арешт майна в межах кримінального провадження № 0000550 від 30.03.2018 року, правова кваліфікація за ч. 2 ст. 194 КК України, -
встановив:
Слідчий звернувся до слідчого судді із вказаним клопотанням, просив накласти арешт на майно, а саме на одяг, у якому 30 березня 2018 року був одягнений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання вмотивоване тим, що 30.03.2018 року до Кам`янського ВП надійшло повідомлення про те, що 30.03.2018 року, близько 07.50 год. невідома особа, умисно, підпалила квартиру АДРЕСА_1 , спричинивши майнову шкоду потерпілій ОСОБА_7 . За даним фактом 30.03.2018 року внесені відомості до ЄРДР за №0000550 за ч. 2 ст. 194 КК України. В ході проведення досудового розслідування було допитано в якості потерпілої ОСОБА_8 , яка пояснила, що її донька ОСОБА_9 близько 10-років проживала з ОСОБА_10 , на теперішній час не має з ним ніяких відносин, оскільки він її бив та погрожував фізичною розправою. 30.03.2018 року їй зателефонувала сусідка і повідомила, щоб вона приїхала тому, що з квартири йде дим. Коли вони зі своїм чоловіком приїхали, то біля будинку побачили ОСОБА_10 , який втікав. Поряд з будинком знаходився автомобіль «таксі», біля якого стояв родич ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_11 , який потім викликав бригаду швидкої допомоги, яка повезла ОСОБА_4 в лікарню.

Крім того під час розслідування даного кримінального провадження в якості свідка було допитано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 30.03.2018 року, близько 06.30 год., зателефонував своїй колишній співмешканці ОСОБА_12 , та домовився з нею про зустріч. ОСОБА_13 погодилась. Зустрітись з ним о 07.00 год. В цей же день, о 07.00 год. він. на «таксі» приїхав до будинку АДРЕСА_2 , в якому проживає ОСОБА_14 , зателефонував останній, але ОСОБА_13 , відповівши на його дзвінок, сказала, що зараз зайнята. Далі він побачив, як ОСОБА_13 зайшла в під`їзд, в якому вона проживає, він вирішив піти за нею щоб поговорити. Піднявшись до квартири, в якій мешкає ОСОБА_13 , він виявив дим, також біля вказаної кв. 52 знаходились сусіди. Після чого він зайшов до даної квартири, щоб подивитися, але через велику задимленість він вийшов та пішов з будинку.

Крім того ОСОБА_4 було добровільно надано для огляду та вилучення його одяг, в якому він був одягнений 30 березня 2018 року, а саме: флісовий светр зеленого кольору, на поверхні якого виявлені сліди забруднення, футболка зеленого кольору, на поверхні якої виявлені сліди забруднення, штани спортивні чорного кольору, на поверхні яких виявлені сліди забруднення. По вилученому одягу була призначена та проводиться експертиза нафтопродуктів та пально-мастильних матеріалів.

На думку слідчого, дані речі мають суттєве значення у кримінальному провадженні як речові докази, метою застосування арешту відносно вищенаведеного майна є запобігання можливості його знищення, пошкодження, псування, так як вищенаведене майно, яке має ознаки речових доказів, має бути використано при проведенні слідчих дій, а саме огляду за участю свідків кримінального правопорушення. Повернення власнику вищевказаного майна без проведення слідчих дій і з використанням цього майна може мати наслідком його знищення, пошкодження, псування, та у будь-якому випадку позбавить сторону обвинувачення можливості отримати інші докази, які б вказували на наявність чи відсутність у діях підозрюваного складу кримінального правопорушення.

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у його мотивувальній частині.
Згідно ч. 4 ст. 172 КПК України, під час розгляду клопотання про арешт майна слідчий суддя має право за клопотанням учасників розгляду або за власною ініціативою заслухати будь-якого свідка чи дослідити будь-які матеріали, що мають значення для вирішення питання про арешт майна.
Власник майна, ОСОБА_4 , слідчому судді пояснив, що не заперечує проти клопотання слідчого, вказане майно було видано ним добровільно.
Представник власника майна, адвокат ОСОБА_5 , слідчому судді пояснила, що заперечує проти клопотання слідчого з огляду на те, що слідчим пропущений строк звернення до суду з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна, передбачений ч. 5 ст. 171 КПК України, не доведено факт вчинення кримінального правопорушення, відношення до нього саме ОСОБА_4 та доказове значення предмету клопотання.
Слідчий суддя, вислухавши учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали клопотання, приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
З положень ч. 1 ст. 170 КПК України слідує, що арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу, а саме: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову (ч. 3 ст. 170 КПК України).
При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при вирішенні питання надання накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Згідно положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Надані органом досудового розслідування докази утворюють достатню сукупність для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна з огляну на наступне.
Так, виходячи з системного тлумачення положень ст. 100, 167-169 КПК України, процесуальний закон оперує, зокрема, наданим та тимчасово вилученим майном як процесуальними статусами, строк звернення до суду з клопотанням про арешт майна імперативно визначений ч. 5 ст. 171 КПК України лише щодо майна, яке було тимчасово вилучене. З матеріалів клопотання вбачається, що ОСОБА_4 добровільно надав органу досудового розслідування належні йому предмети одягу, що було підтверджено ним у судовому засіданні у присутності адвоката, тобто предмет клопотання не набув процесуального статусу тимчасово вилученого та строк звернення до слідчого судді з клопотанням про його арешт не визначений.
Надані органом досудового розслідування докази дають достатні підстави вважати, що мало місце вчинення кримінального правопорушення та предмет клопотання може має доказове значення у цьому кримінальному провадженні з огляду на наявність на ньому слідів забруднення, схожих на займисті речовини, для встановлення наявності яких проводиться експертиза нафтопродуктів та паливо-мастильних матеріалів.

Незастосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна до предмету клопотання, що визнаний речовим доказом, може призвести до його знищення, пошкодження, псування що нівелює його доказове значення та зашкодить повному та всебічному розслідуванню кримінального провадження.

Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
Так, і у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар» для особи.
Тобто, судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання слідчого відповідає вищезазначеним вимогам КПК України, містить законні правові підстави для арешту майна, обмеження права власності у даному випадку є розумним та співрозмірним з огляду на незначну вартість предмету клопотання, неможливість використовувати його за цільовим призначенням (забруднений одяг) та суттєву його значущість для встановлення фактичних обставин кримінального провадження, таким чином клопотання слідчого підлягає задоволенню.
Керуючись ст. 36, 131-132, 170-171 КПК України, слідчий суддя -

ухвалив:
Клопотання слідчого задовольнити.
Накласти арешт на майно, а саме на одяг, у який 30 березня 2018 року був одягнений ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 - флісовий светр зеленого кольору, на поверхні якого виявлені сліди забруднення, футболку зеленого кольору, на поверхні якої виявлені сліди забруднення, штани спортивні чорного кольору, на поверхні яких виявлені сліди забруднення.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1