У Х В А Л А
23.06.2018 Справа №598/1958/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , основних присяжних ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 , законного представника обвинуваченого ОСОБА_11 , захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , представники служб у справах неповнолітніх дітей ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , представника органу ювенальної поліції ОСОБА_17 , в присутності запасних присяжних ОСОБА_18 , ОСОБА_19 під час підготовчого судового засідання у кримінальному провадженні №0000203, на підставі обвинувального акта стосовно ОСОБА_10 про обвинувачення за п.10 ч.2 ст.115, ч.3 ст.153 КК України, -

встановив:
Прокурор заявила письмове клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 , посилаючись на те, що в період з 01.40 год. до 02.20 год. 26 червня 2017 року, перебуваючи в смт.Вишнівець на вул.Незалежності Збаразького району Тернопільської області навпроти житлового будинку №16 він, маючи умисел на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у виді смерті потерпілої і бажаючи їх настання, тримаючи в руках ніж завдав три удари ножем в область лівої бічної частини грудей, чим спричинив неповнолітній потерпілій ОСОБА_20 проникаючі ножові поранення, а саме: проникаючу у ліву плевральну порожнину рану верхньо-зовнішнього квадранту лівої молочної залози, проникаючу у плевральну порожнину рану лівої бокової поверхні середньої третини грудей, по задній пахвовій лінії та наскрізне поранення м`яких тканин лівого плеча в середній третині з ранами на зовнішній і задній поверхнях. У подальшому, використовуючи безпорадний стан потерпілої ОСОБА_10 , зірвавши з потерпілої нижню білизну, за допомогою пальця руки проник до її анального отвору, спричинивши потерпілій крововилив, тріщини та півмісяцеві садна по їх кінцях на шкірі та слизовій оболонці в ділянці сфінктера прямої кишки. Проникаючі у плевральну порожнину поранення з ушкодженнями серця та легень, стосовно живих осіб, згідно з п.п.2.1.2 і 2.1.3 Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України, від 17.01.1995, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, належать до тяжких тілесних ушкоджень. Смерть ОСОБА_21 настала від проникаючих поранень лівої половини грудей, з наскрізними ушкодженнями серця та легені, що супроводжувались зовнішньою і внутрішньою кровотечею та обумовили масивну крововтрату, котра і послужила безпосередньою причиною смерті потерпілої. Між спричиненням потерпілій проникаючих поранень грудей і настанням її смерті існує прямий причиновонаслідковий зв`язок. Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_10 вчинив злочин, передбачений п.10 ч.2 ст.115 КК України умисне вбивство, поєднане із насильницьким задоволенням статевої пристрасті неприроднім способом. Крім того, ОСОБА_10 в період з 01.40 год. до 02.20 год. 26 червня 2017 року перебуваючи на АДРЕСА_1 , маючи умисел на задоволення статевої пристрасті, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою подолання можливого фізичного опору зі сторони неповнолітньої потерпілої ОСОБА_20 застосував до останньої фізичне насильство, а саме: завдав три удари ножем, який тримав у руці, в область лівої бічної частини грудей, чим спричинив потерпілій проникаючі ножові поранення грудей з ушкодженнями серця та легень. В подальшому, використовуючи безпорадний стан потерпілої ОСОБА_10 , зірвавши з потерпілої нижню білизну, за допомогою пальця руки проник до її анального отвору. Згідно висновку експерта у потерпілої виявлено ушкодження в ділянці задньопрохідного отвору. Від отриманих ножових поранень потерпіла ОСОБА_20 померла на місці події. Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_10 вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.153 КК України насильницьке задоволення статевої пристрасті неприроднім способом із застосуванням фізичного насильства, з використанням безпорадного стану потерпілої особи, вчинене щодо неповнолітньої, що спричинило особливо тяжкі наслідки. Наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_10 підтверджується зібраними доказами, перелік яких наведено у Реєстрі матеріалів досудового розслідування. Найбільш вагомими з них є протокол огляду місця події; протокол проведення слідчого експерименту; протокол добровільної видачі одягу в якому в день вбивства був одягнутий обвинувачений ОСОБА_10 ; висновками експертів №474 від 07.07.2017р.; №485 від 07.07.2017р.; №10/59 від 01.09.2017р.; №484, №10/868 від 17.10.2017р.

У клопотанні прокурор вказала, що метою застосування запобіжного заходу до ОСОБА_10 є забезпечення виконання ним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілу, свідків, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення. Оскільки, ОСОБА_10 обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років, на утриманні осіб не має наявні підстави вважати, що він, знаючи про можливість позбавлення його волі, перебуваючи на волі може переховуватися від суду. Обвинувачений ОСОБА_10 постійно проживає в с.Дзвиняча Збаразького району Тернопільської області, що знаходиться неподалік смт.Вишнівець, де було вчинено злочин, у нього є стійкі соціальні зв`язки в цьому населеному пункті, широке коло друзів та знайомих, тому перебуваючи на волі він може незаконно впливати на потерпілу та свідків даної пригоди або експертів, спеціалістів у цьому ж кримінальному провадженні.
За результатами проведення негласних слідчих дій встановлено, що ОСОБА_10 , перебуваючи в Чортківській УВП №26 використовував заборонений до зберігання мобільний телефон та у телефонній розмові з братом погрожував розправою слідчому у даному кримінальному провадженні. Постановою начальника Чортківської УВП №26 від 23.11.2017 на ОСОБА_10 накладено дисциплінарне стягнення за порушення умов утримання, зберігання у камері мобільного телефона. Тобто обвинувачений продовжує протиправну поведінку та намагається впливати на учасників кримінального провадження.
Також, необхідно врахувати, що обвинувачений ОСОБА_10 негативно характеризується за місцем навчання: "дратівливий, може створювати конфліктні ситуації, проявляє агресивність до учнів групи та однолітків. Самооцінка завищена. Часто обманює. Неодноразово був помічений у курінні та вживанні алкоголю". Постановою Збаразького районного суду від 20.04.2017р. ОСОБА_10 притягнутий до адміністративної відповідальності; 29.04.2017р. йому повідомлено про підозру у іншому кримінальному провадженні за фактом незаконного заволодіння транспортним засобом. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта розвиток особистості неповнолітнього ОСОБА_10 йде в асоціальному напрямку. Він схильний до деліквентної (протиправної) поведінки та брехні. Здатний правильно розуміти характер скоюваних ним дій відносно потерпілої. Наведені вище факти та характеристика особи обвинуваченого ОСОБА_10 свідчать про його підвищену суспільну небезпечність, як особи, яка може й надалі вчиняти інші кримінальні правопорушення. Викладені обставини переконливо свідчать про те, що ОСОБА_10 , перебуваючи на волі може переховуватися від суду, не буде з`являтися за кожною вимогою до прокурора чи суду, належним чином виконувати процесуальні обов`язки, незаконно впливати на потерпілу, свідків, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, виправдовують тримання під вартою неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_10 , підтверджують наявність зазначених ризиків, як продовжують існувати та не зменшилися. На даний час відсутні відомості, які б вказували на неможливість утримування ОСОБА_10 під вартою. Враховуючи, що неповнолітній ОСОБА_10 , обвинувачується у скоєнні злочину, який спричинив загибель людини, відповідно до п.2 ч.4 ст.183 КПК України при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є всі підстави не визначати розмір застави. Необхідно зазначити, що неповнолітній ОСОБА_10 до затримання проживав спільно з законним представником - матір`ю ОСОБА_11 та братом ОСОБА_10 , які притягнуті до кримінальної відповідальності за побої і мордування та хуліганство відповідно. Більше того ухвалою Збаразького районного суду від 11.10.2017р. на ОСОБА_11 накладено грошове стягнення за неприбуття без поважних причин на виклик суду.
Відповідно до характеристики неповнолітнього ОСОБА_10 з місця навчання "мама намагається приділяти увагу вихованню сина, проте її вплив не приносить належних результатів". За таких обставин немає підстав вважати, що законний представник забезпечить належне виконання неповнолітнім обвинуваченим процесуальних обов`язків. Таким чином, застосувавши більш м`який запобіжний захід неможливо запобігти ризикам викладеним у клопотанні, а саме: можливості переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілу, свідків та експертів у цьому ж кримінальному провадженні, які останньому добре відомі, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_7 пояснила, що підтримує клопотання з мотивів, які у ньому вказано.
Захисник ОСОБА_14 пояснив, що заперечує клопотання прокурора, як безпідставне. Він просить відмовити у задоволенні клопотання прокурора і змінити обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжний захід тримання під вартою на домашній арешт. Адвокат ОСОБА_14 подав письмові заперечення у яких зазначив, що відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, що свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд має відмітити, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності. На думку сторони обвинувачення, на даний час не зменшилися та продовжують існувати ризики щодо переховування обвинуваченого ОСОБА_10 від суду та незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні. Разом із цим, надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, сторона захисту враховує позицію ЄСПЛ у справі «В. проти Швейцарії», зокрема те, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують. Керуючись наведеним, суд має враховувати дані про особу обвинуваченого ОСОБА_10 , його соціальний статус, наявність у нього міцних соціальних та сімейних зв`язків, а також його репутацію та майновий стан. Сукупність зазначених даних, за обставин не доведення прокурором в судовому засіданні будь-яких обставин, які б вказували на наявність реальних або можливих намірів ухилення ОСОБА_10 від суду або реальних намірів вдатися до таких дій, приводить до висновку про безпідставність існування такого ризику.
Водночас, відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.
Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод. Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю. Відповідно сторона захисту стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»). З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обгрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду. Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи. ЄСПЛ під час вирішення справи «Медведєв та інші проти Франції» зауважив, що право на свободу і особисту недоторканість має першочергове значення у «демократичному суспільстві» у значенні, передбаченому Конвенцією.
Відповідно до п.«с» ст.5 Конвенції законними є арешт або затримання, здійснені з метою до провадження особи до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення. У той же час, Європейський суд зазначає, що національний суд, який вирішує питання про взяття особи під варту, повинен визначити, чи виправдовують інші підстави, наведені органом досудового розслідування, позбавлення особи свободи. Суд у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.
Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання мас довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу. Так, відповідно до п.54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зенцов і інші проти Російської Федерації» до визнання винним обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета даного положення, по суті, вимагає попереднього звільнення, якщо тривале утримання під вартою більш не являється, обґрунтованим. Особа, обвинувачувана у вчиненні злочину, має бути завжди звільнена до суду, за винятком випадків, коли Держава може довести, що існують «істотні і достатні» причини для обґрунтування безперервного утримання під вартою». Згідно з п. 88 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2013 року у справі «Мхітарян проти Російської Федерації» на національній владі лежить обов`язок встановити існування конкретних фактів, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою. Перекладання на затриману особу тягаря доведення цих аргументів рівносильно скасуванню правила статті 5 Конвенції, яка оголошує взяття під варту винятком з права на свободу, яке допустимо тільки в суворо визначених обставинах. Національні судові органи повинні розглядати всі факти, які свідчать за і проти наявності суспільного інтересу, що виправдовує, з належним урахуванням принципу презумпції невинуватості, відступ від принципу поваги свободи особистості, і викладати їх в своїх рішеннях про відмову в задоволенні клопотань про звільнення осіб з під варти.
Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Не може продовження терміну утримання обвинуваченого під вартою бути застосовано і з тієї причини, що у справі, на думку обвинувачення, очікується призначення покарання у вигляді позбавлення свободи - рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії», «Ілійков проти Болгарії», «Летіли проти Франції», «Худойоров проти Росії», «Рохліна проти Росії».
Відповідно до п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.
Відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСГІЛ викладена у п. 60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України. Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п.4 ст.5 Конвенції (п.85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 201 1 року). Підвищені вимоги до судового розгляду кримінальних справ у порядку КПК У країни, ґрунтуються на існуючій практиці ЄСПЛ та мають враховуватися судами з огляду на положення ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. оскільки одним із найбільш частих порушень прав людини, визнаних ЄСПЛ у справах проти України, є не обгрунтоване ухвалення судами рішень про продовження строку тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою. Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (справи: «Смирнова проти Росії» «Пірузян проти Вірменії». «Тирон проти Румунії»). Ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що такий ризик маловірогідний і необхідність в утриманні особи під вартою відсутня (рішення «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення «Бекчиєв проти Молдови»), Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення ЄСПЛ «Сулаоя проти Естонії»). При цьому, ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного особою під вартою (п. 64 рішення ЄСПЛ «Ноймайстер проти Австрії»). У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ «Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Згідно з ч.1 та 2 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. При вирішенні клопотання про зміну обраного відносно ОСОБА_10 запобіжного заходу для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд згідно змісту вимог ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення або зменшення ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно зі ст.13 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477- ІУ заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого судом порушення, а також усунення підстави для надходження до суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в суді. З огляду на викладене, захист звертає увагу суду, на рішенні у справі «Єлоєв проти України» від 06 листопада 2008 року, відповідно до якого зі спливом певного часу саме тільки існування обгрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами. Зазначена правова позиція також викладена в рішеннях Європейського суду з прав людини по справах «Яблонський проти Польщі», «Іловецький проти Польщі».
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Статтею 9 Конституції України закріплено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким чином, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною 17 липня 1997 року і з цього часу є невід`ємною частиною національного Законодавства.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою грунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.
В судовому засіданні під час розгляду провадження щодо неповнолітньої особи ОСОБА_10 стороною обвинувачення не було надано достатнього обґрунтування ризику ухилення від останнього від суду з посиланням на конкретні докази його реального існування. У свою чергу, з урахуванням позитивної поведінки обвинуваченого його соціальних зв`язків, суд повинен схилитисяся до переконання про відсутність існування достатньої ймовірності ризику намагань з боку неповнолітнього ОСОБА_10 впливу на свідків обвинувачення. Лише періодичне перерахування стороною обвинувачення ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, на даному етапі судового розгляду не дає суду можливості встановити ані міру таких ризиків, ані їх актуальність.
У своїх рішеннях по справах «Кудла проти Польщі», «Ухань проти України», «Хумматов проти Азербайджану», «Петухов проти України» Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що держава повинна забезпечити тримання ув`язненої особи в умовах, які відповідають принципу поваги до її людської гідності, а також належним чином забезпечити її здоров`я та добробут з огляду на практичні потреби ув`язнення. Таким чином, зважаючи на правову позицію, викладену в рішенні Європейського суду з прав людини «Харченко проти України», відповідно до якої при розгляді клопотанні про обрання або ж продовження строку тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, а також на те, що обвинувачений неповнолітній ОСОБА_10 вже неповний один рік без тижня перебуває під вартою без належного доведення стороною обвинувачення підстав продовження відносно нього виняткового запобіжного заходу, сторона захисту приходить до висновку про необхідність задоволення судом клопотання сторони захисту про зміну обраного неповнолітньму ОСОБА_10 запобіжного заходу та застосування до нього такого запобіжного заходу як домашній арешт з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України.
Захисник ОСОБА_13 пояснив, що заперечує клопотання прокурора, як безпідставне. Він підтримує заперечення і клопотання захисника ОСОБА_14 . Якщо суд ухвалить рішення про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою просить визначити обвинуваченому заставу.
Захисник ОСОБА_12 пояснив, що заперечує клопотання прокурора, як безпідставне і підтримує заперечення і клопотання захисника ОСОБА_14
Законний представник обвинуваченого ОСОБА_10 його мама ОСОБА_11 пояснила, що підтримує заперечення і клопотання захисників.
Обвинувачений ОСОБА_10 пояснив, що підтримує заперечення захисників і клопотання адвоката ОСОБА_14 , тобто просить змінити йому запобіжний захід тримання під вартою на домашній арешт.
Потерпіла ОСОБА_8 пояснила, що підтримує клопотання прокурора про обрання ОСОБА_10 запобіжного заходу тримання під вартою.
Аналогічне пояснив представник потерпілої адвокат ОСОБА_9 .
Представники служб у справах дітей ОСОБА_15 та ОСОБА_16 пояснили, що підтримують клопотання прокурора про обрання ОСОБА_10 запобіжного заходу тримання під вартою.

Представника ювенальної поліції ОСОБА_17 пояснив, що підтримує клопотання прокурора про обрання ОСОБА_10 запобіжного заходу тримання під вартою.

З обвинувального акта вбачається, що ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні суспільно небезпечних діянь, які є особливо тяжкими кримінальними правопорушеннями.

У реєстрі матеріалів досудового розслідування вказано вагомі докази винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Проте, з метою не допустити сумнівів у неупередженості суду присяжних суд вважає за доцільне зазначити, що на підставі ст.198 КПК України, вказані в ухвалі суду за результатами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу висновки щодо будь-яких обставин, які стосуються суті обвинувачення, не мають преюдиціального значення для суду під час судового розгляду.
Суд присяжних не вправі надавати оцінку доказам, їх належності і допустимості під час підготовчого судового засідання, вирішуючи клопотання про заходи забезпечення кримінального провадження, про що зазначено стороною захисту із посиланням на рішення ЄСПЛ.

Суд присяжних вважає, що ОСОБА_10 , перебуваючи на волі може вплинути на потерпілу або свідків, яких не допитано з метою нівелювати докази. Також, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке суд вправі призначити, у випадку якщо прокурор доведе його винуватість, він може ухилитися від суду. Тобто, наведені прокурором ризики об`єктивно існують, тому до нього необхідно застосовувати запобіжний захід адекватний існуючим ризикам.

Наявність декількох ризиків, негативна характеристика з Вишнівецького професійного ліцею, висновок судово-психіатричного експерта №133 з якого вбачаються критичні характеристики особи ОСОБА_10 , особлива тяжкість інкримінованих йому кримінальних правопорушень, можуть викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу.

Суд присяжних оцінюючи існуючі у сукупності ризики прийшов до переконання, що вони унеможливлюють застосування до нього менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, оскільки жоден з інших більш м`яких запобіжних заходів, в тому числі домашній арешт чи застава, як альтернатива перебування під вартою не забезпечить виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

За наведених обставин суд присяжних вважає, що прокурор довела, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України ОСОБА_10 необхідно обрати винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на два місяці, враховуючи, що кримінальне провадження лише на стадії підготовчого судового засідання.

Суд присяжних, керуючись ч.4 ст.183 КПК України, враховуючи підстави і обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, вважає, що у даному кримінальному провадженні щодо злочину вчиненого із застосуванням насильства, який спричинив загибель людини недоцільно визначати заставу.

Керуючись статтями 8, 59, 129 Конституції України, 314, 315 КПК України, суд присяжних, -
постановив:
В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_14 про зміну запобіжного заходу тримання під вартою ОСОБА_10 на домашній арешт відмовити.
В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_13 про визначення ОСОБА_10 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави відмовити.
Клопотання прокурора ОСОБА_7 задовольнити.
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжити строк тримання під вартою до 22 серпня 2018 року включно.
Надати строк для ознайомлення з обвинувальним актом стосовно ОСОБА_10 про обвинувачення за п.10 ч.2 ст.115, ч.3 ст.153 КК України захисникам ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , тому підготовче судове засідання відкласти до 5 липня 2018 року 12-00 год.
Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення.

Судді ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_22 (ранішеБалук)

ОСОБА_23

ОСОБА_24 - ОСОБА_25 Чорна