Провадження № 1-кс/592/7357/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 жовтня 2018 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі

слідчого судді - ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

перевіривши матеріали клопотання слідчого Сумського ВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Сумської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на тимчасово вилучене майно по матеріалам кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003475 від 17.10.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 272 КК України,

встановив:

19.10.2018 слідчий СВ Сумського ВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_3 за погодженням з прокурором Сумської місцевої прокуратури ОСОБА_4 , звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно. Вимоги мотивує тим, що згідно повідомлення на лінію «102» за № 74931 від 17.10.2018, за адресою: м. Суми, вул. Чернігівська, 7, де розташована АГЗП № 5 (автомобільний газозаправний пункт) ТОВ «Міксоіл» (Пропан Бутан) відсутні дозвільні документи. 17.10.2018 за даним фактом слідчим відділенням Сумського ВП ГУНП в Сумській області, внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003475, за попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 1 ст. 272 КК України. 17.10.2018 в період часу з 17 год. 43 хв. по 18 год. 40 хв. в ході огляду місця події в м. Суми, вул. Чернігівська, 7, де розташована АГЗП № 5 ТОВ «Міксоіл» (Пропан Бутан) в присутності 2 понятих було вилучено та опечатано: газову колонку (без розпізнавальних знаків) з одним пістолетом. 18.10.2018 до Ковпаківського районного суду м. Суми було направлено клопотання про узаконення обшуку за адресою: м. Суми, вул. чернігівська, 7, де розташована АГЗП № 5 ТОВ «Мікс оіл» (Пропан Бутан).

Зазначає, що матеріалами кримінального провадження встановлено, що АГЗП № 5 ТОВ «Мікс Оіл» (Пропан Бутан) за адресою: м. Суми вул. Чернігівська, 7, власником якої є ОСОБА_5 .

Вилучені речі є предметом кримінального правопорушення, пов`язані із незаконною підприємницькою діяльністю. Вищевказане майно є речовим доказом у даному кримінальному провадженні, що є підставою для його арешту.

Просить накласти арешт на газову колонку (без розпізнавальних знаків) з одним пістолетом.

Слідчий суддя зазначає, що статтею 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження визначено арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів, 2) спеціальної конфіскації, 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у Кримінальному процесуальному кодексі України.

Відповідно до ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач. У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності ;арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Так, у порушення зазначених вимог закону, у клопотанні не зазначено та до нього не додані документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження конкретною особою цим майном.

Крім того, стаття 98 КПК України передбачає, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 2ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, можливість спеціальної конфіскації майна; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Статтею 1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиної 1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Вирішуючи дане питання суд також враховує практику ЄСПЛ висловлену у своєму Рішенні від 23.01.2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) де Суд зазначив наступне:

п.166. Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

п.167. Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

п.168. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

п.175. Суд зазначає про відсутність в матеріалах справи докладних відомостей та документів, в яких наводилися б підстави для зазначеного вилучення та його необхідність.

Таким чином слідчий суддя вважає, що захист за статтею 1 Першого протоколу поширюється на вилучене майно під час огляду 17.10.2018.

У відповідності з вимогами ст.172 КПК про розгляд клопотання про арешт майна також повинен повідомлятись власник або володілець цього майна, оскільки право власності або володіння цієї особи захищене як національним законодавством України, так і наведеними вище нормами міжнародного права.

У даному випадку з клопотання слідчого не зрозуміло хто є власником вилучених речей - ТОВ «Мікс Оіл» або фізична особа ОСОБА_5 і не наданням з цього приводу жодних доказів чи фактів, позбавляє можливості повідомити цю особу про розгляд даного клопотання і згідно вищенаведеної практики ЄСПЛ може бути розцінене як «свавілля» з боку державних органів.

Відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Подане клопотання не відповідає вимогам ст. 171 КПК України.

Отже, відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України дане клопотання про арешт майна підлягає поверненню прокурору, з встановленням строку сімдесят дві години для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 170 - 172 КПК України, слідчий суддя,

постановив:

Клопотання слідчого Сумського ВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_3 , погоджене з прокурором Сумської місцевої прокуратури ОСОБА_4 про накладення арешту на тимчасово вилучене майно по матеріалам кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003475 від 17.10.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 272 КК України повернути прокурору Сумської місцевої прокуратури ОСОБА_4 для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

Встановити строк в сімдесят дві години для усунення недоліків.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1