печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2018 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі - ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В :

Адвокат ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0006084 від 22.06.2015 року.

В обґрунтування клопотання, з урахуванням доповнень до нього, зазначає, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30.03.2017 року було задоволено клопотання у кримінальному провадженні № 0006084 та, серед іншого, повторно накладено арешт без права відчуження, розпорядження та користування на Mercedes-benz ML 400, НОМЕР_2. Вказує, що арешт накладено необґрунтовано, а існування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження порушує права та інтереси ОСОБА_3 , як законного власника автомобіля, оскільки останній придбав даний автомобіль на підставі довідки-рахунку НОМЕР_1 , виданої ТФ «Автолюбитель», здійснив реєстрацію зазначеного транспортного засобу 20.12.2013 року згідно свідоцтва, виданого Калуським ВРЕР при УДАІ УМВС в Івано-Франківській області, на момент якої не було зафіксовано ніяких обтяжень застави чи арешту. Крім цього, звертає увагу суду, що арешт на автомобіль Mercedes-benz ML 400, який був накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16.02.2017 року, скасовано ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19.10.2017 року. Однак, слідчий повідомив адвоката ОСОБА_4 , що не може повернути вказаний автомобіль власнику, оскільки існує ще одна ухвала суду від 30.03.2017 року, якою теж було накладено арешт на зазначений транспортний засіб. Вважає, з огляду на ст. 170 КПК України, що вжитий захід забезпечення кримінального провадження перешкоджає реалізації права власності особи, а зазначене в своїй сукупності беззаперечно свідчить про безпідставність накладення арешту та обумовлює необхідність його скасування.

У судове засідання представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 не з`явився, повідомлявся про день, місце і час розгляду клопотання. Разом з тим, подав до суду заяву про розгляд даного клопотання за його відсутності.

Слідчий, за клопотанням якого накладався арешт, чи інша уповноважена особа органу досудового розслідування, у судове засідання не з`явився, про розгляд клопотання повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяви або клопотання, письмові заперечення до суду не подавалися.

Згідно норми ч. 4 ст. 107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Слідчий суддя, дослідивши в нарадчій кімнаті матеріали клопотання, дійшов наступних висновків.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Таким чином, виходячи з наведених положень ст. 174 КПК України, питання про скасування арешту розглядається слідчим суддею за відповідним зверненням осіб, визначених частиною першої цієї статті.

В судовому засіданні встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0006084 від 22.06.2015 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 361, ч. 2 ст. 361 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30.03.2017 року задоволено клопотання слідчого СГ Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_5 та накладено арешт без права відчуження, розпорядження та користування на наступне рухоме майно: VOLKSWAGEN POLO, НОМЕР_3;- BMW MINI, ONE, НОМЕР_4;- TOYOTA LAND CRUISER PRADO НОМЕР_5;- TOYOTA Land Cruiser Prado, НОМЕР_5;- BMW X5, НОМЕР_6;- MITSUBISHI PAJERO WAGON, НОМЕР_7;- Porshe 997 Carrera S, НОМЕР_8;- Subaru Forester, НОМЕР_10;- Toyota Land Cruiser, НОМЕР_9;- Hyundai Tucson, НОМЕР_11;- VOLKSWAGEN TOUAREG, НОМЕР_12;- HONDA CIVIC, НОМЕР_13;- Toyota Camry, НОМЕР_14;- MERSEDES-BENZ 500, НОМЕР_15;- AUDI Q7, НОМЕР_16;- Toyota Camry, НОМЕР_17;- Mercedes-benz ML 400, НОМЕР_2;- AUDI A6, НОМЕР_18;- TOYOTA LEXUS, НОМЕР_19;- AUDI Q7, НОМЕР_20;- LEXUS IS 250, НОМЕР_21;- VOLKSWAGEN Tiguan, НОМЕР_22;-- CHEVROLET CRUZE, НОМЕР_23; - MAZDA CX-9, НОМЕР_24; -- LAND ROVER RANGE ROVER, НОМЕР_25.

Як визначено ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадженні слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Натомість, при розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 174 КПК України, слідчий суддя не надає оцінку дотриманню вимог закону при постановленні ухвали від 30.03.2017 року про арешт майна та її законності, що є виключною прерогативою суду апеляційної інстанції, а лише оцінює доводи клопотання в частині обґрунтованості підстав для скасування раніше накладеного арешту.

Зокрема, згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, носить у собі тимчасовий характер.

При накладенні арешту на автотранспортний засіб, слідчий суддя, з огляду на надані дані, погодився з доводами органу досудового розслідування про те, що він відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, тобто є речовим доказом.

Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Проте, під час розгляду вказаного клопотання про скасування арешту майна, слідчим не надано суду допустимих, в розумінні ст. 86 КПК України, доказів на підтвердження того, що арештоване майно було одержане злочинним шляхом, внаслідок вчинення кримінального правопорушення, чи є знаряддям злочину. Крім того, слідчий суддя враховує ту обставину, що на час розгляду клопотання органом досудового розслідування не доведено, яким чином вказаний автомобіль має відношення до кримінального провадження, які саме сліди вчинення злочину могли залишитися на ньому.

Наведені обставини свідчать про відсутність підстав для накладення арешту саме з метою забезпечення збереження речового доказу, а іншої мети ініціатором клопотання про накладення арешту не було зазначено та не було визначено слідчим суддею під час розгляду такого клопотання.

Також слід зазначити, що відповідно до абз. 2 п. 2.6. Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. 276 - 279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, та з матеріалів провадження вбачається, що на момент розгляду провадження у ОСОБА_3 відсутній процесуальний статус з яким закон пов`язує можливість накладення арешту на його майно, а у відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Як встановлено п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Виходячи з викладеного, слідчий суддя приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту є обґрунтованими, а наданими матеріалами доведено відсутність підстав для арешту автомобіля, а також ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя вважає за необхідне задовольнити клопотання адвокат ОСОБА_4 , поданого в інтересах ОСОБА_3 , в частині скасування заборони користуватися зазначеним майном з метою недопущення обмеження права вільного використання транспортним засобом.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 174, 309 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В :

Клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна - задовольнити частково.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року у справі № 757/18155/17-к у кримінальному провадженні №0006084, а саме на автомобіль «Mercedes-benz ML 400, НОМЕР_2 в частині заборони будь-яких дій по користуванню ним.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1