Справа № 645/1257/18
Провадження № 1-кс/645/1448/18
УХ В А Л А

Іменем України

14 серпня 2018 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
представника заявника, адвоката ОСОБА_3 ,
прокурора ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні у залі суду в м. Харкові клопотання заявника ОСОБА_5 про скасування арешту майна накладений ухвалою слідчого судді Фрунзенського районного суду м.Харкова від 04.05.2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000023 від 14 березня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України,
в с т а н о в и в:
13.08.2018 року до Фрунзенського районного суду м. Харкова надійшло клопотання ОСОБА_5 про скасування арешту майна, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000023 від 14 березня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, в якому просить скасувати арешт на нерухоме майно, а саме квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування клопотання заявник ОСОБА_5 посилається на те, що ухвалою слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.05.2018 року задоволено клопотання прокурора Немишлянського відділу Харківської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_4 та накладено арешт на вищевказане майно. Також зазначає, що вказану квартиру заявнику ОСОБА_5 заповідав ОСОБА_6 , проте накладення арешту перешкоджає заявникові реалізувати право на спадкування, зокрема, оформити право власності на вказане нерухоме майно. Клопотання прокурора було розглянуто без його участі як власника майна, без врахування наявності оформленого та неоспореного в даний час у законному порядку заповіту, а також факту сплину часу на прийняття спадщини та відсутності будь-яких інших осіб, що можуть претендувати на вищевказане майно. Незважаючи на те, що досудове розслідування в кримінальному провадженні триває, жодній особі про підозру у вчиненні злочину не оголошено, версія органу досудового розслідування про те, що невстановлені особи намагаються заволодіти квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом шахрайства, яка на праві власності повинна перейти до територіальної громади м. Харкова, не підтвердилась, інформація про те, що у майна є законний власник взагалі не врахована ані органом досудового розслідування, ані судом, який постановив ухвалу про накладення арешту на відповідне майно. Вважає, що в кримінальному провадженні відсутні дані, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння ОСОБА_5 належним йому майном, підстави для подальшого застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна за наведених обставин відсутні.Крім того, на даній стадії кримінального провадження відсутні підстави для накладення арешту на вказане майно, визначені статтею 170 КПК України, а також не доведено наявність ризиків, визначених вказаною нормою закону, для подальшого продовження даного заходу забезпечення кримінального провадження. Оскільки клопотання прокурора позбавлене фактичного мотивування та правового обґрунтування, а сам по собі арешт майна не тільки значно порушує майнові права власника, а й наносить великі матеріальні збитки, з огляду на неможливість в повному обсязі та в спосіб, визначений чинним законодавством, володіти, користуватися та розпоряджатися належним на праві власності майном, ОСОБА_5 просить слідчого суддю скасувати арешт на квартиру, накладений ухвалою від 04.05.2018 р.
В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_3 , який діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 15.06.2018 року підтримав заявлене клопотання про скасування арешту на квартиру та просив його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_4 проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на те, що здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000023 від 14 березня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Зазначив, що по даному кримінальному провадженню необхідно провести ряд слідчих дій, а саме допитати ОСОБА_7 , на якого ОСОБА_6 надавав доручення з правом розпорядження квартирою. Крім того, прокурор у судовому засіданні зазначив, що ним були допитаний лікар-хірург КЗОЗ ХМБЛ № 18 ОСОБА_8 , який проводив лікування ОСОБА_6 , та лікар зазначив, що 01.11.2017 року ОСОБА_6 був у повному обсязі продуктивний контакту та розумів значення своїх дій, та під дією лікарських препаратів, які знижають увагу не перебуває, тому на цей час відсутня потреба у призначенні посмертної судово-психіатрічної експертизи. Також, прокурором зазначено, що ним було вилучена медична документація ОСОБА_6 , згідно якої пояснення лікаря щодо перебування ОСОБА_6 у повній свідомості та можливість останнім керувати своїми діями станом на час складання заповіту. Також зазначив, що обставини, які були підставою для накладення арешту на квартиру не відпали, що свідчить про передчасність вимог про скасування арешту, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні клопотання.
Слідчий суддя, розглянувши клопотання, вислухавши пояснення представника заявника та слідчого, дослідивши надані докази, матеріали справи № 645/1257/18, провадження № 1- кс/615/1448/18 за клопотанням про арешт майна, встановив, що Немишлянським відділом поліції ГУ НП в Харківській області проводиться досудове слідство у кримінальному провадженні за № 0000023 від 14 березня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України за фактом спроби заволодіння квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом шахрайства.
Ухвалою слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.05.2018 року (справа № 645/1257/18; провадження № 1-кс/645/586/18) накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 кові, власником даної квартири є ОСОБА_9 ,яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За життя ОСОБА_6 було пред`явлено підозру у кримінальному провадженні №0003846 від 18.12.2016 р. у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.309, ч.1 ст.317 КК України.
Також судом встановлено, що 01.11.2017 р., ОСОБА_6 склав заповіт, яким усе належне йому майно заповів ОСОБА_5 .
У зв`язку зі смертю ОСОБА_6 кримінальне провадження № 0003846 від 18.12.2016 р. за ознаками ч.1 ст.309, ч.1 ст.317 КК України закрито за п.5 ч.1 ст.284 КПК України.
Відповідно до мотивувальної частини ухвали слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.05.2018 року про арешт майна (справа № 645/1257/18; провадження № 1-кс/645/586/18), в якості обґрунтування необхідності накладення арешту на вищезазначене майно прокурор в судовому засіданні зазначив, що квартира є предметом злочину, а незастосування тимчасового позбавлення можливості відчувати це майно може призвести до негативних наслідків (зміна власника нерухомого майна), які можуть перешкодити встановленню істини по справі.
У відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження-судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
ОСОБА_5 не був присутнім при розгляді питання про арешт майна. Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про наявність у ОСОБА_5 права на звернення до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.
Згідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та /або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1)збереження речових доказів; 2)спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати: 1)правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт накладався у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт накладається у випадках, передбачених п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу);4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 5) розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Водночас, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", п. п. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).
У відповідності до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17.07.97 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Згідно копії заповіту від 01.11.2017 року, посвідченого ПН ХМНО ОСОБА_10 , зареєстровано в реєстрі за №1640 ОСОБА_6 все належне йому майно заповідав ОСОБА_5 .
Судом вивчалась спадкова справа з 12 ХДНК, яка була заведена після смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_6 . Згідно відповіді завідувача 12 ХДНК після смерті ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , була заведена 28 липня 2003 року 12 ХДНК на підставі заяви про прийняття спадщини сина спадкодавці, ОСОБА_6 , 1973 року народження, спадкова справа. Інші заяви про прийняття або про відмову від спадщини по вказаній справі не надходили, свідоцтва про право на спадщину не видавались.
Також, у судовому засіданні вивчались спадкова справа після померлого ОСОБА_6 , яка була витребувана прокурором від приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_10 , згідно якої після померлого ОСОБА_6 з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_5 та відкрита спадкова справа.
Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак вони мають бути об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Під час судового розгляду встановлено, що незважаючи на те, що досудове розслідування в кримінальному провадженні триває протягом тривалого часу, відомості про причетність до злочину конкретних осіб не внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, стосовно них не здійснюється досудове розслідування, підозр у вчиненні злочину не повідомлено, не надано доказів щодо пред`явлення цивільного позову, версія органу досудового розслідування про те, що майно, зазначене в ухвалі про арешт майна, є предметом, доказом злочину, засобом та знаряддям його вчинення, належним чином не досліджена та не підтверджена допустимими в розумінні ст. 86 КПК України доказами.
Викладені обставини свідчать, що ризики, що стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, а саме арешту майна відсутні, що обґрунтовано матеріалами доданими до клопотання та представником заявника у судовому засіданні, тоді як прокурором не наведено додаткових доводів в обґрунтування наявних ризиків, як підстави для подальшого втрачання у права особи, в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Слідчий суддя також приймає до уваги та враховує ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, тоді як орган досудового розслідування не представив слідчому судді належних доказів для безспірного висновку щодо необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що віднесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у правомірне володіння ОСОБА_5 належним йому майном на підставі зазначених обставин. У зв`язку з чим вважає доцільним скасувати арешт майна, не вбачаючи підстав для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.
Керуючись ст.ст. 7, 16, 28, 170, 173, 174 КПК України, слідчий суддя, -
п о с т а н о в и в:
Клопотання задовольнити.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.05.2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000023 від 14 березня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, на квартиру АДРЕСА_2 .
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1