Справа №489/5182/17 10.04.2018
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 квітня 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря: ОСОБА_4
Обвинувачений ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Южний, Одеської області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; раніше неодноразово судимий: востаннє вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва 28 липня 2015 року за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 1 року і 10 місяців обмеження волі,
обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України;
Учасники судового провадження:
обвинувачений: ОСОБА_6 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі потерпілий просить скасувати вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.12.2017 року стосовно ОСОБА_6 в частині застосування до обвинуваченого положень статті 75 КК України, а також, задовольнити його цивільний позов у повному обсязі. __________________________________________________________________
провадження :№ 11-кп/784/381/18 головуючий у 1 інстанції : ОСОБА_8
категорія : ч.2 ст. 286 КК України доповідач апеляц. інстан.: ОСОБА_1 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
ОСОБА_6 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням на строк 2 (два) роки.
На підставі ст. 76 КК України покладено на засудженого обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти данний орган про заміну місця проживання та не виїжджати за межі України без погодження з вищезазначеним уповноваженим органом.
Стягнуто зі ОСОБА_6 витрати на проведення експертиз в загальному розмірі 4651 грн. 40 коп. (чотири тисячі шістсот пятдесят одну гривню 40 коп.) на користь держави в особі ГУ ДКСУ в Миколаївській області.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 задоволено частково.
Стягнуто зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 13 152,58 грн. (тринадцять тисяч сто п`ятдесят дві гривні 58 коп.) матеріальної шкоди та 15 000,00 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень) в рахунок відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні клопотання ОСОБА_6 про застосування амністії відмовлено.
Узагальнені доводи апеляційної скарги.
Апелянт вважає вирок суду першої інстанції необґрунтованим, невмотивованим та незаконним з підстав неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, а деякі обставини, встановлені вироком такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд безпідставно застосував до обвинуваченого положення ст. 75 КК України, оскільки він є раніше тричі судимим.
Зазначає про відсутність в діях ОСОБА_6 щирого каяття, яке суд першої інстанції визнав пом`якшуючою покарання обставиною.
Також, апелянт наполягає на тому, що судом необґрунтовано встановлено у вироку наявність в тому числі і його вини в ДТП.
Крім того, потерпілий ОСОБА_5 не згоден з рішенням суду в частині часткового задоволення його цивільного позову, а саме: в частині відшкодування йому моральної шкоди, оскільки оцінює завдану йому моральну шкоду в 100 000 грн.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
Рухаючись у обраному напрямку, при проїзді житлового будинку № 15 по вул. Миколаївській, водій ОСОБА_6 в порушення вимог пп. «б» п. 2.3, п. 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі Правила дорожнього руху), а саме рухаючись по проїзній частині вул. Миколаївської, маючи перешкоду у смузі свого руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, своєчасно не вжив заходів до зниження швидкості, аж до повної зупинки керованого ним легкового автомобіля, продовжив рух у обраному ним напрямку, внаслідок чого допустив наїзд переднім лівим колесом керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_5 , який перетинав проїзну частину вул. Миколаївської зліва направо відносно напрямку руху автомобіля, у невстановленому для переходу пішоходів місці.
Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_5 спричинені тілесні ушкодження у вигляді перелому 4, 5 ребер зліва, двостороннього пневмотораксу, струсу головного мозку, саден обличчя, тулуба, кінцівок, забійної рани нижньої губи, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубого порушення водієм ОСОБА_6 вимог пп. «б» п. 2.3, п. 12.3 Правил дорожнього руху, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку обвинуваченого про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.
Фактичні обставини злочину, які викладені у вироку, кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України судом встановлені правильно на підставі досліджених в судовому засіданні доказів і апелянтом не оспорюються.
Враховуючи визначені ст. 404 ч.1 КПК України межі перегляду судом апеляційної інстанції, вирок в цій частині не переглядається.
Апеляційний суд вважає, що покарання ОСОБА_6 судом першої інстанції було призначено відповідно до вимог ст.ст.65-67 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості злочину, даних про особу засудженого, обставин, що пом`якшують покарання, в межах санкції ст. 286 ч.2 КК України, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Також, суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки на підставі ст. 75 КК України.
Згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, що має бути належним чином вмотивовано у вироку.
Приймаючи рішення про звільнення від покарання обвинуваченого ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК України суд першої інстанції послався на наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання, а саме визнання обвинуваченим вини та каяття у скоєному.
Також суд, призначаючи покарання, при вивченні особи обвинуваченого, взяв до уваги, що обвинувачений неоднаразово судимий, на даний час неофіційно працює, має позитивні характеристики, його негативне ставлення до вчиненого, усвідомлення ним протиправності своїх дій, тому доводи апелянта, щодо того, що суд не врахував ту обставину, що обвинувачений раніше судимий є безпідставними.
Врахував суд і відсутність обтяжуючих обставин, а також ставлення обвинуваченого до наслідків злочину, який за суб`єктивною стороною є необережним.
Окрім того, відповідно до висновку Інгульського районного сектору Миколаївського міського відділу з питань виконання кримінальних покарань та пробації, викладеного в досудовій доповіді (а.п. 140-141), беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого ОСОБА_6 , його умови та спосіб життя на теперішній час, історію правопорушень, а також середній рівень ризику вчинення ним повторного коримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_6 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить великої небезпеки для суспільства.
Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Посилання апелянта на те, що судом безпідставно зазначено у вироку при обгрунтуванні вирішення цивільного позову, наявність в тому числі і його вини в ДТП є неспроможними, оскільки сам потерпілий в своїх показах суду пояснював, що дійсно йшов по проїздній частині у невстановленому для переходу пішоходів місці та бачив автомобіль, що рухався, при цьому думав, що встигне пройти, але йому раптово стало погано та він втратив свідомість на дорозі та впав, самого наїзду не пам`ятає.
Доводи апелянта щодо невмотивованого часткового задоволення його цивільного позову в частині вирішення стягнення моральної шкоди також не знайшли свого підтвердження.
Так, суд першої інстанції, у відповідності до положень ЦК України, КПК України, ЦПК України, з урахуванням роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та у відповідності з вимогами ст. 129 КПК України, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди на користь потерпілого врахував тривалість його моральних страждань, наявність суттєвих змін в житті потерпілого, наслідки, які настали, частково задовольнив цивільний позов потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди.
При цьому суд зазначив, що з огляду на встановлені обставини, зокрема наявність і вини потерпілого, який здійснював рух по проїздній частині та з врахуванням майнового стану обвинуваченого, який просив потерпілого дозволити йому здійснювати відшкодування частинами, оскільки не має всієї суми відразу, з урахуванням принципів розумності, виваженості та справедливості, при вирішенні позову стягнув на користь ОСОБА_5 15 000 грн. моральної шкоди.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду відносно ОСОБА_6 є законним та обґрунтованим, а тому апеляційна скарга потерпілого задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 409, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.12.2017 року відносно ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: