АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2017 р. м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4
учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6
обвинувачений ОСОБА_7
захисник ОСОБА_8
потерпілий ОСОБА_9
захисник ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , з вищою освітою, працюючого охоронцем в супермаркеті «Суперєконом» смт. Глибока, одруженого, раніше не судимого, -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області 20 червня 2017 року ОСОБА_7 обвинувачено за ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 4-х років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобами строком на 1 рік.

Провадження №11-кп/794/296/17 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_11
Категорія: ч.2 ст. 286 КК України Суддя - доповідач: ОСОБА_1 .

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання у вигляді позбавлення волі, якщо він на протязі іспитового строку тривалістю 2 роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

У відповідності до ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 в період іспитового строку: періодично з`являтися для реєстрації

до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 судові витрати пов`язані із сплатою судового збору у розмірі 1500 (тисячу п`ятсот) гривень.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди відмовлено.

Міру запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Вирішено долю речового доказу.

Захисник ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на вирок суду І інстанції.

Вважає вирок районного суду незаконним та необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню із закриттям кримінального провадження, за відсутності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.

Звертає увагу, що суд першої інстанції, у вироку вийшов за межі обвинувачення та прийшов до необґрунтованого висновку, про те, що ОСОБА_7 своїми діями під час керування транспортного засобу створив небезпеку, яка загрожувала життю потерпілого, при цьому порушив п.21.11«а» ПДР України, оскільки в судовому засіданні достеменно встановлено, що ОСОБА_7 перевозив потерпілого поза кабіною транспортного засобу, тягаючи його за допомогою тросу, що був прикріплений до його транспортного засобу, яким він керував.

Вказує, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів по справі, які би підтверджували, що в діях ОСОБА_7 є порушення Правил дорожнього руху України, які перебувають в причино - наслідковому зв`язку із наслідками, які настали для потерпілого, а саме отриманням тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , а тому цей факт не міг бути встановленим судом в судовому засіданні.

Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 визнає себе винуватим у даній події т.я погодився на такі дії, однак свою винуватість у порушенні п.п.21.11а) та 23.10 б) ПДР України не визнав, вказав, що він не буксирував ОСОБА_9 та не перевозив його як пасажира поза кабіною водія, а вибрав безпечну швидкість руху та врахувавши дорожню обстановку діяв відповідно до ПДР.

Вважає, що в судовому засіданні стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом, належними та допустимими доказами, що є порушенням Правил дорожнього руху, керування ОСОБА_7 20.01.2017 року транспортним засобом до якого прив`язані мотузки, тим самим й не могло бути встановлено судом першої інстанції, що саме ОСОБА_7 своїми діями створив небезпеку, яка загрожувала життю потерпілого, та якщо так, то якими діями він створив небезпеку.

Звертає увагу, що судом у вироку встановлено, що потерпілий ОСОБА_9 не був прив`язаним до автомобіля, а тримався за мотузки, які він в будь-який час міг відпустити, тому ОСОБА_7 не «тягав його за допомогою тросу» як в подальшому вказано у вироку суду. Тобто суд прийшов до хибного висновку про те, що ОСОБА_7 перевозив потерпілого поза кабіною транспортного засобу, визнаючи саме в цьому порушенням ним п.21.11-а ПДР.

Крім того, автомобіль «ВМW 520D» відповідно до технічних характеристик, немає кабіни водія, а тому і ОСОБА_7 не міг перевозити потерпілого поза кабіною.

Просить вирок суду І інстанції щодо ОСОБА_7 скасувати та закрити кримінальне провадження щодо нього за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення.

Представник потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_10 подала заперечення на апеляційну скаргу сторони захисту, в якій вважає вирок районного суду законним та обґрунтованим, просила залишити його в силі, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Судом І інстанції встановлено, що ОСОБА_7 19.01.2017 р. приблизно о 20 год., спільно з ОСОБА_9 домовились кататись на лижах по вулицям смт. Глибока Чернівецької області, тримаючись за мотузку, яка буде прив`язана до автомобіля.

Для реалізації свого задуму ОСОБА_7 20.01.2017р., приблизно о 12 год. керуючи автомобілем марки «ВМW 520D» з реєстраційними номерами Республіки Польща НОМЕР_1 , спільно з ОСОБА_9 приїхали в АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_13 .. Взявши у останнього лижі, інвентар до них та дві мотузки, одні кінці яких прив`язали до буксировочної скоби вищевказаного автомобіля. В подальшому ОСОБА_9 взувши лижі почав триматись за кінці мотузок, а ОСОБА_7 керуючи автомобілем почав тягнути його за собою, катаючи його по вулицям смт. Глибока Чернівецької області.

Під час руху, ОСОБА_7 доїхавши до перехрестя вул. Сонячна-Запорізька, що в смт. Глибока Чернівецької області, керував вказаним автомобілем зі швидкістю приблизно 15 км/год. і не урахувавши дорожню обстановку та проявляючи злочинну недбалість порушив вимоги п. 21.11. Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, яка передбачає, що забороняється перевозити пасажирів поза кабіною автомобіля.

Внаслідок порушення вимог Правил дорожнього руху України ОСОБА_7 допустив дорожньо-транспортну пригоду, яка перебуває в причинному зв`язку із його діями та під час якої потерпілий ОСОБА_9 , отримав тілесні ушкодження у вигляді рани в середній третині правої гомілки та відкритий злам великої та малої гомілкової кісток, які згідно висновку судово-медичної експертизи №12-Г від 23.02.2017 р. відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя.

Таким чином, ОСОБА_7 своїми діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху (далі ПДР) та експлуатації транспорту під час керування транспортним засобом, що заподіяло потерпілому ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку та вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_12 в інтересах ОСОБА_7 , думку адвоката ОСОБА_14 та обвинуваченого, які просили скасувати вирок та закрити кримінальне провадження за відсутністю в діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, міркування прокурора, адвоката ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_9 які просили вирок суду І інстанції залишити без змін, а апеляцію обвинуваченого без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та з`ясувавши доводи апеляції, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують підсудного, проаналізувати їх, оцінити за своїм внутрішнім переконанням та дати остаточну оцінку, що ґрунтується на їх всебічному, повному й неупередженому дослідженні під час судового розгляду з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, відповідно до статті 94 КПК України.

Оцінка доказів згідно зазначеної статті є компетенцією суду, який постановив вирок.

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки має місце неповнота судового розгляду та формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, в якому суд послався на п.21.11. Правил дорожнього руху України, який був порушений обвинуваченим. Крім того, суд не вказав, у чому саме виявилось порушення цього пункту і який причинний зв`язок між цим порушенням та суспільно-небезпечними наслідками, що настали в результаті цього порушення.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердив свої покази надані в суді І інстанції та не заперечував проти фактичних обставин кримінального провадження при яких сталася дорожньо-транспортна пригода, проте вказав, що він не визнає себе винним по статті, яка йому інкримінується, а саме по ч.2 ст.286 КК України, оскільки вказаних у обвинуваченні правил ПДР не порушував, а тому не має причинного зв`язку між його діями та наслідками, які настали для потерпілого.

Кримінальна відповідальність за ст. 286 КК України настає тільки в тих випадках, коли порушення Правил безпеки руху або експлуатації транспортних засобів зумовило заподіяння наслідків, які прямо передбачені диспозицією цієї норми.

Об`єктивна сторона злочину полягає в: а) порушенні Правил безпеки руху чи експлуатації транспорту, тобто в порушенні конкретного правила , передбаченого конкретним пунктом правил; б) настанні суспільно небезпечних наслідків заподіяння смерті чи тілесних ушкоджень учасникам дорожнього руху і в) причинному зв`язку між порушенням правил безпеки руху чи експлуатації транспорту чи спричиненими наслідками.

Норми цієї статті є бланкетними.

Як вбачається з вироку, суд в основу доведеності вини ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині, послався на порушення останнім п. 21.11. Правил дорожнього руху України.

Згідно п.21.11а) ПДР України забороняється перевозити пасажирів поза кабіною автомобіля (крім передбачених цими Правилами випадків перевезення пасажирів у кузові вантажного автомобіля з бортовою платформою або в кузові-фургоні, призначених для перевезення пасажирів), у кузові автомобіля-самоскида, трактора, інших самохідних машин, на вантажному причепі, напівпричепі, в причепі-дачі, в кузові вантажного мотоцикла. Дана норма ПДР стосується перевезень пасажирів виключно вантажними автомобілями.

Постановою КМУ № 1166 від 22.10.2010 року «Про єдині вимоги до конструкції та технічного стану колісних засобів, що експлуатуються» визначено термінологію учасників дорожнього руху, які містяться і в п.1 ПДР, затверджених Постановою КМУ за № 1306 від 10.10ю.2001 року ( з послідуючими змінами та доповненнями).

Самою класифікацією транспортних засобів автомобіль BMW-520D віднесений до категорії М-1. (Женевська Угода. 1958 року «Зведена резолюція транспортних засобів»).

Тому колегія суддів погоджується з доводами апеляції, що відповідно до технічних характеристик автомобіль марки BMW-520D немає кабіни водія, а відтак ОСОБА_7 не міг порушити п.21.11 ПДР, який йому був поставлений у вину, т.я. кузов сучасного легкового автомобіля складається з моторного відсіку, пасажирського салону та багажника, а кабіна відноситься виключно до вантажних автомобілів.

Крім того, з показів обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 , останній сам запропонував обвинуваченому покататися на лижах по вулицям смт. Глибока. Потерпілий ОСОБА_9 мав триматись за мотузки, які будуть прив`язані до автомобіля. ОСОБА_7 погодився на пропозицію потерпілого. ОСОБА_9 взувши лижі тримався за кінці мотузок, а ОСОБА_7 керуючи автомобілем тягнув його за собою, катаючи його по вулицям смт. Глибока Чернівецької області, прив`язавши до буксировочної скоби вищевказаного автомобіля мотузки .

З наведених показів безпосередніх учасників подій кримінального провадження вбачається, що потерпілого ОСОБА_9 , ОСОБА_7 не перевозив поза кабіною транспортного засобу, як пасажира. Потерпілий здійснював пересування (рух, ходьбу, катання) на лижах, тримаючись руками за мотузки які були прив`язані до автомобіля, тобто в даному випадку він не був пасажиром транспортного засобу, який просто сидів поза межами кабіни і його перевозили, а сам був учасником дорожнього руху.

Це підтверджено і показами свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , які знали про наміри ОСОБА_7 та ОСОБА_9 та вказали, що також мали брати участь в катанні на лижах в такий спосіб разом з ними. Зазначили, що за кермом мав бути ОСОБА_13 , оскільки уже їздив і має навики, але обвинувачений та потерпілий не дочекалися їх.

Крім того, свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 в судовому засіданні показали, що того дня перебували у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Приблизно о 12 годині почули сильний крик людини і, коли вийшли, то побачили, що біля електроопори лежить ОСОБА_9 і його нога в крові. Недалеко знаходився автомобіль марки «ВМW». Після чого вони допомогли ОСОБА_7 і надали першу допомогу, а водій даного автомобіля відвіз потерпілого в лікарню.

Отже, на думку колегії суддів, в даній дорожньо-транспортній пригоді є вина і самого потерпілого ОСОБА_9 , який сам показав відео як він раніше катався таким способом з іншими хлопцями та запропонував обвинуваченому ОСОБА_7 в такий спосіб його покатати. Обвинувачення в порушені п.21.11 ПДР не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, а отже ОСОБА_7 не міг і не мав можливості передбачити порушення цього пункту ПДР.

При встановленні вини в діях особи, яка під час керування транспортним засобом заподіяла передбачені ст. 286 КК України наслідки, треба враховувати, по-перше, що даний злочин вчинюється тільки з необережності і, по-друге, що особа, яка керує транспортним засобом, в усіх випадках зобов`язана, повинна передбачати можливість настання таких наслідків. Такий обов`язок покладається законом на кожного, хто береться за керування транспортним засобом. Тому, щоб визнати наявність в діях такої особи вини, необхідно встановити, чи могла ця особа за конкретних обставин передбачити можливість настання злочинних наслідків. Якщо, виходячи з конкретних обставин пригоди, не можна зробити висновок про те, що така можливість у неї була, то в заподіянні шкоди ця особа невинна.

Якщо в заподіянні потерпілому смерті чи тілесних ушкоджень є вина чи груба необережність потерпілого, то водій транспортного засобу звільняється від кримінальної відповідальності, лише в тих випадках, коли він порушення правил безпеки руху не припустився.

Матеріали справи свідчать, що причиною наслідків, що настали, була, зокрема, неправомірна поведінка самого потерпілого ОСОБА_9 , який запропонував та умовив підсудного на таку їзду.

Те, що ОСОБА_7 не зміг уникнути зіткнення потерпілого ОСОБА_9 , з електроопорою, не може бути поставлено йому за вину, тому що він не зобов`язаний був виходити з можливості грубого порушення Правил дорожнього руху іншим учасником дорожнього руху; він не передбачав, не зобов`язаний був і не мав можливості передбачити, що потерпілий заплутається у мотузках та не прийме мір до власного убезпечення свого життя.

Дії ОСОБА_7 щодо застосування гальмування і швидкість руху були зумовлені обстановкою, що склалася, і відповідали вимогам Правил дорожнього руху.

Отже, зіткнення потерпілого ОСОБА_9 з електроопорою, виникло внаслідок грубого порушення Правил дорожнього руху самим потерпілим, тому що він рухався дорогою позаду автомобіля на лижах та тримався за мотузки, а водій ОСОБА_7 , незважаючи на вжиті заходи, не зміг уникнути зіткнення.

Водій транспортного засобу може бути визнаний винним у порушенні Правил дорожнього руху тільки у тому випадку, якщо він не виконав якогось передбаченого цими правилами обов`язку. У тому разі, якщо такий обов`язок на нього не покладається, він не передбачає і не повинен передбачити виникнення аварійної обстановки, то відповідно і не порушує Правил дорожнього руху.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 не порушував інкримінованих йому Правил дорожнього руху України, і, зокрема п.21.11.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів вважає, що матеріалами провадження та в судовому засіданні апеляційної інстанції, пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення у порушенні правил дорожнього руху, не знайшло свого підтвердження, оскільки не було встановлено прямих та безпосередніх доказів, які б підтвердили факт порушення останнім правил перевезення пасажирів поза кабіною автомобіля.

Згідно з положеннями ст.62 Конституції особа вважається невинуватою в скоєнні злочину й не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Презумпція невинуватості є одним з основних принципів сучасного кримінального провадження. Крім того, це положення закріплено в п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожен обвинувачений в скоєнні кримінального правопорушення

вважається невинним доти, доки його вина не буде встановлена в законному порядку.

Таким чином, на переконання колегії суддів та з наведеного вище, вбачається, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Так, п.2 ч.1 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу та закрити кримінальне провадження.

Підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Отже, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони захисту підлягає задоволенню, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закриттю у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 284, 404, 405, 407, 411, 417, 419, 426 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Чернівецької області, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_12 задовольнити.

Вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 червня 2017 року щодо

ОСОБА_7 обвинуваченого за ч.2 ст. 286 КК України скасувати.
ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити за відсутністю в його діях складу злочину.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_3