Справа № 442/4415/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/582/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2017 року м. Львів Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №442/4415/16-к про обвинувачення ОСОБА_6 за ст.118 КК України, з участю:
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_8
за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_9 та заступником прокурора Львівської області ОСОБА_10 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року,

встановила:
цим вироком,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України та призначено покарання у виді двох років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від основного покарання, якщо він протягом трьох років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі п.п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України покладено процесуальні обов`язки.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 , 09.10.2015 року близько 20 год. 00 хв., знаходячись у помешканні ОСОБА_11 , в коридорі квартири АДРЕСА_2 , на ґрунті ревнощів та особистих неприязних відносин, перебуваючи в стані необхідної оборони, водночас перевищуючи її межі, захищаючись від суспільно небезпечного посягання на своє життя та здоров`я, а саме від спроби нанесення йому ОСОБА_11 удару ножем в ділянку лівого плеча, перехопив праву руку останнього, в якій він тримав ножа та скерував його в ділянку грудної клітини ОСОБА_11 справа, таким чином, перевищуючи межі необхідної оборони, заподіяв ОСОБА_11 , тяжку шкоду, яка явно не відповідає небезпечності посягання та обстановці захисту, а саме умисно наніс один удар ножем в ділянку грудної клітини справа ОСОБА_11 внаслідок чого заподіяв колото-різане поранення на передній поверхні грудної клітки справа з наскрізним пошкодженням правого шлуночка серця та крововиливом в навколосерцеву сорочку з тампонадою серця, яке згідно висновку судово-медичної експертизи № 284 від 10 листопада 2015 року по ступеню тяжкості відноситься до тяжкого ступеня тілесних ушкоджень, як таке, що є небезпечним для життя в момент його заподіяння, а в даному випадку і призвело до смерті ОСОБА_11 , тобто находиться в прямому причинному зв`язку з настанням його смерті.

На даний вирок потерпіла ОСОБА_9 та заступник прокурора Львівської області ОСОБА_10 подали апеляційні скарги.
Потерпіла ОСОБА_9 в апеляційній скарзі просить скасувати оскаржуваний вирок, ухвалити новий вирок яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України та призначити йому покарання два роки позбавлення волі.
Вважає вирок місцевого суду незаконним, через невідповідність призначеного покарання внаслідок м`якості, а саме: у зв`язку з безпідставним звільненням обвинуваченого від відбування покарання з встановленням іспитового строку.
При призначенні покарання ОСОБА_6 суд у повній мірі не врахував ступінь тяжкості та обставини вчиненого злочину, та безпідставно визнав деякі обставини як такі, що пом`якшують покарання обвинуваченого. У зв`язку з цим безпідставно прийшов до висновку про можливість виправлення цієї особи без відбування покарання та прийняв рішення про звільнення ОСОБА_6 , від призначеного покарання з випробуванням та встановленням йому іспитового терміну.
Також суд не врахував те, що ОСОБА_6 вчинив злочин проти життя особи, а саме: умисно позбавив життя її батька, а також те, що ОСОБА_6 при наведених у вироку обставинах, сам прийшов в квартиру ОСОБА_11 , та умисно наніс йому удар ножем у ділянку життєво важливого органу грудної клітки справа, спричинивши пошкодження правого шлуночка серця та крововилив в навколосерцеву сорочку з тампонадою серця. Не взято до уваги також те, що після заподіяння умисного удару ножем ОСОБА_11 , ОСОБА_6 покинув квартиру і не вжив жодних заходів для надання медичної допомоги її батькові, не повідомивши про даний факт швидку медичну допомогу та правоохоронні органи. На переконання потерпілої, у випадку своєчасного надання медичної допомоги ОСОБА_11 він міг би вижити після отриманого удару.
На думку потерпілої, ОСОБА_6 мав реальну можливість не заподіювати тілесні ушкодження ножем ОСОБА_11 , оскільки останній перебував в стані алкогольного сп`яніння і не міг спричинити тяжких наслідків для здоров`я обвинуваченого.
Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України, та призначити йому покарання у виді двох років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від основного покарання, якщо він протягом трьох років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Застосувати до ОСОБА_6 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем перебування.
Не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, прокурор вважає, що вказаний вирок є незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до ст.20 КК України підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення злочину, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.
Згідно із п.п.8-10 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, як: чи вчинив обвинувачений кримінальне правопорушення у стані обмеженої осудності; чи є підстави для застосування до обвинуваченого, який вчинив кримінальне правопорушення у стані обмеженої осудності, примусового заходу медичного характеру, передбаченого частиною другою ст.94 КПК України; чи слід у випадках, передбачених ст.96 КПК України, застосувати до обвинуваченого примусове лікування.
Окрім цього, ст.374 КПК України передбачено, що у разі визнання особи винуватою у вироку зазначаються, зокрема і мотиви застосування примусових заходів медичного характеру при встановленні стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 КК України. Однак, вказані вимоги закону суд першої інстанції залишив поза увагою.
У вироку суду вказані висновки експерта які досліджені судом, однак, питання про застосування або незастосування примусових заходів медичного характеру, про що вказується експертом, судом не вирішувалося та відповідні мотиви у вироку не наведено.
Водночас, з огляду на характер і тяжкість наслідків, що настали, особу винного, з урахуванням висновку судово-психіатричної експерта № 198 від 24.02.2016 року, є підстави для застосування до ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем перебування.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 про безпідставність апеляційних скарг та його клопотання про застосування положень Закону України «Про амністію у 2016 році», виступ захисника ОСОБА_8 , який підтримав позицію обвинуваченого, думку прокурора ОСОБА_7 про задоволення апеляційної скарги прокурора, безпідставність скарги потерпілої ОСОБА_9 та необхідність задоволення клопотання обвинуваченого про звільнення від відбування покарання на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році», вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають, а клопотання обвинуваченого слід задоволити.

Так висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується перевіреними в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим. Доведеність вини та правильність кваліфікації діяння за ст.118 КК України в апеляційних скаргах не оспорюється.

Доводи апеляційної скарг потерпілої ОСОБА_9 про незаконність вироку через невідповідність призначеного покарання внаслідок м`якості, а саме: у зв`язку з безпідставним звільненням обвинуваченого від відбування покарання з встановленням іспитового строку, є безпідставними.

При визначенні покарання ОСОБА_6 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно з вимогами ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених у санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
На виконання вимог закону судом враховано те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, працює, являється учасником АТО, як пом`якшуючі обставини визнання вини, щире каяття, відшкодування шкоди.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.2 постанови № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», з врахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо.
З врахуванням цих обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_6 може бути виправлений без реального відбування покарання, а тому його на підставі ст.75 КК України було звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю три роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього визначені у ст.76 КК України обов`язки.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку, що призначене покарання, з застосуванням положень ст.75 КК України є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Поряд з цим, на думку колегії суддів, ізоляція ОСОБА_6 від суспільства та поміщення його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, про що порушується питання в апеляційній скарзі потерпілої, не є в даному випадку виправданим заходом примусу щодо нього.
Беручи до уваги викладене, доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_9 про необхідність призначення лише покарання у виді позбавлення волі, колегія суддів до уваги не бере як безпідставні.
Підстав вважати, що призначене ОСОБА_12 покарання, з застосуванням ст.75 КК України не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість, немає. Тому апеляційна скарга потерпілої не підлягає до задоволення.
Також не підлягає до задоволення і апеляційна скарга прокурора щодо необхідності застосування до ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем перебування.
З врахуванням положень ст.ст. 94, 96 КК України, особи обвинуваченого ОСОБА_6 , обставин вчинення ним кримінального правопорушення, стану його психічного здоров`я, колегія суддів не вбачає підстав для застосування примусових заходів медичного характеру до обвинуваченого, а тому апеляційна скарга прокурора є безпідставна.
Поряд з цим, під час апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_6 заявив клопотання про застосування до нього вимог Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення від відбування покарання, як учасника бойових дій (учасника АТО), представивши підтверджуючі документи.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також особи, визнані винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та статті 9 цього Закону).
Як вбачається з представлених документів, а саме посвідчення виданого Головним управлінням Національної гвардії України, копія якого долучається до матеріалів провадження, відповіді ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 був призваний на військову службу по мобілізації 30.08.2014 року у військову частину НОМЕР_1 (Національна гвардія), приймав участь в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей. Йому встановлено статус учасника бойових дій та видано посвідчення серії НОМЕР_2 від 11.06.2015 року.
Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 118 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , відповідно до статті 12 КК України, є злочином невеликої тяжкості.
Таким чином, враховуючи те, що обвинувачений захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримав статус учасника бойових дій, вирок стосовно нього не набрав законної сили, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 слід звільнити від призначеного покарання за вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року на підставі ст. 2 ЗУ «Про амністію у 2016 році», задоволивши його клопотання.

Керуючись ст.86 КК України, ст.ст.376, 405, 407, 419 КПК України, ст.2 Закону України « Про амністію у 2016 році», колегія суддів,
постановила:
Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року відносно ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та заступника прокурора Львівської області ОСОБА_10 без задоволення.
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 задоволити.

Звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання призначеного вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06 квітня 2017 року за ч.1 ст.118 КК України на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4