Справа № 461/4507/16-к
Провадження № 1-кп/461/30/18
УХВАЛА
10.01.2018 року Галицький районний суд міста Львова
у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
за участі:
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
в провадженні Галицького районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368-3 КК України.
31.01.2017 року до суду надійшло клопотання захисника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 про визнання доказів недопустимими. 08.02.2017 року захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про визнання ряду доказів у кримінальному провадженні недопустимими. У подальшому захисники зверталися до суду з новими редакціями вказаних клопотань, де зазначили наступне. Так, сторона захисту просить визнати недопустимим протокол про проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 22.03.2016 р. з додатком (диск CD-R, інв. №14/191/12-512. та протоколи аудіо ,- відеоконтролю особи від 22.03.2017р. з додатками №88т, №89т, 231т, 232т. Вимога визнати названі протоколи недопустимими доказами мотивована у клопотанні тим, що сторона обвинувачення не представила стороні захисту ухвали слідчого судді апеляційного суду Львівської області за №0121т від 22.01.2016 р. про надання дозволу на продовження проведення негласних слідчих (розшукових) дій у вказаному кримінальному провадженні. Захисники вважають, що відкриттю, окрім протоколів, у яких зафіксовано хід та результати проведення певних дій, в обов`язковому порядку підлягають і матеріали, які є правовою підставою проведення таких дій (ухвали, постанови, клопотання). Як вбачається з тексту протоколу, такий складений старшим оперуповноваженим в ОВС спецпідрозділу БКОЗ Управління СБ України у Львівській області ОСОБА_8 на виконання доручення старшого прокурора групи прокурорів прокуратури Львівської області ОСОБА_9 від 22.01.2016 року №04/2/5-94т. Проте, саме доручення старшого прокурора відсутнє і стороні захисту не відкрито в порядку ст. 290 КПК України. Крім того, час створення аудіофайлів на диску не співпадає з часом проведення НСРД, про які зазначено в протоколі від 22.03.2016 р. Відсутність оригіналу запису та пристрою, на якому його було проведено, на думку сторони захисту, унеможливлює усунення вказаного недоліку. В протоколі від 22.03.2016 р. вказується, що зафіксовано розмову між ОСОБА_4 та особою на ім`я ОСОБА_10 , однак на підтвердження цього не надано відповідного доказу. У матеріалах справи відсутній акт фоноскопічної експертизи і він стороною обвинувачення на досудовому слідстві не був відкритий стороні захисту.
Також недопустимими доказами захист вважає чотири протоколи про результати аудіо,- відеоконтролю особи від 22.03.2016 р. Результати аудіо- і відеоконтролю особи від 22.01.2016 р., 30.01.2016 р. і 19.02.2016 р., як вбачається зі змісту, фіксувалися одночасно на вказані вище два носії інформації, що є неможливим і не відповідає інформації, збереженій на вказаних носіях. А результати аудіо- відеоконтролю особи 17.03.2016р, згідно з додатками до останнього протоколу, фіксувалися одночасно на чотири носії інформації - № 88т, 89т, 231т і 232т, що також є неможливим з вищенаведених причин. До того ж, як зазначено у клопотаннях, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж було здійснено у період з 21.03.2015 року по 27.01.2016 року, хоча відомості про кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР лише 18.12.2015 року.
У клопотаннях захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зазначається, що сторона захисту вважає недопустимим доказом протокол ідентифікації (помічення) несправжніх (імітаційних) засобів від 17.03.2016 р. Дана обставина вмотивована тим, що виключно прокурор має право прийняти рішення про проведення такої негласної слідчої (розшукової) дії, як контроль за вчиненням злочину. Аналіз дій слідчого (помічення імітаційних засобів і їх використання) свідчить про те, що у даному випадку проведено таку негласну слідчу (розшукову) дію як контроль за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину. Проте, рішення прокурора про проведення НСРД як контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину відсутнє і таке стороні захисту не відкривалось.
Крім того, захисник ОСОБА_7 просить визнати недопустимими докази протокол обшуку транспортного засобу ФІАТ ДОБЛО, реєстраційний номер НОМЕР_1 , відеозапис проведення даного обшуку, імітаційні засоби, що імітували грошові кошти у сумі 300000,00 грн., у зв`язку з тим, що дозволу на проведення такого обшуку слідчим суддею не надавалося.
Захисники просять суд на стадії судового розгляду визнати зазначені у клопотаннях докази недопустимими.
Обвинувачені клопотання своїх захисників підтримали та просили задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення клопотань сторони захисту заперечив. Суду пояснив, що слідчі та розшукові дії органом досудового розслідування були проведені у відповідності до вимог кримінального процесуального закону. Про існування ухвали Апеляційного суду Львівської області від 22.01.2016 року № 0121т суду надана довідка, однак зняття грифу «таємно» з даного документу може бути проведене лише судом. Питання про недопустимість доказів має бути вирішене судом під час їх оцінки в нарадчій кімнаті.
Згідно зі ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Статтею 86 КПК України визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
У частині 3 ст. 62 Конституції України закріплено основний принцип допустимості доказів, який полягає у тому, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.
Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
Рішенням Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20.10.2011 року надано офіційне тлумачення положення першого речення ч. 3 ст. 62 Конституції України, відповідно до якого обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, необхідно розуміти так, що обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватися на фактичних даних, одержаних в результаті оперативно-розшукової діяльності уповноваженою на те особою без дотримання конституційних положень або з порушенням порядку, встановленого законом, а також одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності.
Згідно частин 1-3 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит. Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
З клопотання про визнання доказів недопустимими, як і з самого протоколу огляду не вбачається істотного порушення прав людини і основоположних свобод.
Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.
Відтак, відсутність серед матеріалів кримінального провадження документів, які стали підставою для проведення слідчих дій (в тому числі негласних), порядок та технічна сторона фіксації неправомірних дій осіб, не є очевидною та такою обставиною, що свідчить про нагальну необхідність вирішення питання допустимості на стадії судового розгляду.
Очевидної недопустимості доказів на даній стадії судового провадження без дослідження їх у взаємозв`язку з іншими доказами, суд не вбачає. Постановлення ухвали без надання оцінки доказів в їх сукупності буде суперечити загальним засадам кримінального судочинства.
Питання недопустимості доказів, що здобуті в ході проведення обшуку транспортного засобу ФІАТ ДОБЛО, реєстраційний номер НОМЕР_1 , від 17.03.2016 року, не може бути вирішене судом, оскільки у клопотанні прокурора ОСОБА_3 про долучення та дослідження доказів, такі не зазначені.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про передчасність вирішення питання допустимості зазначених стороною захисту доказів, та відмову у зв`язку з цим у задоволенні клопотань адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 84, 86, 87, 89 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
відмовити у задоволенні клопотань захисника ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 про визнання доказів недопустимими.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1 .