УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 липня 2018 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , власника майна ОСОБА_3 , представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 , слідчого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу адвоката ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого щодо неповернення тимчасово вилученого майна,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність старшого слідчого СУ ФР ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_5 у зв`язку з неповерненням тимчасово вилученого майна звернувся представник володільця майна - директора ТОВ «Фінансист і Ко» ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 .

На обґрунтування скарги її ініціатор зазначив, що 27.06.2017 на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19.06.2017 у кримінальному провадженні № 320 150 000 000 002 10 від 05.11.2015 проведений обшук у приміщенні за адресою м. Київ, просп. Голосіївський, 42, у результаті якого вилучені речі та предмети, що належать гр. ОСОБА_3 .

Оскільки вилучення майна відбулося під час обшуку, однак без прямого дозволу суду, на думку заявника, слідчий у продовж 48 годин повинен був звернутися до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене, однак вказаних дій не вчинив, у той же час зазначені у скарзі предмети їх володільцеві слідчий також не повернув. Вказана бездіяльність слідчого триває значний проміжок часу.

На підставі наведеного заявник просив зобов`язати слідчого ОСОБА_5 повернути володільцеві його майно, яке без законних підстав утримується органом досудового розслідування.

У судовому засіданні власник майна ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_4 наполягали на задоволенні скарги з підстав, які в ній наведені.

Слідчий ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення скарги, зазначивши, що на теперішній час причетність ОСОБА_3 або ТОВ «Фінансист і Ко» до вчинення кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 212 КК України не встановлена.

Слідчий суддя, заслухавши доводи представника володільця майна, з`ясувавши позицію слідчого, дослідивши надані документи, дійшов висновку про таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичним позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що позбавлення будь-якої особи права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй на законних підставах майном у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), якою до завдань кримінального провадження з-поміж іншого віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті скарги, що є предметом цього розгляду, першочергово має бути надана оцінка правомірності втручання державного органу у реалізацію особою свого права власності, яке полягає у примусовому, тобто без добровільної згоди власника, обмеженні його права розпорядження належним йому майном.

Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких серед інших віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК), недоторканність права власності (ст. 16 КПК).

Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа мають право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, що передбачені законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 07.06.2007 у справі «Смірнов проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що найбільш важлива вимога ст. 2 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-який акт втручання державного органу у здійснення права людини на безперешкодне користування своїм майном повинен бути законним.

У силу ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

Сукупність наведених норм кримінального процесуального законодавства, їх внутрішній, змістовний зв`язок доводять, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Крім того, процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень покликаний забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачених законом заходів для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Особливої актуальності та гостроти це функція судовогоконтролю набуває у відношенні сторони обвинувачення, представники якої наділені значними можливостями ініціювати та безпосередньо застосувати заходи примусового характеру.

Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки, має запобігти зловживанню стороною обвинувачення зазначеними повноваженнями з метою суворого дотримання закону, забезпечення рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.

Як встановлено під час розгляду скарги та підтверджено поясненнями слідчого ОСОБА_5 СУ ФР ДФС у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 320 150 000 000 002 10 від 05.11.2015 за ч. 3 ст. 212 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 19.06.2017 надавався дозвіл на проведення обшуку за вищевказаною адресою, метою вказаної слідчої дії було відшукання та вилучення грошових коштів, отриманих внаслідок незаконних валютних операцій, чорнових записів та комп`ютерної техніки, за допомогою якої ведеться облік зазначених фінансових операцій.

Реалізуючи зазначені судові рішення, органом досудового розслідування під час обшуку 27.06.2017 вилучений пристрій для підрахунку грошових коштів, реєстратор, комп`ютерна техніка, які на день розгляду скарги перебувають під контролем слідчого.

У той же час, не дивлячись на значний період, що минув від початку досудового розслідування 05.11.2015, а також після проведення обшуку, органом досудового розслідування не знайдено доказів, які б мінімально свідчили про причетність власника майна - директора ТОВ «Фінансист і Ко» ОСОБА_3 не до здійснення валютно-обмінних операцій, а до вчинення кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 212 КК України, за яким здійснюється розслідування. Оскільки лише факт вчинення кримінального правопорушення дає право на втручання у права та законні інтереси особи.

Доводи власника майна та його представника щодо віднесення вищезазначеного майна до тимчасово вилученого суперечать ч. 7 ст. 236 КПК, оскільки можливість їх відшукання та вилучення прямо зазначена в ухвалі слідчого судді про обшук.

Однак вказане рішення слідчого судді, давши дозвіл на проникнення до володіння особи та вилучення певних речей та предметів, не надало права подальшого тривалого утримання цих предметів без визначення їх процесуального статусу.

У цьому контексті слідчий суддя відмічає, що предмети, які вилучені стороною кримінального провадження, згідно з ч. 1 ст.100 КПК мають бути якнайшвидше повернуті володільцю, за виключенням випадків, передбачених ст. 160-166, 170-174 КПК, тобто у разі отримання їх на підставі ухвали про тимчасовий доступ до речей та документів або ж через накладення на них арешту.

Отже, на перебування під безпосереднім контролем органу досудового розслідування предметів, речей, документів, які вилучені у результаті обшуку, поширюються вимоги щодо необхідності накладення на них арешту.

У той же час, у силу ст. 28 КПК під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті у розумні строки. Розумними строками є строки, які є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та виконання процесуальних рішень.

Не дивлячись на те, що під контроль органу досудового розслідування відшукані та вилучені у ОСОБА_3 предмети перейшли 19.06.2017, за станом на день вирішення скарги 25.07.2018 слідством не встановлено, чи містять ці предмети відомості про обставини, що у силу ст. 91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Арешт на вказані предмети також не накладений.

Отже, необмежене у строках утримання слідчим майна гр. ОСОБА_3 свідчить про порушення його права власності та суперечить засадам верховенства права і законності.

Подальше утримання вилученого майна органом досудового розслідування продовжує обмежувати право власності зазначеного громадянина, що вимагає від слідчого судді прийняття рішення, яке б мінімізувало спричинені негативні наслідки та відновило би право власності вказаної особи у його повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 2, 7, 8, 9, 16, 234, 303, 395 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
Скаргу адвоката ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 320 150 000 000 002 10 від 05.11.2015 задовольнити.

Зобов`язати старшого слідчого СУ ФР ДФС у м. Києві ОСОБА_5 повернути ОСОБА_3 вилучені під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 :

-пристрій для підрахунку грошових коштів «Glory» , модель GFS 120S №49336;

-реєстратор чорного кольору «RСI» (штрих-код 157);

-ноутбук сірого кольору без акумуляторної батареї;

-ноутбук «Acer», чорного кольору, s/n LXRSYOCO36133221;

-жорсткий диск Western Digital WD3000 s/n WCPD 1217789;

-жорсткий диск Seagatе s/n 9vv6DS18 500 GB;

-ноутбук «Dell», s/n 7;

-ноутбук «НР» чорного кольору без s/n;

-ноутбук «Asus» сірого кольору s/n D9NOCVO16772369.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1