УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2018 року

м. Київ
справа № 750/2962/16-к
провадження № 51-944км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 04 липня 2018 року в межах кримінального провадження № 0001392 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, Костянтинівського району Київської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК.
Суть питання
За вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 травня 2016 року ОСОБА_4 засуджено за: ч. 1 ст. 190 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він на початку грудня 2014 року, 25 лютого 2015 року та 9 вересня 2015 року, перебуваючи у кімнаті АДРЕСА_2 , зловживаючи довірою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , шляхом обману отримав від ОСОБА_5 сережки з металу жовтого кольору вагою 1,37 г 585 проби, вартістю 550 грн., що належать ОСОБА_6 , а також, діючи повторно, шляхом обману, отримав від ОСОБА_5 належний їй телефон марки «Samsung C3050» , вартістю 400 грн, та портативний DVD плеєр «Elenberg DVD», вартістю 650 грн, які він продав та отримані грошові кошти витратив на власні потреби.
Крім того, ОСОБА_4 на початку січня і на початку травня 2015 року, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_3 , зловживаючи довірою ОСОБА_6 , діючи повторно, шляхом обману, отримав від останньої належну їй плойку для волосся «Roventa CF3342», вартістю 310 грн., планшет «Vido» вартістю 450 грн, а також 15 червня 2015 року, перебуваючи у кімнаті № 5 будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_6 належний їй монітор «HL720S» розміром 17 дюймів вартістю 700 грн. Вказані речі ОСОБА_4 продав, а отримані грошові кошти витратив на власні потереби, спричинивши тим сам осатаній шкоду на вищевказані суми.
Також, ОСОБА_4 у середині січня 2015 року, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_5 , зловживаючи довірою ОСОБА_7 , діючи повторно, шляхом обману отримав від останньої належний їй телефон марки «Samaung C3010», вартістю 400 грн., який продав, а отримані грошові кошти витратив на власні потреби.
Окрім того, він же, протягом травня серпня 2015 року, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_6 , зловживаючи довірою ОСОБА_8 , діючи повторно, шляхом обману протягом вказаного періоду отримував від останньої належні їй речі, а саме: ноутбук марки «Asus K-53», вартістю 6000 грн.; планшет марки «Sony Xperia Tablet Z SGP321», вартістю 4250 грн.; ноутбук «Medion Akoya P7624-MD-98920», вартістю 5000 грн., грошові кошти у сумі 150 євро, що відповідно до курсу національної валюти станом на 17 червня 2015 року складало 3725,80 грн., ланцюжок із металу жовтого кольору вагою 1,26 г 585 проби вартістю 806,45 грн., каблучку із металу жовтого кольору вагою 5,55 г 583 проби вартістю 2264,37 грн.; сережку із металу жовтого кольору вагою 0,26 г 585 проби та хрестик із металу жовтого кольору вагою 0,52 г 585 проби, загальною вартістю 369,83 грн., які він продав, а отримані грошові кошти витратив на власні потреби; грошові кошти у сумі 1500 грн.; грошові кошти у сумі 800 грн., які він витратив на власні потреби, фен марки «Philips ph 4891» вартістю 350 грн.; грошові кошти у сумі 1400 грн.; грошові кошти у сумі 500 грн.; грошові кошти у сумі 8000 грн.; грошові кошти у сумі 6000 грн.; грошові кошти у сумі 700 грн.; грошові кошти у сумі 4000 грн.; грошові кошти у сумі 2500 грн.; грошові кошти у сумі 500 грн.,які він витратив на власні потреби.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 04 липня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації своїх дій, посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчинених ним злочину та його особі, внаслідок суворості, просить змінити вирок місцевого суду, призначивши йому більш м`яке покарання, обмежившись вже відбутий покаранням.
На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 указує на те, що суди першої і апеляційної інстанцій, при призначенні йому покарання, залишили поза увагою дані, що характеризують його особу, а саме те, що він свою вину у вчинені злочинів визнав повністю, щиро розкаявся, заподіяні збитки двом потерпілим відшкодував повністю, а одній частково, не має судимостей, позитивно характеризується. Також, на думку засудженого, судами неповною мірою враховано його молодий вік, стан його здоров`я та стан здоров`я його матері, а також відсутність обставин, що обтяжують його покарання. Вказане, на думку засудженого, свідчить про можливість призначення йому більш м`якого покарання, ніж призначено судами.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині засудженим не оскаржуються.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, особу засудженого, а саме його вік, сімейний стан, зокрема відсутність на його утриманні будь-яких осіб, освіту, стан його здоров`я, зокрема відсутність у нього тяжких хвороб, матеріальний стан, а саме те, що він офіційно не працює, наявність формально позитивної характеристики за місцем проживання, а також те, що засуджений раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, але притягувався до адміністративної відповідальності. При цьому, суд відніс сприяння щире каяття засудженого, до обставини, що пом`якшує покарання, та не встановив обставин, що його обтяжує. Також судом врахована кількість епізодів злочинів та думка потерпілих про необхідність призначення засудженому суворого покарання.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання, в межах санкцій статей, за якими його засуджено, визначивши остаточний його вид та розмір шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, на підставі ч. 1 ст. 70 КК. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим унаслідок суворості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що засуджений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_9 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подали апеляційні скарги, в яких наводили доводи щодо невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень внаслідок суворості, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним засудженим у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту у згаданих апеляційних скаргах, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, в частині визначення виду і розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питання призначення ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 04 липня 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3