Дата документу 30.10.2018 Справа№ 310/8964/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/8964/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/216/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 жовтня 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянськ Запорізької області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 20 липня 2002 року Бердянським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК України; 22 липня 2003 року справу повернуто прокурору на підставі ст.281 КПК України;

- 09 березня 2005 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст.190, 75, 76 КК України до 1 року позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням на 2 роки;

- 17 листопада 2005 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст.190, 71 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі, звільнений 21 вересня 2007 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 3 місяці 2 дні;

- 16 грудня 2010 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч.3 ст.191, ч.2 ст.69, ч.2 ст.190, ч.1 ст.70 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений 20 вересня 2013 року по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції,

ВСТАНОВИЛА:
прокурор Бердянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 січня 2018 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, та на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням на 1 рік.

Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 до набрання вироком чинності залишено без змін - у виді домашнього арешту.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати пов`язані із залученням експертів в сумі 2077,62 гривень, на користь потерпілого ОСОБА_10 моральну шкоду - в сумі 25000 гривень, та витрати на правову допомогу - 2000 гривень.

Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі прокурор просить вищевказаний вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що судом при ухваленні вироку неправильно прийняте рішення про призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України, оскільки останній вчинив тяжке кримінальне правопорушення, дані про особу обвинуваченого свідчать про його небажання стати на шлях виправлення. Судом не наведено обставини, за яких він дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. Натомість, ОСОБА_6 має високий рівень суспільної небезпеки, немає постійного місця роботи, офіційно не працевлаштований, не одружений, раніше судимий за вчинення умисних злочинів, знову скоїв тяжке умисне кримінальне правопорушення. Позовні вимоги потерпілого ОСОБА_10 обвинуваченим ОСОБА_6 визнано в повному обсязі лише під час судових дебатів, - після висловлення прокурором думки щодо необхідності призначення йому реальної міри покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Згідно з вироком суду, 31 жовтня 2017 року приблизно о 08-00 годині, знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 , з метою таємного викрадення чужого майна, шляхом проникнення до житла, діючи умисно, з корисливих мотивів, виставивши раму вікна, через віконний отвір проник до приміщення зазначеного будинку, звідки таємно повторно викрав 2 акустичні комп`ютерні колонки «microlab solo 6», вартість яких згідно з висновком експерта №10-1730 від 11 грудня 2017 року становить 1883 гривні 33 копійки, та манікюрний набір «KDS manikyri 04-7104», вартість яких становить 173 гривень 20 копійок, що належить ОСОБА_10 , чим завдав майнову шкоду на загальну суму 2056 гривень 53 копійки. Після чого з викраденим майном покинув місце скоєння злочину, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та вважали оскаржуваний вирок суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Діюче кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати ним відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався при розгляді даного провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені вищевказаного правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини справи і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.3 ст.185 КК України.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється.

Разом з цим, колегія суддів приходить до переконання, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України та положення п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, згідно з якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, вирішуючи питання про вид та розмір покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_6 , суд врахував те, що останній вчинив кримінальне правопорушення, яке законом віднесено до тяжких злочинів, раніше він неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, не працює, не одружений, свою вину у вчиненому визнав в повному обсязі, щиро розкаявся. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав активне сприяння розкриттю злочину та щире каяття обвинуваченого. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням фактичних обставин провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення.

Однак, звільняючи ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК України, суд не навів підстав для такого звільнення, та не в повній мірі врахував те, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, у тому числі і за вчинення злочинів проти власності, судимості не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого і про те, що він не бажає ставати на шлях виправлення, а призначені йому раніше покарання не досягли такої мети кримінального судочинства, як виправлення особи, за місцем проживання обвинувачений характеризується задовільно, ніде не працює, не має постійного джерела доходу.

Свої висновки про можливість виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства суд взагалі не вмотивував у вироку.

За таких обставин, на думку колегії суддів, застосування судом першої інстанції положень ст.75 КК України і звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від призначеного покарання є безпідставним.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

З врахуванням викладеного, оскаржуваний вирок суду в частині призначеного покарання не може бути визнаний законним та обґрунтованим та на підставі ст.ст.407,409,413,420 КПК України в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового вироку.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, колегія суддів враховує, що останній раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів проти власності, в т.ч. тяжких, судимості не зняті та не погашені в установленому законом порядку, проте провину свою у вчиненні злочину визнав, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував матеріальну шкоду потерпілому в розмірі 2000 гривень, що є обставинами, які пом`якшують покарання, та вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції вказаної статті, але на мінімальний строк, з реальним відбуванням вказаного покарання.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення останнім нових кримінальних правопорушень, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

Достатніх підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від призначеного покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК України, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів

ЗАСУДИЛА:
апеляційну скаргу прокурора Бердянської місцевої прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 22 січня 2018 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.3 ст.185 КК України, в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4