Справа № 675/1642/16-к
Провадження № 1-в/675/55/2017
У Х В А Л А

"26" грудня 2017 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючої судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду у м. Ізяславі в режимі відеоконференції заяву засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Великі Алгаши Шумерлинського
району Республіки Чувашії Російської Федерації, який до засудження
проживав у АДРЕСА_1 , такого, що відбуває
покарання у Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», про
переведення для подальшого відбування покарання до іншої колонії,
Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про застосування до нього ч. 1 ст. 93 КВК України і переведення його з Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» до установи виконання покарань, яка найбільш наближена до місця проживання родини засудженого, мотивуючи це тим, що його рідні проживають в Автономній Республіці Крим, а ОСОБА_5 відбуває покарання у Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», яка знаходиться на значній відстані від місця проживання його рідних, що фактично перешкоджає рідним засудженого прибувати до місця відбуття покарання для побачень з засудженим.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 , захисник засудженого ОСОБА_4 заявлені вимоги підтримали.
Прокурор проти заявлених вимог заперечував, оскільки вирішення питання про переведення засуджених з однієї колонії до іншої не відноситься до компетенції суду.
Допитавши засудженого, вислухавши думку захисника засудженого, висновок прокурора, дослідивши матеріали справи та особової справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
У статті 21 Конституції України проголошено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.
Статтею 22 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Згідно ст. 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.
Відповідно до ст. 5 Кримінально-виконавчого Кодексу України кримінально-виконавче законодавство, виконання і відбування покарань ґрунтуються на принципах невідворотності виконання і відбування покарань, законності, справедливості, гуманізму, демократизму, рівності засуджених перед законом, поваги до прав і свобод людини, взаємної відповідальності держави і засудженого, диференціації та індивідуалізації виконання покарань, раціонального застосування примусових заходів і стимулювання правослухняної поведінки, поєднання покарання з виправним впливом, участі громадськості в передбачених законом випадках у діяльності органів і установ виконання покарань.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 7 Кримінально-виконавчого Кодексу України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Абзацом 2 частини 1 ст. 8 Кримінально-виконавчого Кодексу України визначене право засуджених на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню. Заходи впливу можуть застосовуватися до засуджених виключно на підставі закону; засуджені не можуть бути піддані медичним або іншим подібним дослідженням незалежно від їх згоди.
В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_5 засуджений вироком Колегії суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду АР Крим від 30 листопада 2004 року за ст. ст. 115 ч. 2 п. п. 1, 2 ,4, 6, 12, 187 ч. 4, 263 ч. 1, 70 ч. 2 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Вказаний вирок набрав законної сили 28 квітня 2005 року. Рішенням регіональної комісії УДДУПВП у АР Крим з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, із слідчого ізолятора до установ виконання покарань ОСОБА_5 визначено колонію максимального рівня безпеки з відбуттям покарання у приміщеннях камерного типу відповідно до протоколу № 43 від 17 червня 2005 року. З 13 листопада 2005 року ОСОБА_5 відбуває покарання у Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)».
Згідно п. 14 ч. 1 ст. 537 Кримінального процесуального Кодексу України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати крім питань, передбачених в п. п. 1-13, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Відповідно до ст. 93 Кримінально-виконавчого Кодексу України засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого. Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.
У рішенні в справі «Вінтман проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що засуджені до позбавлення волі мають «надалі користуватись основоположними правами та свободами, гарантованими Конвенцією, окрім права на свободу» (див. рішення у справі «Хьорст проти Сполученого Королівства (№ 2)».
У своєму нещодавньому рішенні у справі «Ходорковський і Лєбєдєв проти Росії» Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що поміщення заявників до віддаленої колонії (розташованої за кілька тисяч кілометрів від міста, де проживають їхні родини) становило втручання в їхні права за статтею 8 Конвенції.
У рішенні в справі «Вінтман проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що відсутність ясності як у законодавстві, так і в судовій практиці стосовно підсудності судам рішень пенітенціарних органів про переведення засуджених з однієї колонії до іншої достатньо, щоб показати Суду, що зазначений засіб юридичного захисту не може вважатися «ефективним» ані в теорії, ані на практиці.
За даними особової справи засудженого сам ОСОБА_5 до засудження проживав у м. Ялті Автономної Республіки Крим, дружина та діти засудженого ОСОБА_5 проживають у м. Ялті Автономної Республіки Крим, сестри засудженого ОСОБА_5 проживають у Російській Федерації. Протягом строку відбування покарання ОСОБА_5 було надано 48 побачень, з яких 6 побачень з рідними. Всі побачення були короткострокові.
Відповідно до інформації з особової справи засудженого сам ОСОБА_5 та його сестра неодноразово звертались до компетентних органів з приводу переведення ОСОБА_5 для відбування покарання до іншої установи виконання покарань, розташованої ближче до місця проживання родичів засудженого, однак вказане питання вирішене позитивно не було, зокрема, через відсутність установ, які забезпечують виконання покарання у виді довічного позбавлення волі, та обмеження їх наповненості.
Таким чином Центральна комісія Міністерства юстиції України є вищим органом, уповноваженим вирішувати питання переведення засуджених для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої.
Згідно наданої суду копії витягу з протоколу № 17 Центральної комісії Міністерства юстиції України від 17 листопада 2017 року було розглянуто клопотання ОСОБА_5 про переведення засуджених для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої, у задоволенні клопотання було відмовлено. При цьому однією з причин відмови стало відсутність вільних місць для тримання такої категорії осіб.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення клопотання засудженого.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення доступу до правосуддя осіб, які утримуються в установах попереднього ув`язнення та виконання покарань» № 1491-VIII від 7 вересня 2016 року, який набрав чинності 08 жовтня 2016 року, у ст. ст. 537 та 539 КПК України внесені зміни, зокрема, ч. 1 ст. 537 КПК України доповнена п. 13-1: про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань, а ст. 539 ч. 9: розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 цього Кодексу, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.
За таких обставин суд знаходить за доцільне роз`яснити засудженому порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань відповідно до положень вищезазначеного закону.
п о с т а н о в и в :
В задоволені заяви ОСОБА_5 відмовити.
Роз`яснити засудженому право звернутись з відповідним адміністративним позовом до адміністративного суду, при цьому відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних із питаннями, які вирішуються судом під час виконання вироку відповідно до статті 537 Кримінального процесуального кодексу України, у разі відсутності на їх особових рахунках коштів, достатніх для сплати судового збору.
Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Хмельницької області через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1