Провадження № 11-кс/780/542/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 57 30.05.2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4 , ОСОБА_5
за участю:
прокурора ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали провадження за заявою прокурора Київської області в порядку ст. 7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» на постанову Київської Губернської надзвичайної комісії від 26.02.1922 щодо

ОСОБА_7 , 1898 року народження
ОСОБА_8 , 1895 року народження
ОСОБА_9 , 1899 року народження,
яких засуджено за ст. 58, ст. 68 ч.ч. 1,2 ст. 76 Кримінального Кодексу УРСР до вищої міри покарання розстрілу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Київської Губернської надзвичайної комісії від 26.02.1922, ОСОБА_7 , 1898 року народження, ОСОБА_8 , 1895 року народження, ОСОБА_9 , 1899 року народження, засуджено за ст. 58, ст. 68 ч.ч. 1,2 ст. 76 Кримінального Кодексу УРСР до вищої міри покарання розстрілу.
Згідно матеріалів справи, обвинувачення, яке інкриміноване ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , а саме останніх визнано ворогами Радянської влади і невиправними бандитами та засуджено до найвищої міри покарання розстрілу. Останні засуджені за боротьбу, в тому числі і збройну, проти радянської влади, намагання створення незалежної Української держави, за участь у збройних загонах Української народної республіки.
Прокурор Київської області ОСОБА_11 в порядку ст. 7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», звернувся до апеляційного суду Київської області із заявою про реабілітацію ОСОБА_7 , 1898 року народження, ОСОБА_8 , 1895 року народження, ОСОБА_9 , 1899 року народження засуджених за вироком Київської Губернської надзвичайної комісії від 26.02.1922 до вищої міри покарання розстрілу.

В обґрунтування поданої заяви, прокурор указав на те, що зазначених осіб з політичних мотивів було необґрунтовано засуджено за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за Кримінальним Кодексом УСРР 1922 року.

Окрім цього, прокурор звернув увагу на положення ст. 2 Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нациського) тоталітарних режимів в України та заборону пропаганди їхньої символіки», відповідно до якої, комуністичний тоталітарний режим 1917-1991 років в Україні визнається злочинним і таким, що здійснював політику державного терору.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка заяву прокурора Київської області підтримала, підтвердила її доводи та просила її задовольнити, перевіривши матеріали заяви та обговоривши її доводи, колегія суддів приходить до висновку, що заява прокурора підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Вирішуючи питання щодо прийнятності заяви прокурора, колегія суддів зважає на те, що за змістом ст. 7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» питання визнання особи законно чи незаконно засудженою, такою, що підлягає чи такою, що не підлягає реабілітації відноситься до компетенції судів.

Відповідно до ст. ст. 8 та 55 Конституції України кожному гарантується захист та поновлення його прав у судовому порядку при дії в Україні принципу Верховенства права, за якими людина, її права та свобода визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Із урахуванням зазначених вище правових норм, колегія суддів приходить до висновку про те, що питання поновлення прав особи, неправомірно засудженої та її реабілітація відноситься до компетенції суду. При цьому колегія суддів визнає правомірною позицію прокурора про неможливість прийняття рішення про реабілітацію осіб зазначених у його заяві, органами прокуратури. Так, є обґрунтованими посилання прокурора на те, що існує не скасований висновок прокуратури Київської області від 04.10.1994 року відповідно до якого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , щодо яких 02.02.1923 року Київським губернським Революційним трибуналом надзвичайної сесії був ухвалений вирок, не підпадали під дію Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», що відповідно до ст. 7 цього Закону унеможливлює вирішення питання про їх реабілітацію органами прокуратури.

Окрім цього, як зазначалось вище, в Україні діє принцип верховенства права, нормативно закріплений у ст. 8 Конституції України. Із урахуванням положень цього принципу, положень ст. 124 Конституції України щодо здійснення правосуддя виключно судами та п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення, колегія суддів приходить до висновку про неможливість прийняття рішення про реабілітацію особи прокурором у тому випадку, коли вона була засуджена судом.

Сукупність наведених вище обставин приводить колегію суддів до переконання про необхідність судового вирішення питань, порушених у заяві прокурора.

За змістом абзацу 1 ч. 3 ст. 7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» розгляд заяви прокурора Київської області про реабілітацію зазначених у заяві осіб відноситься до компетенції апеляційного суду Київської області.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про прийнятність заяви прокурора Київської області щодо реабілітації зазначених у ній громадян та необхідність її розгляду апеляційним судом Київської області по суті із ухваленням остаточного рішення.

Оскільки питання, які порушенні прокурором у заяві пов`язані із оцінкою судового рішення, ухваленого у кримінальній справі, то сама заява підлягає до розгляду у порядку кримінального судочинства.

Колегія суддів зважає на те, що у діючому Кримінальному процесуальному кодексі України відсутні норми, які регламентують порядок розгляду заяв щодо реабілітації. Однак, у зв`язку із прийнятністю заяви прокурора, про що було зазначено вище, колегія суддів вважає за необхідне розглянути дану заяву у порядку найбільш наближеному до можливості вирішені питань порушених у заяві прокурора, яким є порядок, передбачений Розділом VIII Кримінально процесуального кодексу України.

Вирішуючи заяву прокурора по суті, колегія суддів зважає на наступне. За змістом ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», дія цього закону поширюється на осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958 року. Постановою Верховної Ради України від 24.12.1993 року «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» роз`яснено, що під політичним мотивом репресій необхідно розуміти застосування державою примусових заходів щодо противників радянської влади у вигляді пред`явлення обвинувачення, у вчиненні політичного (контрреволюційного) злочину або визнання особи соціально небезпечною у політичному відношенні за наявності достовірних матеріалів, застосування на цих підставах репресій у судовому порядку. Тобто, вирішення питання про реабілітацію особи полягає у порівнянні фактичних діянь, за які особа була засуджена та мотивів цих діянь із вимогами законодавства, яке регламентує процес реабілітації, в тому числі і законодавства, яке засуджує радянсько-комуністичну тоталітарну систему, що знайшло своє відображення у Законі України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки».
Відповідно до постанови Київської Губернської надзвичайної комісії від 26.02.1922, громадян ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 засуджено за ст. 58, ст. 68 ч.ч. 1,2 ст. 76 КК УСРР 1922 року, яка передбачала відповідальність за організацію в контр-революційних цілях озброєних повстань чи вторгнення на радянську територію озброєних загонів чи банд, а рівно участь у всяких спробах в тих же цілях захопити владу у центрі чи на місцях чи у насильницький спосіб відторгнути від УСРР яку-небудь частину її території, чи розірвати укладені нею договори.
Аналіз зазначеної правової норми указує на те, що вона була направлена на захист діючої на той час влади та режиму, який, за змістом ст.2 Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» визнано злочинним і таким, що здійснював політику державного терору. Зазначені обставини указують на те, що особи, які були засуджені за ст.58, ст. 68 ч.ч. 1,2 ст. 76 КК УСРР 1922 року, були особами, які чинили супротив цьому режиму, в тому числі і шляхом збройного протистояння.
Обвинувачення, яке було у постанові Київської губернської надзвичайної комісією від 02.02.1923 року, стверджує те що, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , були засуджені за боротьбу за незалежність України та чинили супротив діючому, на той час комуністичному тоталітарному режиму, за участь у збройних загонах Української народної республіки та інші дії, які безумовно стверджують про їх участь у боротьбі за незалежність України.
Обвинувачення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , в контексті законів «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» указує на те, що зазначені особи були фактично засуджені за боротьбу за незалежність України, яка проявилась в участі і керівництві озброєними загонами УНР, а також у боротьбі проти діючої влади у інший спосіб.
Із урахуванням положень ст.2 Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», комуністичний тоталітарний режим 1917-1991 років в Україні визнається злочинним і таким, що здійснював політику державного терору.
Наведені обставини у поєднанні із вимогами діючого в Україні законодавства, дають підстави стверджувати, що в основі засудження ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , знаходились саме політичні мотиви, а саме: засудження осіб, які чинили супротив комуністичному тоталітарному режиму виборюючи у такий спосіб незалежність для України. Порівняння зазначеного мотиву засудження ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , із положеннями ст. 1 та ст.7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій» безумовно вказує на необхідність визнання необґрунтованості їх засудження із подальшою їх реабілітацією.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість заяви прокурора щодо неправомірного засудження ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , із визнанням їх такими, що підлягають реабілітації та необхідність задоволення цієї заяви.
Керуючись ст.ст. 8, 55 Конституції України, Законом України «Про засудження комуністичного та націонал соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», ст. 7 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Заяву прокурора Київської області ОСОБА_11 задовольнити.

Визнати ОСОБА_7 , 1898 року народження, ОСОБА_8 , 1895 року народження, ОСОБА_9 , 1899 року народження необґрунтовано засудженими постановою Київської Губернської надзвичайної комісії від 26.02.1922 за ст. 58, ст. 68 ч.ч. 1,2 ст. 76 Кримінального Кодексу УРСР до вищої міри покарання розстрілу.

Визнати ОСОБА_7 , 1898 року народження, ОСОБА_8 , 1895 року народження, ОСОБА_9 , 1899 року народження такими, що підлягають реабілітації на підставі ст. 1 Закону України «Про реабілітацію політичних репресій на Україні».

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: