Постанова
Іменем України

4 жовтня 2018 року
м. Київ
Справа № 607/57/18
Провадження № 51-7926км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003939 щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Синява Збаразького району Тернопільської області, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 березня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 6 червня 2018 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 березня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.
Цивільний позов прокурора про стягнення з ОСОБА_7 на користь фінансового управління Тернопільської обласної ради 874 гривні затрачених на лікування потерпілої задоволено.
Вирішено питання про процесуальні витрати у провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 6 червня 2018 року цей вирок суду залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 5 грудня 2017 року приблизно о 21 годині 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем "Mercedes-Benz Sprinter 412 D", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 50 км на годину, у правій смузі по проспекту Степана Бандери у м. Тернопіль в напрямку вулиці Руської, порушуючи правила дорожнього руху, проявив неуважність, не стежив належно за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, не зупинився та не пропустив пішохода, який рухався на пішохідному переході, в результаті чого допустив наїзд на ОСОБА_8 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілій були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до її смерті.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений порушує питання про скасування постановлених судових рішень і призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції. Зазначає, що він вину визнав, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання. Наголошує, що вчинене ним вперше кримінальне правопорушення є необережним, до адміністративної відповідальності у сфері безпеки дорожнього руху не притягувався. Повідомляє, що здійснив оплату за невідкладні медичні послуги потерпілої та добровільно сплатив усі процесуальні витрати. Просить призначити покарання із застосуванням ст. ст. 69, 75 КК України, оскільки його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства. Вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, чим порушив вимоги ст. 337 КПК України, оскільки органом досудового слідства йому не інкримінувалося порушення п. 18. 4 ПДР України. Вказує, що апеляційний суд належним чином доводи апеляцій сторони захисту не перевірив, обґрунтовані відповіді на них не надав. Стверджує про порушення апеляційним судом права на захист, а саме вимог ст. 54 КПК України в частині прийняття відмови від захисника.
Позиції учасників судового провадження
В надісланих запереченнях потерпіла ОСОБА_9 судові рішення вважає законними і обґрунтованими і просить залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Прокурор заперечила проти задоволення касаційної скарги засудженого.
Захисник засудженого підтримав викладені у касаційній скарзі доводи і просив її задовольнити.
Мотиви Суду
З матеріалів провадження убачається, що суд провів судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта.

Як убачається з обвинувального акту (а.к.п. 2-4), органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого. Зокрема, ОСОБА_7 інкримінувалося порушення вимог пунктів Правил дорожнього руху України, в тому числі і п. 18.4 ПДР України.
Враховуючи зазначене, доводи ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції зазначивши у вироку про порушення ним п. 18.4 Правил дорожнього руху України, вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, безпідставні та спростовуються матеріалами провадження.
Що стосується доводів про суворість призначеного покарання, то суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_7 дотримані.
Суд урахував усі обставини справи, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, повністю визнав свою вину.
Обґрунтовано визнано судом та взято до уваги обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданої моральної шкоди, позитивну характеристику з місця проживання, вік та стан здоров`я обвинуваченого, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, та не встановлено таких, що його обтяжують.
Також судом обґрунтовано взято до уваги ступінь тяжкості вчиненого засудженим необережного правопорушення та наслідки, що настали смерть потерпілої.
З урахуванням всіх обставин справи, даних про особу винного, в тому числі й тих, на які посилається засуджений у скарзі, думки потерпілої, яка просила призначити суворе покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання засудженого лише в умовах ізоляції від суспільства, призначив ОСОБА_7 основне та додаткове покарання в межах санкції статті обвинувачення.
У вироку наведено переконливі підстави такого рішення, зазначено, що за таких обставин буде досягнута мета покарання.
Таким чином, рішення про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі належним чином умотивовано, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових правопорушень.
Суд касаційної інстанції погоджується з судовими рішеннями, а тому не вбачає підстав для застосуванням ст. ст. 69, 75 КК України, як про це йдеться у касаційній скарзі.
Що стосується доводів ОСОБА_7 про порушення апеляційним судом вимог ст. 54 КПК України, в частині прийняття відмови від захисника, то вони та не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються матеріалами провадження.
Як убачається з матеріалів провадження, і не заперечується самим засудженим у касаційній скарзі, під час досудового розслідування і в суді першої інстанції захист інтересів ОСОБА_7 здійснював захисник ОСОБА_10 .
У касаційній скарзі ОСОБА_7 зазначає, що на стадії підготовки і написання апеляційної скарги, ним також було залучено захисника ОСОБА_6 , який в подальшому здійснював захист засудженого в суді апеляційної інстанції.
З матеріалів провадження не вбачається, що ОСОБА_7 відмовлявся від захисника ОСОБА_10 , жодні клопотання чи заяви з цього приводу в матеріалах відсутні, а тому і твердження засудженого про неналежне фіксування відмови від захисника є безпідставними.
Доводи про суворість призначеного покарання, які аналогічні доводам касаційної скарги засудженого, належно перевірені апеляційною інстанцією, на них надано обґрунтовані відповіді, ухвала суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, судом не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, суд

ухвалив :
вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 2 березня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 6 червня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_11