АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9
представника потерпілого ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва кримінальне провадження №0007877 від 01.07.2016 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Карапиші Миронівського району Київської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, працюючого у Науково-дослідному інституті бурового інструменту на посаді водія, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого:

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 (п`ятисот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8 500,00 (вісім тисяч п`ятсот) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
Також цим же вироком ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 100 000,00 (сто тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу, а також вирішено питання щодо стягнення з обвинуваченого процесуальних витрат за проведення експертиз.

Згідно вироку суду, 15.06.2016 року близько 16 год. 00 хв., ОСОБА_7 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «Міцубісі», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись в м. Києві по вул. Бальзака, 53-А, зі сторони вул. Сабурова в напрямку вул. Драйзера, в порушення вимог п.п. 1.3, 2.3 «б» Правил дорожнього руху України та вимог дорожньої розмітки 1.1 розділу 34 ПДР України, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, виїхав на смугу для руху зустрічних транспортних засобів, де допустив зіткнення з автомобілем марки «Хюндай», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався в попутному напрямку та в цей час виконував поворот ліворуч, заїжджаючи на автостоянку в дозволеному для цього місці, внаслідок чого ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу, у виді закритої травми грудної клітини, а саме перелому 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10 ребер зліва.
Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 286 КК України, тобто вчинив дії, які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення та кваліфікацію його дій, посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, у зв`язку з чим просить скасувати вирок Деснянського районного суду м. Києва від 12.04.2017 року в частині призначення ОСОБА_7 додаткового покарання та стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_9 витрат на правову допомогу і призначити ОСОБА_7 за вчинення даного кримінального правопорушення основне покарання у виді штрафу в розмірі 8 500 гривень без позбавлення права керувати транспортними засобами, визнавши його щире каяття, часткове добровільне відшкодування завданої шкоди та активне сприяння розкриттю злочину обставинами, які пом`якшують покарання. Також просить змінити оскаржуваний вирок суду в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральної шкоди, зменшивши її розмір до 5 000 гривень.

На обґрунтування своїх вимог захисник зазначив, що призначаючи ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, місцевий суд не дотримався загальних засад призначення показання, закріплених у статті 65 КК України та роз`ясненнях Пленуму Верховного Суду України, не взяв до уваги, що обвинувачений є особою похилого віку, злочин вчинив вперше, має позитивні характеристики з місця роботи та навчання, щиро розкаявся у скоєному та активно сприяв розкриттю злочину, а обставини, які обтяжують відповідальність ОСОБА_7 , відсутні. Вказуючи у вироку, що при призначенні обвинуваченому додаткового покарання суд враховує конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки та ставлення ОСОБА_7 до вчиненого, проте судом не конкретизовано які саме обставини кримінального правопорушення були взяті ним до уваги і яке саме ставлення ОСОБА_7 до вчиненого призвело до призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а перелічені у вироку обставини, як визначальні при призначенні додаткового покарання, не входять до переліку обставин, які згідно зі статтею 65 Кримінального кодексу України мають враховуватися при призначенні покарання.

При цьому вказує, що ОСОБА_7 за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, маючи повних 64 роки, вперше притягується до кримінальної відповідальності, що істотно знижує небезпечність його особи для суспільства і повинні враховуватися судом при призначенні покарання відповідно до пункту 3 частини 1 статті 65 КК України. Також наголошує, що призначивши ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд першої інстанції фактично позбавив його можливості подальшої роботи на займаній посаді водія, і відповідно, позбавив суттєвої частини доходів, що негативно відобразиться на фінансовому становищі як обвинуваченого, так і членів його сім`ї.

Крім того, на думку захисника, суд не взяв до уваги, що моральна шкода ОСОБА_9 завдана ОСОБА_7 з необережності, а присуджена сума у 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, є значно завищеною, не відповідає тривалості і глибині моральних страждань потерпілого ОСОБА_9 , не відповідає критеріям розумності та справедливості і не є співмірною з обставинами, які досліджені місцевим судом на основі наданих сторонами доказів.

Також звертає увагу, що при зверненні до суду з вимогами щодо компенсації витрат на правову допомогу, заінтересована особа повинна надати, зокрема, докази наявності правових підстав для оплати правової допомоги, її розміри, довести факт надання правової допомоги, витрати на яку мають бути компенсованими, а оскільки потерпілий та його представник не надали суду першої інстанції документів, які б підтверджували законне зобов`язання потерпілого оплатити правову допомогу на суму 43 904 чи то 20 000 гривень, висновки місцевого суду про наявність підстав для відшкодування витрат на правову допомогу є помилковими і не ґрунтуються на доказах, досліджених ним під час розгляду кримінального провадження.

На подану захисником апеляційну скаргу, представник потерпілого адвокат ОСОБА_10 подав свої заперечення, в яких посилаючись на законність та обгрунтованість вироку суду першої інстанції просив залишити його без зміни, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; думку прокурора, потерпілого та його представника, які заперечували проти поданої апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження №0007877 та викладені в апеляційній скарзі доводи, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 , у порушенні ним правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження середньої тяжкості за обставин викладених у вироку, ґрунтується на сукупності належних і допустимих доказах, зібраних у встановленому законом порядку та досліджених в судовому засіданні, яким дана належна оцінка з наведенням цих доказів у вироку.

Зокрема, цей висновок підтверджується покладеними в основу вироку показаннями самого обвинуваченого, який не заперечував, що порушив Правила дорожнього руху і, що дорожньо-транспортна пригода сталася з його вини, проте частково визнав себе винним, посилаючись на ту обставину, що потерпілий ОСОБА_9 керував транспортним засобом не будучи пристебнутим ременем безпеки, а також, що він не міг отримати тілесні ушкодження у вигляді переломів ребер; показаннями потерпілого ОСОБА_9 ; висновками трасологічної та авто технічної експертиз; висновком судово-медичної експертизи; показаннями експерта ОСОБА_11 .

Отже, за наявності наведених у вироку беззаперечних доказів винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у порушенні ним правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості, суд вірно кваліфікував дії останнього за ч.1 ст. 286 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та призначив його у відповідності з вимогами ст. 50, 65-67 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше не судимий, характеризується позитивно, його вік, часткове відшкодування заподіяної шкоди, що суд обгрунтовано визнав обставиною, яка пом`якшує покарання та за відсутності обставин, що обтяжують покарання дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу.

Крім того, з урахуванням конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, що настали та інших обставин, які впливають на ступінь відповідальності особи, яка керує транспортними засобами, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги захисника обвинуваченого в частині необгрунтованого призначення судом обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення останнього права керування транспортними засобами, враховуючи, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, яке має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженої особи, з урахуванням конкретних обставин, за яких відбулась вказана дорожньо-транспортна пригода, характеру допущених ОСОБА_7 порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінки обвинуваченого після вчинення злочину, про що зазначав потерпілий в судовому засіданні та категорично заперечував проти апеляційної скарги захисника обвинуваченого, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав як для визнання обставинами, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки ці обставини не знайшли свого підтвердження під час розгляду даного кримінального провадження, так і для зміни вироку в частині призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, оскільки з урахуванням вищенаведеного вважає правильним висновок суду щодо доцільності застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення обвинуваченого ОСОБА_7 права керування транспортними засобами.

Вирішуючи питання цивільного позову заявленого потерпілим про відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на юридичну допомогу - послуги адвоката, суд першої інстанції частково задовольнив цивільний позов потерпілого та стягнув з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_12 на відшкодування моральної шкоди - 100 000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 20 000 грн.

При цьому, суд належним чином мотивував у вироку свої висновки щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 в частині стягнення витрат за послуги адвоката, а тому з урахуванням певних факторів визначених у ст. 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури України щодо розміру гонорару адвоката за надання правової допомоги, з урахуванням розумності витрат та у відповідності зі ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних, адміністративних справах", розмір компенсації вказаних витрат не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, дійшов правильного висновку, що розмір цих витрат в сумі 43904 грн., які потерпілий ОСОБА_12 відповідно до наданих документів сплатив за послуги адвоката, є завищеним, а тому обгрунтовано зменшив цей розмір до 20 000 грн., з чим також погоджується колегія суддів, а тому не вбачає підстав для скасування вироку в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 витрат на правову допомогу в сумі 20 000 грн.

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 щодо недотримання судом першої інстанції принципу розумності та справедливості при визначенні розміру стягнення на відшкодування потерпілому ОСОБА_9 моральної шкоди в сумі 100000 грн., проте підстав для зменшення розміру цього стягнення до 5000 грн., як про це зазначає апелянт, не вбачає.

Отже, з урахуванням характеру і обсягу тих фізичних та душевних страждань і переживань, які поніс потерпілий ОСОБА_9 в результаті дій обвинуваченого ОСОБА_7 , який керуючи транспортним засобом, виїхавши на зустрічну смугу руху, грубо порушив правила безпеки дорожнього руху в результаті чого потерпілий отримав середньої тяжкості тілесне ушкодження, на протязі певного часу відчував фізичний біль, тривалий час перебував на лікуванні, був позбавлений можливості працювати та користуватися автомобілем, а також, виходячи з вимог розумності, виваженості та справедливості вважає зменшити розмір стягнення на відшкодування потерпілому моральної шкоди до 50 000 грн.

Таким чином, за результатами перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду відносно обвинуваченого ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого витрат на правову допомогу в сумі 20 000 грн. є законним та обґрунтованим і апеляційних підстав для його скасування, про що ставиться питання в апеляційній скарзі, не вбачає, а в частині апеляційних вимог щодо зменшення суми стягнення на відшкодування моральної шкоди вирок підлягає зміні та зменшенню цієї суми до 50 000 грн.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_7 на день набрання чинності Закону України "Про амністію у 2016 році" досяг пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та враховуючи подане ним до апеляційного суду клопотання про застосування до нього Закону України "Про амністію у 2016 році" та звільнення від відбування основного та додаткового покарання призначеного йому за ч. 1 ст. 286 КК України вироком Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року, колегія суддів вважає, що останній підлягає звільненню від відбування призначеного покарання на підставі пункту «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року.

З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 12 квітня 2017 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову змінити, зменшити суму стягнення на відшкодування потерпілому ОСОБА_9 моральної шкоди до 50 000 грн., а в решті цей вирок залишити без зміни.

На підставі пункту «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року звільнити ОСОБА_7 від відбування основного та додаткового покарання призначеного йому вироком Деснянського районного суду м. Києва від 12.04.2017 року за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3