В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 жовтня 2017 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання: ОСОБА_2 ,
за участі сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченої ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород, обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Веселе Лозівського району Харківської області, громадянка України, українка, не працююча, розлучена, проживає без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судима,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_6 ігноруючи рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2014 року ухвалене за її участі суддею ОСОБА_7 у цивільній справі №308/21562/13-ц за позовною заявою ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про примусове виселення останньої з будинку АДРЕСА_1 , яке набрало законної сили 26 вересня 2014 року, а також незважаючи на законні вимоги державного виконавця самостійно виконати рішення суду, будучи обізнаною зі своїм зобов`язанням виконати рішення суду та маючи реальну можливість виконати дане рішення, умисно ухиляється від виконання рішення суду, що набрало законної сили, що полягає у її прямій та відкритій відмові самостійно виселитися з житлового будинку АДРЕСА_1 .
Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно обвинувального акту згідно до вимог статті 337 КПК України.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті не визнала . Вказала, що є колишньою дружиною ОСОБА_9 з яким розірвано шлюб у 2003 році. В 2006 році її колишній чоловік повідомив, що має намір продати будинок у зв`язку з чим вона знялась з реєстраційного обліку. В 2009 році вона дізналась про те, що її колишній чоловік подарував будинок своєму сину ОСОБА_8 . Визнала, що їй відомо про існування рішення суду від 16.09.2014 року, вказане рішення нею не оскаржено. Вона була у державного виконавця, їй відомо про наявність виконавчого провадження. Оскільки її колишній чоловік ОСОБА_9 не заперечив, щоб вона і надалі проживала у будинку, а також враховуючи те, що їй нема куда йти з дітьми проживати, вона не виселялась з будинку.

Не зважаючи на процесуальну позицію обвинуваченої в судовому засіданні, вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених судом обставин підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів.

Свідок ОСОБА_9 , який допитаний зі сторони обвинувачення в судовому засіданні показав, що був одружений з обвинуваченою. Повідомив, що наразі вищезгаданий житловий будинок належить його сину на підставі договору дарування .
Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що перебуває з обвинуваченою в неприязних стосунках. Його батько ОСОБА_9 був одружений з обвинуваченою ОСОБА_5 . Додав, що будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , належить йому на підставі договору дарування . Він звертався до суду з позовом до ОСОБА_5 про примусове виселення останньої з будинку АДРЕСА_1 . За наслідками розгляду позову, судом було ухвалено рішення про примусове виселення ОСОБА_5 з будинку. Вказав, що на даній час рішення суду не виконано.
Сторона обвинувачення та сторона захисту не заявляла клопотань про допит інших осіб в якості свідків у кримінальному провадженні.
У відповідності до вимог ч.1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу покладається на слідчого, прокурора, а обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

На підтвердження події вчинення кримінального правопорушення та вини ОСОБА_5 у його вчиненні прокурором надані суду та безпосередньо у судовому засіданні дослідженні :

- рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2014 року, з відміткою про набуття рішенням законної сили 26.09.2014 року згідно з яким ОСОБА_5 зобов`язано виселитися із займаного житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 ;
- постанова старшого державного виконавця РВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження від 05.03.2015 року з примусового виконання виконавчого листа №308/21562/13-ц виданого 16.02.2015 року Ужгородським міськрайонним судом про зобов`язання ОСОБА_5 виселитися із займаного житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 ;
- довідка видана Сторожницькою сільською радою № 1081 від 16.10.2015 року про те, що ОСОБА_5 проживає без реєстрації на постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_1 . Власником житлового будинку згідно записів погосподарської книги сільської ради є ОСОБА_8 .
Судом було вжито передбачені законом заходи для допиту усіх свідків, зазначених стороною обвинувачення та захисту, а також досліджені всі докази надані учасниками кримінального провадження.
Згідно ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, та сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду доказів.
Згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення ухвалюється судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду.
Заслухавши покази обвинуваченої, яка своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України не визнала, показання свідків, перевіривши надані стороною обвинувачення докази, оцінюючі кожний досліджений в судовому засіданні доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів -з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_5 у скоєнні інкримінованого їй кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Суд кваліфікує дії обвинуваченої ОСОБА_5 за ч.1 ст. 382 КК України, як умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили.
Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні обвинуваченій ОСОБА_5 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної, яка має на утриманні одну неповнолітню дитину, вперше притягається до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої, а також обставин, які обтяжують покарання.
Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_5 судом згідно статті 66 КК України не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_5 судом згідно статті 67 КК України не встановлено.

Зважаючи на положення статті 50 КК України якою встановлено, що «покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами», на положення статті 65 КК України, якою встановлено, що «особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів», враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченої, всі пом`якшуючі покарання обставини, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченій покарання у вигляді штрафу в межах санкції ч.1 ст. 382 КК України.
Саме таке покарання на думку суду буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої ОСОБА_5 та попередження нових злочинів.
В судовому засіданні захисник обвинуваченої та обвинувачена ОСОБА_5 заявили клопотання про застосування до обвинуваченої п. в ст.1 ЗУ Про амністію у 2016 році, звільнивши обвинувачену від відбування покарання, оскільки на день набрання чинності цим законом має неповнолітню дитину, вчинила кримінальне правопорушення середньої тяжкості, вперше притягується до кримінальної відповідальності.
Обвинувачена в судовому засіданні просила звільнити її від відбування покарання на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», з наслідками застосування амністії ознайомлена.
Як встановлено ст.85 КК України, на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.
Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання (ч.2 ст.86 КК України).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.
Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
07.09.2017 р. набрав чинності Закон України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 р. №1810VIIІ. Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно (ст.13 названого Закону).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про амністію у 2016 році» питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою прокурора, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого(підсудного) чи засудженого, їх захисників чи законних представників.
Відповідно до п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільненню від відбування покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, засуджених за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до ст.12 КК України, та за злочини вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до ст.12 КК України, підлягають особи, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачена ОСОБА_5 на день набрання чинності цим Законом має неповнолітню дитину ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 видане 21.02.2007 року, копія якого приєднана до матеріалів справи.
Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченої ОСОБА_5 амністії, передбачених ст.4 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" та ст.9 Закону України «Про амністію у 2016 році», судом не встановлено, амністія до неї не застосовувалась.
За таких обставин суд вважає, що на обвинувачену ОСОБА_5 поширюється дія Закону України «Про амністію у 2016 році», а тому вона підлягає звільненню від відбування покарання.
Суд роз`яснює обвинуваченій ОСОБА_5 наслідки застосування амністії, а саме: у разі застосування амністії в подальшому протягом останніх десяти років амністія до неї не може бути застосована.
Цивільний позов по справі не заявлено.
Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ч. 9 ст. 100 КПК України.
Розподіл витрат на залучення експерта вирішити відповідно до ч.2 ст. 124 КПК України.
У відповідності до ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.369-371, 373-376 КПК України, суд,
ЗАСУДИВ:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України і призначити їй покарання у вигляді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 /вісім тисяч п`ятсот/ гривень.
На підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» засуджену ОСОБА_5 повністю звільнити від відбування призначеного покарання.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 не обирався.
Речові докази відсутні.
Судові витрати по справі відсутні.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1