КОПІЯ
Провадження № 11-кп/792/277/13 Головуючий в 1-й інстанції
Справа№ 672/977/13-к ОСОБА_1
Категорія: : ч. 1 ст. 122, ч3 ст. 296 КК України Доповідач Бондар
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2013 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницької області в складі :

головуючого - судді Бондар В.В.,

суддів Кобріна І.Г., Курдзіля В.Й.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_2,

прокурора Павлишина В.І.,

потерпілого ОСОБА_3,

захисника ОСОБА_4,

обвинувачених ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинувачених ОСОБА_5, ОСОБА_6 на вирок Городоцького районного суду Хмельницької області від 4 жовтня 2013 року та ухвалу Городоцького районного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, українця, ІНФОРМАЦІЯ_4, не працює, одруженого, на утриманні одна малолітня дитина, в силу

ст. 89 КК України раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочинів та призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 122 КК України у виді 2 років обмеження волі;

- за ч. 3 ст. 296 КК України у виді 3 років позбавлення волі;

На підставі ч. 1, 2 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, остаточне покарання ОСОБА_5 призначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням - 3 роки позбавлення волі.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишено попередній - домашній арешт.

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця та жителя

АДРЕСА_1, українця, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_4, не працює, розлученого, проживає у незареєстрованому шлюбі, має на утриманні одну малолітню дитину, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 296 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, встановлено йому іспитовий строк тривалістю 1 рік 6 місяців.

Відповідно до п.п. 2,3,4 ст. 76 КК України зобовязано ОСОБА_6 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально виконавчої інспекції; повідомляти кримінально виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично зявлятися для реєстрації в кримінально виконавчу інспекцію.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишено попередній домашній арешт.

Цивільний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто на користь потерпілого ОСОБА_3 з обвинуваченого ОСОБА_5 7000 грн., з обвинуваченого ОСОБА_6 3000 грн., в якості відшкодування за завдану злочином моральну шкоду.

В решті позову відмовлено.

Цивільний позов прокурора Городоцького району Хмельницької області в інтересах Хмельницької міської лікарні до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину залишено без розгляду.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано винними в тому, що вони 20 січня 2012 року близько 23 год. 30 хв. біля приміщення кафе - бару «Світлиця», що розташоване по вул. Шевченка, 39, в м. Городок Хмельницької області, підійшли до ОСОБА_7 та з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, з метою спричинення тілесних ушкоджень, умисно та безпричинно почали наносити ОСОБА_7Е удари ногами в голову та по руках, чим спричинили йому тілесні ушкодження. В процесі побиття обвинуваченими ОСОБА_8 з метою подальшого припинення побиття останнього, ОСОБА_3 підійшов до ОСОБА_5 та намагався відтягнути його в сторону, однак ОСОБА_5 відштовхнув ОСОБА_3 і продовжував спільно з ОСОБА_6 наносити удари ногами по тілу лежачому на землі ОСОБА_8 Коли ОСОБА_3 знову намагався припинити хуліганські дії ОСОБА_5 і ОСОБА_6 та підняти з землі ОСОБА_8, то ОСОБА_6 з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, з метою спричинення тілесних ушкоджень, умисно безпричинно наніс ОСОБА_3 удар рукою в обличчя, від чого потерпілий впав на землю.

Після цього ОСОБА_9 з хуліганських спонукань, з метою спричинення тілесних ушкоджень умисно, безпричинно наніс

ОСОБА_3 декілька ударів ногою по спині. В цей час ОСОБА_6 теж умисно, безпричинно наніс ОСОБА_3 удар ногою в обличчя, а потім обвинувачені нанесли потерпілому ще декілька ударів ногами по животі.

За вказаних обставин ОСОБА_5 умисно, безпричинно спричинив ОСОБА_3 тілесні ушкодження у вигляді забою поперекового відділу хребта, закритого перелому лівого поперечного відростку другого поперекового хребця хребетного стовпа, які згідно висновку судово медичної експертизи № 44 від 30.05.2013 року за своїм характером відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров»я.

ОСОБА_6 умисно, безпричинно спричинив ОСОБА_3 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, лікворно-гіпертензивного синдрому, травматичного перелому коронок 1 го та 2- го зубів верхньої щелепи зліва, забійної рани м»яких тканин верхньої губи та забійної рани м»яких тканин нижньої губи, закритого перелому кісток спини носу без значного зміщення кісткових уламків, які згідно висновку судово медичної експертизи № 44 від 30 травня 2013 року за своїм характером відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що потягли короткочасний розлад здоров»я.

Вищевказані хуліганські дії ОСОБА_5 і ОСОБА_6 вчинені в присутності інших відвідувачів зазначеного кафе бару, що виразились в грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, умисному безпричинному нанесенні потерпілому тілесних ушкоджень, що повязано з опором ОСОБА_3, який припиняв хуліганські дії.

Ухвалою Городоцького районного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2013року залишено без задоволення заяву захисника

ОСОБА_4 про роз»яснення судових рішень - вироку Городоцького районного суду Хмельницької області від 4 жовтня 2013року та ухвали цього ж суду від 15 серпня 2013року про продовження обвинуваченим запобіжного заходу в виді домашнього арешту. Відмовляючи в задоволенні такої заяви захисника, суд першої інстанції суд виходив з тих міркувань, що зі змісту заяви захисника видно, що позиція захисника зводилась до незгоди з ухвалою слідчого судді про обрання та продовження обвинуваченим запобіжного заходу в виді домашнього арешту, а також з ухвалами суду першої інстанції про продовження обвинуваченим запобіжного заходу в виді домашнього арешту, з тих підстав, що суд першої інстанції не вправі продовжувати запобіжний захід в виді домашнього арешту, позаяк такої можливості суду не надано діючим КПК України. Відмовляючи в задоволенні заяви захисника, суд першої інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції не вправі самостійно переглядати будь-які рішення слідчого судді, порядок оскарження яких визначений КПК України, зазначивши, що згідно ухвал слідчого судді Городоцького районного суду Хмельницької області від 20 червня 2013року та 24 червня 2013року обвинуваченим було обрано запобіжні заходи в виді домашнього арешту з зобов»язанням цілодобово не залишати місця їх постійного проживання, а в силу ст.181, 194, 331 КПК України суд першої інстанції був зобов»язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу та покладених на обвинувачених обов»язків, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

В апеляційній скарзі, як видно з її змісту, захисник ОСОБА_4 просить вирок скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотні порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, та виправдати ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 у звязку з відсутністю в їх діях складу кримінальних правопорушень, за які вони засуджені. В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник вказував на упередженість головуючого судді, вчинення ним процесуальних порушень по справі під час судового розгляду, що призвело до невірної оцінки досліджених доказів у справі, та суд не взяв до уваги показання деяких свідків, не дав належної оцінки показанням потерпілого та більшості свідків з боку сторони обвинувачення. Вказував, що під час судового розгляду не було здобуто належних та допустимих доказів причетності обвинувачених до вчинення дій, за які їх було засуджено, та що суд не дав належної оцінки суперечливим показанням під час досудового слідства та в суді потерпілого ОСОБА_3, свідка ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які на думку захисту, давали неправдиві показання про дійсні обставини події та обставини отримання ОСОБА_3 тілесних ушкоджень, які є заінтересованими особами, та не дав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, показання яких вказують на те, що саме з метою припинення хуліганських дій ОСОБА_25 та його прибічників

ОСОБА_5 кинувся на допомогу ОСОБА_6, після чого ОСОБА_3 намагався нанести удар ОСОБА_5 із спини, який діючи з метою захисту, перехопив його руку та рефлекторно перекинув ОСОБА_3 через себе, який приземлився на дорожнє покриття, після чого потерпілий самостійно піднявся на ноги, намагався провокувати продовження конфлікту, однак обвинувачені не піддались на його провокації та поїхали з місця конфлікту до місця свого проживання. Такі обставини, на думку апелянта, вказують на відсутність в діях обвинувачених ознак суспільно небезпечного діяння, та несумісність з ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 296 КК України, а дії ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали невірну кримінально-правову оцінку та призвели до невірної кваліфікації їх дій, при цьому вказує, що суд першої інстанції не врахував тих обставин, що після припинення ОСОБА_5 та ОСОБА_26 побиття ОСОБА_16 та його дружини, між обвинуваченими та потерпілим виникли неприязні відносини, що призвело до невірної кваліфікації дій обвинувачених, однак суд першої інстанції не врахував таких обставин, що дії, які були викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих слід кваліфікувати за статтями Кримінального кодексу України, що передбачають відповідальність за злочини проти особи, а дії потерпілого в нетверезому стані не можна вважати такими, що він припиняв якісь хуліганські дії. Апелянт також вказував на відсутність в діях ОСОБА_5 складу злочину. передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, позаяк не спростовано твердження обвинувачених про отримання потерпілим ушкодження в вигляді закритого перелому лівого поперечного відростку 2-го поперекового хребця хребтового стовпа, які віднесені до категорії середньої тяжкості, при обставинах, на які вказували обвинувачені, а саме внаслідок перекидання обвинуваченим потерпілого через себе, при цьому ОСОБА_5 діяв правомірно, в межах необхідної оборони в залежності від обставин, що склались та був змушений оборонятись, в нього не було умислу на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, він вчиняв дії, спрямовані на пом»якшення сили неочікуваного удару невідомим предметом з боку нападника, та що ОСОБА_5 не була відома особа цього нападника і він не мав змоги переконатись в спрямованості дій нападника, тому, на думку апелянта, йшлось про можливість відвернення удару з метою уникнення наслідків нападу з боку потерпілого, і саме потерпілий мав зважити на свій нетверезий стан та рівень своєї фізичної підготовки та передбачити можливу протидію, наслідки цієї протидії та убезпечити своє здоров»я, а поведінка потерпілого була вочевидь віктимною та свідчить, що саме він вчиняв хуліганські дії, вказує на те, що ОСОБА_5 діяв в стані необхідної оборони, також свідок ОСОБА_27, на показання якої посилався суд, до суду не викликалась та не допитувалась. Як на підстави для скасування вироку суду апелянт вказував на порушення вимог КПК України при внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

В апеляційній скарзі на ухвалу Городоцького районного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2013 року про відмову в роз»ясенні судових рішень захисник ОСОБА_4 просить дану ухвалу скасувати, прийняти рішення, яким розяснити оскаржувану ухвалу та вирок суду в частині залишення обвинуваченим попереднього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до вступу вироку в законну силу. Зазначає, що висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та містять істотні суперечності. В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник вказував на нечіткість та незрозумілість судових рішень, продовжуючи обвинуваченим запобіжний захід в виді домашнього арешту ухвалою суду від 15 серпня 2013року суддя не мотивував свого рішення в цілому, не врахував тих обставин, що слідчий суддя в своїх ухвалах від 20 та 24 червня 2013року при обранні обвинуваченим запобіжного заходу не зазначила в своїх ухвалах обставин, пов»язаних з забороною підозрюваним та обвинуваченим залишати житло цілодобово чи в певний час доби, тому, на думку апелянта, незазначення такої обставини та вказівки суду про продовження такого запобіжного заходу вказували лиш на наміри здійснити дії в вигляді процесуального примусу, що не були доведені до свого логічного завершення, також норми КПК України(зокрема, спеціальна норма - ст. 181 КПК України) не містить законодавчо встановленого дозволу на продовження строку тримання особи під домашнім арештом на стадії судового провадження в суді першої інстанції. Такими повноваженнями суд також не наділений приписами ст. 331 КПК України, на яку суд посилався суд першої інстанції, продовжуючи термін дії такого запобіжного заходу за усним клопотанням прокурора(що не передбачено КПК України), суд безпідставно відмовив в задоволенні заяви захисника про роз»яснення судових рішень.

В своїх запереченнях на апеляційну скаргу на вирок суду потерпілий ОСОБА_3 просить вирок суду залишити без зміни, вказуючи, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив докази по справі, дав їм вірну оцінку та належно оцінив дії обвинувачених.

Під час апеляційного розгляду прокурор подав клопотання про зміну ОСОБА_5 запобіжного заходу з домашнього арешту на тримання під вартою. В обґрунтування клопотання прокурор вказував про намагання з боку ОСОБА_5 під час кримінального провадження впливати на потерпілого та свідків, що підтверджено дослідженими в суді доказами, вказані обставини, на думку, прокурора свідчать про наявність ризиків, які дають суду підстави вважати, що таким чином він може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Прокурор вказував, що такі ризики існують і на момент звернення з таким клопотанням, та забезпечити належну поведінку обвинуваченого, який неодноразово порушував умови домашнього арешту під час розгляду справи в суді першої інстанції, що свідчить

про злісне порушення ним умов домашнього арешту, можливо лише шляхом зміни запобіжного заходу на тримання під вартою.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та їх захисника на підтримання доводів апеляційних скарг, що заперечували проти клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу через його необґрунтованість; пояснення потерпілого ОСОБА_3, який заперечував проти апеляційних скарг; прокурора в підтримання клопотання щодо зміни запобіжного заходу ОСОБА_5, подані апеляційні скарги вважає безпідставними, а вирок суду -законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, провівши повторне дослідження доказів в частині допиту обвинувачених, потерпілого та свідка ОСОБА_13, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду щодо обвинувачених - зміні в частині виключення посилань суду першої інстанції на показання свідка ОСОБА_27 під час досудового слідства, як на доказ доведеності вини обвинувачених, в решті - апеляційні скарги слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 296 КК України, а ОСОБА_5 ще й за ч.1 ст. 122 КК України, при наведених у вироку обставинах підтверджуються зібраними в справі, дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 296 КК України, тобто у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене групою осіб, пов»язане з опором громадянину, який припиняв хуліганські дії та за ч.1 ст. 122 КК України, тобто в спричиненні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров»я, а також висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 за ч.3 ст. 296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене групою осіб, пов»язане з опором громадянину, який припиняв хуліганські дії. грунтується на зібраних в справі та досліджених в судовому засіданні доказах.

Посилання в апеляційній скарзі захисника про недоведеність вини обвинувачених у вчиненні злочинів, за які їх засуджено, та невідповідність висновків суду щодо наявності в діях ОСОБА_5 ознак злочинів, передбачених ч.1 ст. 122, ч.3 ст. 296 КК України, та ОСОБА_6 - ч.3 ст. 296 КК України, фактичним обставинам провадження - безпідставні.

Покладені в основу вироку докази повністю викривають обвинувачених у вчиненні злочинів, за які вони засуджені. Твердження обвинувачених про те, що саме вони припиняли хуліганські дії ОСОБА_3, який бив ОСОБА_16, намагався вдарити ОСОБА_5, який перекинув потерпілого через себе, захищаючись, та що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 взагалі не наносили ударів потерпілому, а ОСОБА_6 лише відштовхнув того від себе, були предметом перевірки суду першої інстанції та визнані такими, що не відповідають дійсності і вказують на намагання винних уникнути настання відповідальності.

В суді першої інстанції та в апеляційному суді ОСОБА_5 показав, що він не наносив жодних ударів потерпілому

ОСОБА_3, що саме він на прохання ОСОБА_18 припиняв хуліганські дії потерпілого та інших осіб, які з хуліганських спонукань били ОСОБА_16, при цьому в процесі припинення хуліганських дій потерпілого, останній намагався вдарити

ОСОБА_5 ззаду, а той, застосувавши прийоми боротьби, перекинув потерпілого через себе, після чого потерпілий встав та намагався продовжувати бійку, однак вони роз»їхались по домівках.

Обвинувачений ОСОБА_6 в суду першої інстанції та в апеляційному суді також категорично заперечував нанесення ним будь-яких ударів потерпілому. Вказував, що на прохання ОСОБА_18 припинити побиття ОСОБА_16, він втрутився в бійку, лише відштовхнув потерпілого, коли той намагався його вдарити, в результаті чого потерпілий падав на землю.

Як видно з показань обвинувачених в суді першої інстанції та в апеляційному суді, вони категорично заперечували спричинення кимось з ним під час сутички з потерпілим тілесних ушкоджень, які були в нього виявлені, зазначаючи, що вони поїхали з місця бійки, коли на потерпілому не було взагалі будь-яких видимих тілесних ушкоджень.

Дослідивши зібрані в справі докази, суд дійшов правильного висновку про доведеність їх вини у вчиненні злочинів, за які їх засуджено, та обгрунтовано відхилив їх показання в суді про те, що вони припиняли хуліганські дії потерпілого, що взагалі не спричиняли йому тілесних ушкоджень та не наносили йому ударів, навівши в вироку належне мотивування.

Суд у вироку підставно послався на показання потерпілого ОСОБА_3, який в суді першої інстанції показав, що 20 січня 2012року біля 23год.30хв. він прийшов до кафе-бару «Світлиця» спільно з ОСОБА_28 та ОСОБА_10, де зустріли свого знайомого

ОСОБА_8, коли потерпілий вийшов на вулицю та побачив, що обвинувачені б»ють ОСОБА_8, він намагався їх розборонити, однак йому спочатку почав наносити удари ОСОБА_6, а згодом ОСОБА_5, в результаті чого він втратив свідомість. При цьому потерпілий категорично заперечував факти нанесення комусь будь-яких ударів. Такі ж показання він давав в апеляційному суді, під час слідчого експерименту від 22 грудня 2012року, під час якого потерпілий відтворив обставини вчинення щодо нього злочину, показав механізм спричинення йому тілесних ушкоджень, що узгоджується з іншими дослідженими в суді доказами (т.1 а.с. 178-183).

В своїй усній заяві(повідомленні) про злочин ОСОБА_3 одразу після вчинення щодо нього злочину вказував, що саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спричинили йому тілесні ушкодження(т.1 а.с.2).

З показань свідка ОСОБА_10 в суді першої інстанції видно, що свідок бачив, вийшовши з приміщення бару, як обвинувачені наносили удари по тулубу ОСОБА_3, який лежав на боку на землі, при цьому ОСОБА_29 наносив удари потерпілому ногами по спині, а ОСОБА_6 наніс 2-3 удари в область грудей та обличчя потерпілого, в цей час потерпілий втратив свідомість та жодним чином не оборонявся від ударів.

Свідок ОСОБА_28 в суді першої інстанції показала, що була очевидцем, як ОСОБА_5 наносив потерпілому, який був на землі без свідомості, удари ногами по спині, а ОСОБА_6 - в обличчя та по грудях.

Свідок ОСОБА_30 показав, що зі слів сина йому стало відомо про побиття його сина ОСОБА_3 22 січня 2012року обвинуваченими, в подальшому ОСОБА_5 неодноразово телефонував свідку на його мобільний телефон з погрозами свідку та його сину в разі, якщо останній не забере свою заяву про вчинений щодо нього злочин обвинуваченими з міліції. Такі показання свідка узгоджуються з показаннями в суді свідка ОСОБА_31, який в суді підтверджував факт своєї присутності, коли на початку лютого 2012року ОСОБА_12 хтось телефонував та висловлював погрози на його адресу, та відразу після цієї розмови ОСОБА_12 повідомив свідку, що до нього телефонував ОСОБА_5 Такі показання свідка ОСОБА_30 узгоджуються також з показаннями в суді першої інстанції свідка ОСОБА_32, який вказував, що в червні 2012року він зустрівся з ОСОБА_30, якому хтось зателефонував на мобільний телефон, та коли був увімкнутий гучний зв»язок, невідома особа, нецензурно лаючись, погрожувала ОСОБА_12 в разі його притягнення до кримінальної відповідальності, при цьому

ОСОБА_30 повідомив свідка, що це телефонував саме

ОСОБА_5 та повідомив про такі обставини до міліції. Згідно даних роздруківок телефонних з»єднань на оптичному диску, які були витребувані за клопотанням сторони обвинувачення в ПАТ «Київстар» по номеру телефону ОСОБА_5, з якого видно, що той неодноразово телефонував до батька потерпілого, зокрема, 23 червня 2012року - 10разів, в той час як під час судового розгляду обвинувачений категорично заперечував таку обставину, що узгоджується з показаннями свідків ОСОБА_31 та ОСОБА_32, ОСОБА_30 в суді.

Свідок ОСОБА_33 в суді першої інстанції та в апеляційному суді показав, що він прийшов до бару того дня незадовго до закриття бару, а згодом туди прийшли потерпілий ОСОБА_3 з

ОСОБА_10 та ОСОБА_28 Коли свідок вийшов на вулицю, то побачив, що на землі лежав ОСОБА_3, який був без свідомості, а коли прийшов до свідомості то повідомив, що його побили обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 При цьому в апеляційному суді свідок показав, що коли він вийшов на вулицю, то бачив, що обвинувачені стояли біля свідка ОСОБА_7, а коли свідок допомагав тому піднятись, то побачив неподалік потерпілого, при цьому потерпілий був в крові, з вибитими зубами, скаржився на біль в спині. Ті обставини, що свідок вказував, що коли він вперше побачив лежачого на землі ОСОБА_7, біля того стояли обвинувачені та вже не вчиняли щодо свідка ніяких дій, не вказує про недостовірність показань свідка, та не спростовує висновків суду, про що вказує в апеляційній скарзі захисник.

З показань свідка ОСОБА_7 видно, що 20 січня 2012року незадовго перед закриттям бару на вулиці його почали бити без будь-яких причин в задню частину голови, від чого він впав на землю, а потім йому почали наносити удари ногами по різних частинах тіла ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Про те, що його били саме обвинувачені, він дізнався згодом від потерпілого ОСОБА_3 вже після побиття. Також свідок бачив особисто, що обвинувачені наносили удари потерпілому. При цьому ОСОБА_5 наносив удари ногами по спині, а ОСОБА_6 - в обличчя.

З показань свідка ОСОБА_23 видно, що в ніч з 20 на 21 січня 2012року, коли він перебував на чергуванні в Городоцькому РВ УМВС України в Хмельницькій області, до відділу міліції прибув потерпілий ОСОБА_3 та повідомив про вчинений щодо нього злочин обвинуваченими, при цьому свідок вказував, що будь-яких ознак сп»яніння в потерпілого не було помітно, потерпілий був з явними ознаками тілесних ушкоджень та слідами крові. Незабаром потерпілому стало погано та він поїхав в лікарню. Такі показання свідка спростовують твердження захисника в апеляційному суді та обвинувачених в апеляційному суді про те, що потерпілий перебував в стані сильного алкогольного сп»яніння, а також, що після того, як інцидент, який був між ними та потерпілим закінчився, той був без видимих тілесних ушкоджень, підстав сумніватись в показаннях свідка в колегії судді в відсутні, а відтак доводи апеляційної скарги захисника в цій частині не заслуговують на увагу.

З показань свідка ОСОБА_16 в суді першої інстанції видно, що перед закриттям бару, коли багато відвідувачів вийшли на вулицю, між ним та братами ОСОБА_10 дійсно був короткотерміновий конфлікт, під час якого вони нанесли один одному удари, при цьому свідок заперечував участь в цій бійці потерпілого ОСОБА_3 Свідок вказував, що після цього конфлікту його дійсно відвів на протилежну частину дороги його сусід ОСОБА_14, однак після цього будь-якого їх побиття, в тому числі і ОСОБА_3 більше не було, після цього свідок з дружиною поїхав додому.

Свідок ОСОБА_18 в суді першої інстанції підтверджувала короткочасний конфлікт ОСОБА_16 з двома чи трьома невідомими їй особами, після його припинення ОСОБА_14 перевів ОСОБА_16 через дорогу, де вона з ОСОБА_27 витерла від крові та розійшлись по домах, будь-яких інших бійок в їх присутності більше не було.

Зазначені вище докази, які суд детально навів в вироку, узгоджуються між собою, не містять істотних суперечностей. Окремі протиріччя в показаннях під час досудового слідства та в суді не стосувалися суттєвих обставин по справі та пояснювались суб»єктивним сприйняттям ними розвитку подій і були усунуті шляхом проведення додаткових допитів під час досудового слідства, під час одночасного допиту осіб та допиту в суді першої інстанції, а тому підстав вважати показання потерпілого, свідків ОСОБА_10, ОСОБА_7,

ОСОБА_33, ОСОБА_28, недостовірними, з підстав, на які вказував в своїй апеляційній скарзі захисник, а також свідків ОСОБА_18, ОСОБА_16, про що вказували в апеляційному суді обвинувачені, в колегії суддів відсутні.

Згідно висновку експертизи №244 від 15 червня 2012року, в потерпілого виявлено закритий перелом лівого поперечного відростка другого поперекового хребця хребетного стовпа(відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості), закриту черепно-мозкову травму в вигляді струсу головного мозку, травматичний перелом 1,2 зубів зліва на верхній щелепі, перелом кісток спинки носа без значного зміщення уламків, забійні рани в ділянці верхньої та нижньої губ середньої тяжкості(відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров»я). Згідно висновку експертизи тілесні ушкодження середнього тяжкості могли утворитись як по прямому механізму травми (від удару тупим твердим предметом із обмеженою травмуючою поверхнею, яким могли бути кулак руки, нога взутої сторонньої особи та подібні предмети, так і по непрямому механізму травми внаслідок різкого напруження(натягування) м»язів та зв»язок в поперековому відділі хребта в процесі побиття) могло виникнути незадовго до звернення за медичною допомогою в травмпункт та госпіталізацію в лікарню, а травматичний перелом 1,2 зубів зліва на верхній щелепі, перелом кісток спинки носа без значного зміщення уламків, забійні рани в ділянці верхньої та нижньої губ заподіяні від не менше двох ударів по голові тупими твердими предметами із обмеженою травмуючою поверхнею, якими могли бути кисті рук ноги взутою сторонньої особи (осіб) та подібні їм предмети, закрита черепно-мозкова травма в вигляді струсу головного мозку, заподіяна тупими твердими предметами, могла утворитись від ударів по обличчю та по волосяній частині голови тупими твердими предметами, від можливих ударів об тупі тверді предмети чи тупу тверду поверхню, тобто могла утворитись від всіх прикладань травмуючої сили в ділянку голови. Ушкодження м»яких тканин на обличчі, переломи кісток носу, травматичний перелом 1.2 зубів зліва на верхній щелепі є точками прикладання травмуючої сили, від дії якої утворився струс головного мозку. Судово-медичний експерт Драгомерецька ОСОБА_34

підтвердила та пояснила висновки проведеної нею судово-медичної експертизи. З показань судово-медичного експерта Драгомерецької -ОСОБА_34 в суді видно, що середньої тяжкості тілесне ушкодження, що було спричинено потерпілому, могло виникнути як від удару в спину тупим твердим предметом (в т.ч. взутою ногою), так і від різкого перенапруження (натягування) м»язів і зв»язок в поперековому відділі хребта, а виявлені в потерпілого легкі тілесні ушкодження на обличчі, то останні могли утворитись від дії не менше як двох ударів по голові тупими твердими предметами із обмеженою травмуючою поверхнею, якими могли бути кисті рук, ноги взутої сторонньої особи та подібні предмети. При цьому експерт зазначила, що ряд легких тілесних ушкоджень, а саме :травматичний перелом 1, 2 зубів зліва на верхній щелепі, перелом кісток спинки носа, забійні рани в ділянці верхньої та нижньої губи утворились саме від декількох ударів в область обличчя, однак не від падіння, а також згідно медичної документації на момент огляду в потерпілого не було ознак алкогольного сп»яніння.

Згідно даних висновку експертизи №44 від 30 травня 2013року, тілесні ушкодження в ОСОБА_3 в вигляді забою поперекового відділу хребта, закритого перелому лівого поперечного відростку другого поперекового хребця хребетного стовпа(відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості) цілком могло виникнути як по прямому механізму травми, а саме не менш як від однієї травмуючої дії тупого твердого предмету з обмеженою травмуючою поверхнею, з великою силою, а саме від прямого удару таким предметом в ділянку спини ОСОБА_3, в проекцію лівого поперечного відростку другого поперекового хребця, яким цілком могла бути взута в взуття нога сторонньої людини, кулак сторонньої людини, та їм подібні предмети, так і непрямому механізму травми, а саме внаслідок різкого черезмірного скорочення квадратного м»язу поперека, яке в свою чергу могло виникнути як при отриманні ударів в ділянку спини та поперека, так і різкого згинання чи розгинання тіла ОСОБА_3 в поперековому відділі, не являються характерними для їх виникнення при падінні останнього з висоти власного зросту та об ударі об тупі, тверді, в тому числі і виступаючі предмети, яким могло бути обледеніле покриття дороги. Тілесні ушкодження в ОСОБА_3 в вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку лікворно-гіпертензивного синдрому, травматичного перелому коронок 1 та 2 зубів верхньої щелепи зліва, забійної рани м»яких тканин верхньої губи та забійної рани м»яких тканин нижньої губи, закритого перелому кісток спинки носа без значного зміщення кісткових уламків (відносяться до легких тілесних ушкоджень, що потягли короткочасний розлад здоров»я) виникли сукупно не менш як від двох травмуючих дій тупого твердого предмету з обмеженою травмуючою поверхнею з достатньої силою по прямому механізму, а саме від прямих ударів таким предметом в ділянку губ та носа ОСОБА_3, яким цілком могла бути взута в взуття нога сторонньої людини, кулак сторонньої людини та їм подібні предмети, не являються характерними для їх виникнення при падінні потерпілого з висоти власного зросту та ударі об тупі, в тому числі виступаючі предмети, яким могло бути бугристе обледеніле покриття дороги, виникнення тілесних ушкоджень в потерпілого у вигляді забою поперекового відділу хребта, перелому лівого поперечного відростку другого поперекового хребця, а також інших тілесних ушкоджень, цілком ймовірне за обставин, на які вказував потерпілий. Виникнення тілесних ушкоджень в ОСОБА_3 в вигляді перелому лівого поперечного відростку другого поперекового хребця за обставин, на які вказував ОСОБА_5, коли він зловив потерпілого за верхній одяг та відкинув від себе на асфальтне покриття автомобільної дороги, вкрите втоптаним снігом, а ОСОБА_3 в свою чергу впав обличчям до землі - малоймовірне, виникнення тілесних ушкоджень в ОСОБА_3 в вигляді перелому лівого поперечного відростку другого поперекового хребця, за обставин, на які вказував ОСОБА_5 під час слідчого експерименту, що він застосував до ОСОБА_3 прийом боротьби, взявши потерпілого за праву руку та через праве плече перекинув його через себе, внаслідок чого останній впав на покриття, втоптане снігом та вкрите частинками уламків криги (льодові куски, що утворились від дії взуття та шин транспортних засобів, тобто розбиття льодової поверхні) на спину та в подальшому перевернувся на передню частину тіла обличчям до поверхні, не виключається, так як при перекиданні

ОСОБА_5 тіла ОСОБА_3 через своє праве плече, в ОСОБА_3 могло виникнути різке черезмірне скорочення квадратного м»язу поперека, яке в свою чергу могло привести до виникнення перелому поперечного відростку другого поперекового хребця, але лише за умови, що таке перекидання тіла ОСОБА_3 через плече ОСОБА_5 в дійсності мало місце.

В суді експерт ОСОБА_35 підтвердив та пояснив висновки експертизи та категорично стверджував, що виникнення ряду тілесних ушкоджень на обличчі потерпілого неможливе при падінні і виникли саме від прямих ударів в область обличчя, що спростовує твердження обвинувачених про те, що вони взагалі не наносили удари в обличчя потерпілому. (т.1 а.с. 240-246). В суді першої інстанції експерт вказав, що за тих обставин, на які вказував обвинувачений (при перекиданні через себе та падіння на спину) отримання ушкодження є ймовірним, однак такий механізм його утворення є малоймовірним, та можливе лише за умови, якщо показання обвинуваченого в частині того, що мало місце перекидання тіла потерпілого через плече обвинуваченого відповідають дійсності. З приводу тілесних ушкоджень в області обличчя потерпілого експерт однозначно підтверджував, що вони не могли утворитись від падіння, а лише були наслідком декількох ударів в область голови рукою, ногою чи подібними предметами.

Висновки експертиз узгоджуються з послідовними показаннями потерпілого ОСОБА_3, який послідовно заперечував факт перекидання його обвинуваченим ОСОБА_5 через себе, вказував, що середньої тяжкості тілесні ушкодження отримав саме від отриманих в спину ударів ногами, що також узгоджується з показаннями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_28, ОСОБА_7 про обставини спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, а також свідка ОСОБА_13, яким потерпілий повідомив про обставини отримання ним тілесних ушкоджень, та зразу ж, коли його свідки привели до свідомості, скаржився на біль в спині, він був в крові, та були вибиті передні зуби.

Обгрунтованих підстав сумніватись в висновках експертиз щодо дійсності отримання потерпілим тілесного ушкодження в вигляді перелому лівого поперекового відростку 2-го поперекового хребця, в апеляційній скарзі не наведено, факт відсутності в ході досудового розслідування оригіналів медичних документів потерпілого(які втрачені органом досудового слідства), не спростовує даних висновків експертиз.

Спростовуючи показання обвинувачених та свідків ОСОБА_19,

ОСОБА_17, ОСОБА_15, ОСОБА_20 про непричетність обвинувачених до спричинення потерпілому виявлених в того тілесних ушкоджень, суд підставно звернув увагу, що виявлені, зокрема, легкі тілесні ушкодження в області обличчя потерпілого, утворились саме від ударів, а не від падіння, що спростовує показання обвинувачених та свідків, що обвинувачені взагалі не наносили ударів потерпілому, в тому числі і в області голови, та підтверджує послідовні показання свідків ОСОБА_10, ОСОБА_28, ОСОБА_7, ОСОБА_33, потерпілого про обставини спричинення потерпілому виявлених тілесних ушкоджень. (т.1 а.с. 72-74)

Згідно даних висновку експертизи №1008 від 27 червня 2012року в свідка ОСОБА_7 дійсно виявлені ряд легких тілесних ушкоджень (зокрема травми обличчя), які не могли утворитись від падіння і давність їх утворення узгоджується з показаннями цього свідка про обставини його побиття біля кафе-бару «Світлиця» (т.1 а.с. 87-88).

Згідно даних протоколу огляду місця події від 13 жовтня 2012року з фототаблицями до нього зі схематичним зображенням місцевості(т.1 а.с. 140-143), визначено місцевість, де відбувалась подія злочину.

Даними протоколів проведення слідчих експериментів з участю свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_8, відповідно до яких останні відтворили обставини побиття потерпілого обвинуваченими, вказали на механізм спричинення йому тілесних ушкоджень, показання яких є послідовними, узгоджується з іншими доказами по справі. (т.2 а.с. 35-39,40-43).

Аналіз показань потерпілого ОСОБА_3, свідків

ОСОБА_10, ОСОБА_28, ОСОБА_8, ОСОБА_13 свідчить про їх однаковість та послідовність щодо основних обставин злочину, відповідність їх іншим об»єктивним доказам, зокрема, висновкам судово-медичних експертиз.

Показання потерпілого, свідків ОСОБА_10, ОСОБА_28, ОСОБА_13, ОСОБА_7, які суд першої інстанції поклав в основу вироку, є правдивими, спростовують твердження апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачені припиняли хуліганські дії ОСОБА_3, що вони взагалі не спричиняли жодних тілесних ушкоджень потерпілому та що ОСОБА_5 перебував в стані необхідної оборони, твердження апелянта про те, що між потерпілим та обвинуваченим ОСОБА_5 склались особисті неприязні відносини, тобто до безпосереднього конфлікту між обвинуваченим та свідком ОСОБА_8 та в подальшому й потерпілим, вже існувала стійка особиста неприязнь, спростовуються дослідженими в суді доказами, з яких видно, що потерпілий, обвинувачені не приймали жодної участі в первісному конфлікті за участю ОСОБА_16, який до появи потерпілого вже був припинений, а ті обставини, що потерпілий був виявлений фактично свідками з ознаками втрати свідомості на деякій відстані від свідка ОСОБА_7, не спростовують висновків суду щодо обставин вчиненого щодо потерпілого злочину.

Твердження обвинувачених в апеляційному суді про те, що до показань свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_18 слід ставитись критично, позаяк вони перебували в стані сильного алкогольного сп»яніння, не знайшли свого підтвердження в суді, свідки не заперечували факту вживання ними спиртних напоїв того вечора в барі, однак їх показання про обставини конфлікту з участю

ОСОБА_16 та обставини його припинення є детальними, послідовними, в цілому співпадають між собою, а відтак не викликають в колегії суддів сумнівів.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги захисника про недостовірність показань потерпілого та свідків, незначні суперечності в їх показаннях, про які вказував апелянт в апеляційній скарзі, з»ясовувались судом та були усунуті.

Твердження апелянта про непричетність обвинувачених до заподіяння потерпілому ОСОБА_3 виявлених в нього тілесних ушкоджень, за обставин, зазначених в вироку, не приймаються судом до уваги, спростовуються дослідженими по справі доказами, та ґрунтується на невірній вибірковій оцінці апелянтом показань цих свідків, суд обгрунтовано не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_22, навів належне мотивування своїх висновків, показання ж ОСОБА_24 та ОСОБА_36 теж фактично стосувались не самої події злочину, а показання ОСОБА_36 та ОСОБА_22 фактично стосувались їх стосунків і ставлення до події та її наслідків після конфлікту між цими особами.

Дослідивши наведені в вироку докази, суд першої інстанції дав їм вірну оцінку і дійшов правильного висновку про те, що з боку потерпілого не було суспільно-небезпечного посягання на життя та здоров»я обвинуваченого ОСОБА_5, про що вказував в своїй апеляційній скарзі захисник, тобто ОСОБА_5 не перебував в стані необхідної оборони, а спричинив потерпілому тілесні ушкодження під час злісного хуліганства.

Обгрунтовано суд не прийняв до уваги показання свідків

ОСОБА_19, ОСОБА_17, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_20 в суді першої інстанції, навів в вироку суду належне мотивування своїх висновків, показання яких в деталях суперечать між собою та не узгоджуються з іншими дослідженими доказами по справі.

Суд обґрунтовано критично оцінив показання свідка ОСОБА_19 про те, що потерпілому не було спричинено тілесних ушкоджень, якого ОСОБА_6 лише відштовхнув, а ОСОБА_5 перекинув через себе, після чого конфлікт припинився, а згодом біля бару «Келих» близько 00год.30хв. він бачив потерпілого з друзями без будь-яких тілесних ушкоджень. При цьому суд обгрунтовано звернув увагу, що згідно роздруківки телефонних з»єднань між ОСОБА_19 та ОСОБА_13 видно, що факт телефонного з»єднання між ними зафіксовано тієї ж ночі о 01.34год., а потерпілий та інші прибули до Городоцького РВ УМВС України в Хмельницькій області о 01.30год. та залишили відділок біля 02.30год., після чого направились до лікарні, що підтверджено даними журналу відвідувачів Городоцького РВ УМВС України в Хмельницькій області та довідкою лікарні, де зазначено час прибуття потерпілого до лікарні (т.3 а.с. 84,86-88).

Також в апеляційному суді обвинувачений ОСОБА_5 заперечив факт спілкування між ним та свідком ОСОБА_19 зразу ж коли приїхав додому, який в суді першої інстанції повідомляв, що спілкувався з обвинуваченим з приводу виклику для з»ясування стосунків до бару «Келих», та той давав вказівки.

Ті обставини, що потерпілий не зміг назвати прізвище лікаря Городоцької лікарні та чітко описати його, не дає суду підстав сумніватись в його показаннях, про що вказував в своїй апеляційній скарзі захисник, зважаючи на тривалий час, який пройшов після побиття, стан здоров»я потерпілого на момент його звернення до лікарні, та підтверджується довідкою лікарні про відвідування ним лікарні.

Твердження апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції дав невірну оцінку показанням свідків ОСОБА_19, ОСОБА_17, ОСОБА_14, ОСОБА_15,

ОСОБА_20, в частині непричетності обвинувачених

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до вчинення даних злочинів та обставин спричинення тілесних ушкоджень потерпілому колегією суддів до уваги прийняті бути не можуть. Суд першої інстанції дав вірну оцінку показанням таких свідків, навів мотиви свого рішення, з якими погоджується колегія суддів. При цьому суд першої інстанції підставно звернув увагу на ті обставини, що показання цих свідків суперечать сукупності досліджених доказів по справі. Суд першої інстанції обгрунтовано критично оцінив показання свідка ОСОБА_19, що обвинувачені не спричиняли жодних ушкоджень потерпілому біля бару, позаяк вони суперечать сукупності досліджених в суді доказів, зокрема, показанням самого ОСОБА_16, а також свідка ОСОБА_18, яка вказували, що конфлікт за участю

ОСОБА_16 відбувався досить короткий час, при цьому свідок ОСОБА_16 не вказував і в ході досудового слідства та в суді про те, щоб йому наносив удари потерпілий ОСОБА_3, зазначаючи, що того взагалі біля себе не бачив, а також заперечував факт конфлікту за його участю та ОСОБА_14, та після того як ОСОБА_14 відвів свідка на протилежну частини дороги (а не в іншу сторону, як вказував ОСОБА_19А.), він з дружиною поїхав додому, та його та ОСОБА_14 вже ніхто не бив. Такі ж показання в суді першої інстанції дала свідок ОСОБА_18, яка підтверджувала, що вона дійсно зверталась за допомогою до ОСОБА_5 з проханням припинити конфлікт з участю ОСОБА_16, після чого той крикнув всім розійтись, особисто не вчиняв ніяких фізичних дій, після чого конфлікт був припинений, вони з ОСОБА_16 та його дружиною поїхали по домівках та не були свідком ніякої іншої бійки. Такі їх показання спростовують твердження обвинувачених, а також свідка ОСОБА_19, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_17, доводи апеляційної скарги захисника про те, що саме обвинувачені припиняли хуліганські дії потерпілого ОСОБА_3 щодо ОСОБА_16 При цьому суд першої інстанції обгрунтовано звернув увагу на те, що свідок ОСОБА_14 вказував, що про те, що його разом з ОСОБА_16 бив нібито ОСОБА_10,

ОСОБА_8, та ОСОБА_3, він дізнався саме від обвинувачених.

В цей же час свідок ОСОБА_15 давав такі ж показання, однак при цьому вказував, що ОСОБА_14 били

ОСОБА_8 та ОСОБА_10, а ОСОБА_3 вже прибіг після того, коли на місце бійки вже прийшли обвинувачені та почали розбороняти бійку, та не приймав участі в побитті ОСОБА_14

Також суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що в своїх показаннях свідок ОСОБА_15 вказував, що

ОСОБА_3 впав на землю сам, оскільки начебто промахнувся, наносячи удар ОСОБА_5 і останній його через себе не перекидав, що суперечить показанням самих обвинувачених про обставини спричинення ушкоджень потерпілому, при цьому свідок деталізував, що перебував на відстані декількох метрів від них. В той час як інші свідки ОСОБА_17, ОСОБА_20 давали показання про перекидання потерпілого обвинуваченим

ОСОБА_5 тоді, що потерпілий намагався вдарити обвинуваченого ззаду, та свідки не змогли пояснити причини розбіжностей таких показань, зважаючи, що згідно їх показань вони всі перебували поряд.

Суд першої інстанції обґрунтовано критично оцінив показання свідків, позаяк їх показання суттєво відрізнялись між собою, зокрема, з приводу кількості та осіб учасників бійок, місця бійки, в деталях не узгоджуються з дослідженими в суді доказами, також суд враховував, що вказані свідки перебували в дружніх стосунках з обвинуваченими, при цьому підставно звернув увагу, що з показань цих свідків та обвинувачених видно, що жодних тілесних ушкоджень потерпілому взагалі ніхто не спричиняв, зокрема, і ушкоджень на обличчі, та не прийняв їх до уваги, позаяк такі їх твердження суперечать послідовним показанням потерпілого та свідків ОСОБА_10, ОСОБА_28, ОСОБА_33, ОСОБА_7, працівника міліції ОСОБА_23, який перебував на чергуванні в Городоцькому РВ УМВС України в Хмельницькій області та якому потерпілий повідомляв про злочин щодо нього зразу ж після його вчинення, а також висновкам судово-медичних експертиз в справі, твердження обвинувачених та захисника в апеляційній скарзі про те, що потерпілому в іншому місці хтось інший спричинив тілесні ушкодження не знайшли свого підтвердження в суді.

Зібрані та досліджені докази в їх сукупності, покладені судом в основу доведеності вини обвинувачених у вчиненні злочинів, за які їх засуджено, спростовують твердження апеляційної скарги захисника про те, що винуватцем злочину був саме потерпілий ОСОБА_3, який знаходився в стані алкогольного сп»яніння, відрізнявся віктимною поведінкою, та в групі осіб вчинив хуліганські дії, які припиняли обвинувачені.

Твердження апелянта про невірну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_5, а зібрані докази, на думку апелянта, вказують про спричинення потерпілому тілесних ушкоджень на грунті особистих неприязних стосунків, та були заподіяні в стані необхідної оборони, суперечать фактичним обставинам справи, зібрані докази по справі свідчать про наявний хуліганський мотив з боку обвинувачених, при цьому зібрані докази свідчать, що потерпілий не приймав участі в конфлікті з участю ОСОБА_16, який на момент побиття ОСОБА_7 був вже припинений, ОСОБА_16 з дружиною,

ОСОБА_18 та їх гості вже залишили місце події, що спростовує твердження апелянта про можливу кваліфікацію дій обвинувачених як злочини проти особи, що вчинені на грунті особистих неприязних стосунків.

Всі зазначені апелянтом свідки захисту взагалі заперечили нанесення потерпілому ударів та наявність в потерпілого тілесних ушкоджень після закінчення інциденту.

З показань обвинувачених та свідків ОСОБА_19,

ОСОБА_17, ОСОБА_14, ОСОБА_15,

ОСОБА_20 видно, що кожен з них, посвоєму відтворюючи деталі вчинених обвинуваченими злочинів, за які їх засуджено, наводив такі дані щодо їх участі, якими, по суті, доповнював інших і в такий спосіб викривав обвинувачених у вчиненні злочину.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи захисника в апеляційному суді про те, що потерпілий не викликав з місця події працівників міліції, не наполягав на огляді місця події працівниками міліції того ж дня, що на думку апелянта, вказує на недостовірність його показань, та показань свідків обвинувачення, та вказує на відсутність в діях обвинувачених складу злочинів, за які їх засуджено, як такі, що суперечать закону та обставинам справи. Як видно з протоколу усної заяви потерпілого про вчинений щодо нього злочин конкретними особами потерпілий повідомив зразу ж після побиття, особисто звернувся до органу внутрішніх справ, при цьому закон не вимагає обов»язку потерпілого залишатись на місці події до приїзду слідчо-оперативної групи, ті обставини, що свідок ОСОБА_13 на той час був курсантом навчального закладу Міністерства внутрішніх справ, не вказує про недостовірність його показань та показань потерпілого та свідків не спростовують висновків суду. Доводи, що працівниками міліції огляд місця події фактично був проведений за сплином значного часу -13 жовтня 2012року(т.1 а.с. 140-143), а потерпілий не наполягав на його проведенні зразу ж після злочину, не залишився на місці події, не спростовують висновків суду першої інстанції, не може бути поставлено в обов»язок потерпілому вимагати оглянути місце події, а також вимагати приїзду слідчо-оперативної групи, позаяк такий обов»язок покладається на органи досудового розслідування.

Твердження апелянтів про упередженість обвинувачення в суді свого підтвердження не знайшло.

Твердження захисника про те, що апеляційний суд Хмельницької області зобов»язаний ревізувати ухвали слідчого судді Городоцького районного суду Хмельницької області від 20 червня 2013року та від 24 червня 2013року про обрання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 запобіжного заходу в виді домашнього арешту з покладенням певних обов»язків (які в передбаченому чинним КПК України строк та порядку не були оскаржені), не ґрунтується на законі, позаяк відповідно до ст. 404 КПК України апеляційний суд переглядає судові рішення в межах поданих апеляційних скарг, а предметом апеляційного оскарження є вирок суду та ухвалу суду від 17 жовтня 2013року про відмову в роз»ясненні судових рішень.

Твердження захисника про упередженість суду, як підстави для скасування вироку суду, не може бути прийнято до уваги. Як видно з апеляційної скарги, однією з підстав вважати не безстороннім суд, апелянт вказував про неналежний розгляд судом заяв обвинувачених щодо зміни обраних їм запобіжних заходів в ході судового розгляду, вирішення питання про продовження терміну дії раніше обраних обвинуваченим запобіжних заходів, а також необґрунтоване залишення без задоволення заяви про відвід прокурора. Однак з такими твердженнями апелянта погодитись не можна.

Під час підготовчого судового засідання суд обґрунтовано продовжив запобіжні заходи в виді домашнього арешту обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які були обрані їм згідно ухвал слідчого судді Городоцького районного суду Хмельницької області від 20 та 24 червня 2013року відповідно. При цьому суд обґрунтовано врахував положення ч.3 ст. 315 КПК України згідно з якою під час підготовчого судового провадження суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

За таких обставин, зважаючи на відсутність відповідних клопотань щодо зміни чи скасування раніше обраного обвинуваченим запобіжного заходу в виді домашнього арешту, під час підготовчого судового засідання суд прийшов до висновку про необхідність продовження цього запобіжного заходу, обраного щодо обох обвинувачених, з підстав, передбачених ч.3 ст. 315 КПК України.

При цьому слід зазначити, що суд не скасовував заборону обвинуваченим цілодобово залишати визначене їм місце проживання згідно ухвал слідчого судді. Твердження апелянта про те, що в ухвалі суду не йшлось про це конкретно, а обов»язок залишати визначене місцепроживання не визначений ухвалою суду від 15 серпня 2013року, а відтак в обвинувачених в силу ч.6 ст. 194 КПК України не виникало такого обов»язку, не можуть бути прийнятим до уваги, позаяк як видно з ухвали суду від 15 серпня 2013року судом не скасовувалась, зокрема, заборона обвинуваченим залишати місце проживання цілодобово. Також слід зазначити, що в силу ч.6 ст. 194 КПК України ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обов»язки скасовуються лише в разі закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на підозрюваного, обвинуваченого були покладені відповідні обов»язки. При цьому колегія суддів враховує, що в силу ч.1,2 ст. 331 КПК України, ч.1 ст. 200, ч.1 ст. 201 КПК України, як прокурор, так і обвинувачені, їх захисник не були позбавлені права звертатись до суду з клопотаннями, зокрема, про скасування, зміну додаткових обов»язків чи способу їх виконання.

Ті обставини, що положення ч.3 ст. ст. 331 КПК України зобов»язують суд незалежно від наявності клопотань розглядати питання лише доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, а за клопотанням сторони обвинувачення або захисту суд має право своєю ухвалою лише змінити, скасувати чи обрати (а не продовжувати, на що слушно вказує захисник ) інший запобіжний захід щодо обвинуваченого, не дають колегії суддів підстав вважати, що відносно обвинувачених заборона залишати визначене судом місцепроживання припинило свою дію, позаяк обраний запобіжний захід судом в передбаченому ч.3 ст. 315, ч.1 ст. 331 КПК України порядку не скасовувався та не змінювався, підтвердженням чого є ухвали суду від 30 серпня 2013 року про залишення без задоволення клопотань обвинувачених про зміну запобіжних заходів (т.3 а.с. 153,155), при цьому, розглядаючи такі клопотання, суд прийшов до висновку, що обставини, які послужили підставами для обрання та продовження саме такого запобіжного заходу, як домашній арешт, з покладенням відповідних обов»язків, продовжували існувати і на момент розгляду відповідних клопотань обвинувачених про зміну запобіжних заходів.

Твердження апеляційної скарги про наявність підстав для скасування ухвали суду від 17 жовтня 2013року про залишення без задоволення заяв захисника щодо роз»яснення судових рішень, в апеляційному суді свого підтвердження не знайшло.

Твердження апелянта про те, що суд проявив упередженість, не задоволивши заяву обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відвід прокурора Туранської А.В., не може бути прийнято до уваги. Судом з дотриманням передбаченої чинним КПК України процедури вирішення таких питань розглянуто заяву обвинувачених про відвід прокурора, та суд дійшов обґрунтованого висновку, що суть поданої заяви про відвід прокурору зводилась до незгоди з позицією прокурора в судовому процесі, а заявниками не наведено підстав, передбачених ст. 77 КПК України, які б могли слугувати підставами для відводу в прокурору.

Твердження апелянта про те, що суд впродовж всього судового провадження діяв упереджено, свою діяльність спрямовував виключно на задоволення безпідставних висновків та клопотань сторони обвинувачення, та протидіяв стороні захисту для здійснення своїх процесуальних прав спростовуються даними фіксації судового засідання технічними засобами, кримінального провадження, з яких видно, що суд, зберігаючи об»єктивність та неупередженість, створював необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов»язків. За таких обставин підстав вважати, що головуючий виявив упередженість під час розгляду справи, порушуючи принцип змагальності сторін, не знайшли свого підтвердження.

Слушними є твердження апеляційної скарги захисника про недопустимість обгрунтування доведеності вини обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 показаннями свідка ОСОБА_27 Як видно з запису фіксування судового засідання технічним засобами під час попереднього судового засідання прокурором не заявлялось клопотання про виклик та допит цього свідка, згодом в судовому засіданні 3 жовтня 2013року суд задовольнив клопотання прокурора про оголошення показань цього свідка під час досудового слідства. Суд першої інстанції, не викликаючи свідка ОСОБА_27 до суду, в порушення вимог ч.4 ст. 95 КПК України, обґрунтував свої висновки її показаннями, безпосередньо не допитуючи її. При цьому апеляційний суд позбавлений можливості допиту цього свідка в апеляційному суді, зважаючи на відсутність клопотань учасників процесу про повторне дослідження такого доказу в суді апеляційної інстанції, відтак з вироку суду слід виключити посилання на показання свідка ОСОБА_27, як на доказ доведеності вини обвинувачених ОСОБА_5, ОСОБА_6, що в цілому не впливає на висновки суду першої інстанції про доведеність вини

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, за які вони засуджені.

Твердження захисника в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції виявляв упередженість під час допиту обвинувачених, потерпілого, свідків, не знайшли свого підтвердження в суді, позаяк відповідно до приписів ст.ст.351, 352,353 КПК України головуючий, зокрема, впродовж всього допиту обвинуваченого вправі ставити йому запитання для уточнення і доповнення його відповідей, вправі жадати від обвинуваченого конкретної відповіді, а також суд зобов»язаний контролювати хід допиту потерпілого, свідків, щоб уникнути зайвого витрачання часу, захистити свідків від образи або не допустити порушення правил допиту, суд також вправі зняти запитання питання, що не стосується суті кримінального провадження, вправі також вимагати конкретної відповіді, якщо особа висловлюється нечітко, або з її слів неможливо дійти висновку, чи визнає вона обставини чи заперечує проти них. За таких обставин твердження апеляційної скарги захисника про порушення судом передбаченого законом порядку та послідовності допиту потерпілого та свідків, зайве втручання в процедуру допиту стороною, та визнання в зв»язку з цим недостовірними показань потерпілого, свідків, які покладені в основу доведеності вини обвинувачених, та необхідність повторного дослідження доказів в справі, не можуть бути прийнятими до уваги, суперечать матеріалам провадження. Доводи апеляційної скарги, дані фіксування судового засідання технічними засобами не дають колегії суддів підстав вважати, що головуючий в ході допиту не був безстороннім.

Твердження апелянта про те, що оцінка досліджених доказів в справі судом була зведена виключно до власного розсуду не приймається до уваги, позаяк суд в вироку навів належне мотивування своїх висновків, при наявності суперечливих доказів, що мали значення по справі, в судовому рішенні зазначив, чому взяв до уваги одні докази та відкинув інші, доводів на спростування таких висновків суду апеляційна скарга не містить.

Твердження захисника про те, що пояснення учасників процесу під час досудового слідства мають відповідно до п.8 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, ст.ст. 65,97 КПК України силу допустимих доказів, не ґрунтуються на законі, позаяк в силу п.8 розділу ІХ «Перехідні положення» допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається в порядку, що діяв до набрання ним чинності, в той час як пояснення і не були доказами в розумінні ст.. 65 КПК України(1960року).

Твердження апеляційної скарги захисника, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 296 КК України, внесені лише 12 червня 2013року, та того ж дня внесені зміни про перекваліфікацію на ч.3 ст. 296 КК України, в зв»язку з чим, на думку апелянта, досудове розслідування проводилось безпідставно, суперечить положенням ч.1

ст. 314 КПК України, згідно якої відомості про кримінальне правопорушення можуть бути внесені також в разі самостійного виявлення слідчим чи прокурором з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, які були виявлені в ході досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, а твердження апелянта, що в провадженні відсутні дані, які свідчили про відсутність волі потерпілого про притягнення обвинувачених до відповідальності, суперечить матеріалам кримінального провадження та послідовній позиції з цього приводу потерпілого, відтак твердження апелянта, що з 7 грудня 2012року досудове розслідування проводилось безпідставно, суперечить даним кримінального провадження.

При призначенні покарання суд дотримався вимог ст. 65 КК України. Призначаючи покарання суд врахував відсутність обтяжуючих та пом»якшуючих покарання обставин ОСОБА_5 та

ОСОБА_6; що вони не перебувають на обліку в лікарів -психіатра та нарколога, ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності, ОСОБА_5 є несудимим в силу ст. 89 КК України, обидва позитивно характеризувались за місцем проживання, кожен має на утриманні малолітню дитину, та їх поведінку після вчинення злочинів, враховуючи тяжкість вчинених ними злочинів, суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про необхідність призначення їм покарання за ч.3 ст. 296 КК України в виді позбавлення волі в межах санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, та ОСОБА_5 в виді обмеження волі - в межах санкції ч.1 ст. 122 КК України. При цьому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням та навів в вироку причини, з яких дійшов висновку про неможливість виправлення та перевиховання ОСОБА_5 без відбування покарання з випробуванням, а відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_5 покарання в виді позбавлення волі за сукупністю злочинів, з дотриманням положень ст. 70 КК України, буде необхідним та достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових злочинів.

Вирішуючи цивільний позов, суд першої інстанції навів мотивування своїх висновків, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував обсяг моральних страждань потерпілого, тривалість лікування від отриманих тілесних ушкоджень, визначив розмір стягнення моральної шкоди на користь потерпілого відтак твердження апеляційної скарги захисника про наявність підстав для відмови в цивільному позові, відсутні.

Що ж стосується доводів прокурора про необхідність зміни обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу з домашнього арешту на тримання під вартою, то колегія суддів не погоджується з такими доводами прокурора з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 201 КПК України прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутись в порядку, передбаченому статтею 184 цього Кодексу України, до слідчого судді, суду про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування, зміну або покладення додаткових обов»язків, передбачених частиною п»ятою статті 194 Кодексу, чи про зміну способу їх виконання.

У клопотання про зміну запобіжного заходу обов»язково зазначаються обставини, які :

1) виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу;

2) існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які слідчий, прокурор на той час не знав і не міг знати.

Фактично обставини, на які посилається прокурор, існували і під час розгляду справи в суді першої інстанції, також і під час продовження судом першої інстанції запобіжного заходу в виді домашнього арешту за клопотанням прокурора, були відомі стороні обвинувачення, з приводу чого прокурором суду першої інстанції подавались відповідні докази, клопотання прокурора не містить достатнього обґрунтування обставин, які б виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, та про які прокурор не знав і не міг знати на момент продовження строку запобіжного заходу в виді домашнього арешту.

За таких обставин висновки суду про залишення без зміни раніше обраного ОСОБА_5 запобіжного заходу в виді домашнього арешту є обгрунтованим, підстав для задоволення клопотання прокурора про зміну раніше обраного ОСОБА_5 запобіжного заходу в виді домашнього арешту на тримання під вартою, в колегії суддів відсутні.

Інших підстав для зміни чи скасування вироку в межах поданих апеляцій, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404,407 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Городоцького районного суду Хмельницької області від 4 жовтня 2013року задовольнити частково.

Вирок Городоцького районного суду Хмельницької області від 4 жовтня 2013року щодо ОСОБА_5, ОСОБА_6 змінити. Виключити з вироку суду посилання, як на доказ вини обвинувачених, на показання свідка ОСОБА_27

В решті вирок суду залишити без зміни.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 на ухвалу Городоцького районного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2013року залишити без задоволення, а ухвалу Городоцького районного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2013року про залишення заяви захисника ОСОБА_4 про роз»яснення судових рішень без задоволення - залишити без зміни.

Клопотання прокурора про зміну ОСОБА_5 запобіжного заходу залишити без задоволення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ протягом трьох місяців з дня проголошення рішення судом апеляційної інстанції.

Судді (підписи)

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду

Хмельницької області ОСОБА_37