У Х В А Л А
підготовчого судового засідання
12.04.2018 року суддя Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Солонка Пустомитівського району Львівської області , українця, громадянина України приватного підприємця, одруженого раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України,

Сторона обвинувачення: прокурор відділу процесуального керівництва при проведенні досудового розслідування органами внутрішніх справ та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Львівської області, юрист 2 класу ОСОБА_4 .

Сторона захисту: адвокат ОСОБА_5
В С Т А Н О В И В:

Згідно обвинувального акта, ОСОБА_3 підозрюється у здійсненні операцій з брухтом чорних та кольорових металів без спеціального дозволу (ліцензії), одержання якого передбачено законодавством; організації пунктів прийому, схову та збору металобрухту, яке вчинив у період 2013 2014 роки не будучи суб`єктом господарювання, який наділений правом здійснювати операції з брухтом чорних та кольорових металів, в супереч встановленим вимогам законодавства у сфері економічної діяльності, діючи без спеціального дозволу (ліцензії) одержання якого передбачено Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», розуміючи, що його батько ОСОБА_6 є директором ТзОВ «Вестметінвест», якому Міністерством промислової політики України, 06.07.2019 видана ліцензія № 470191 на провадження діяльності із заготівлі та переробки металобрухту кольорових металів за адресою: АДРЕСА_2 , з корисливих мотивів, маючи на меті забезпечення вказаного підприємства брухтом чорних та кольорових металів, а також отримання прибутку, вирішив організувати мережу незаконних пунктів прийому, схову та збуту металобрухту на території м. Львова.
Дані інкриміновані дії ОСОБА_3 , органом досудового розслідування та прокурором - процесуальним керівником у кримінальному провадженні кваліфіковані за ч. 1 ст. 213 КК України, як здійснення операцій з брухтом чорних та кольорових металів без спеціального дозволу (ліцензії), одержання якого передбачено законодавством; організації пунктів прийому, схову та збуту металобрухту.
Матеріали обвинувального акта надійшли до Франківського районного суду м. Львова 19 листопада 2015 року від першого заступника прокурора Львівської області ОСОБА_7 та відповідно до ст.. 35 КПК України, передані на розгляд судді ОСОБА_8
03 березня 2018 року керівником апарату видано розпорядження № 18/р про призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, що перебували на розгляді у судді ОСОБА_8 ..
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 березня 2018 року , у порядку передбаченого ст.. 35 КПК України, справа передана судді ОСОБА_1 .
З урахуванням завантаженості головуючого та надмірною кількістю одночасної передачі як кримінальних, так і інших проваджень від іншого судді, підготовче судове засідання призначено відповідно до ухвали від 15 березня 2018 року.
В ході підготовчого судового засідання, при вирішенні питань, передбачених ст. 314- 316 КПК України встановлено, що обвинувальний акт не відповідає вимогам процесуального законодавства, і у першу чергу ст. 291 КПК України, що є перешкодою для повного, всебічного та неупередженого їх розгляду по суті в судовому процесі, у продовж розумного строку.
Так, згідно ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні, серед іншого, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). Обставини, що підлягають доказуванню повинні бути відображені у фактичних обставинах кримінального провадження, що викладаються в обвинувальному акті, і саме ці обставини вказують на те у чому обвинувачується особа, інакше обвинувачення є не конкретизованим, формальним. Разом з тим, органи досудового розслідування та прокурор не обвинувачують, а підозрюють ОСОБА_3 у організації пунктів прийому , схову та збуту металобрухту, однак час організації таких пунктів, спосіб їх організації в обвинувальному акті не зазначені, як не вказано і спосіб схову та збуту металобрухту, його вид та кількість, вартість за яку було збуто металобрухт та кому безпосередньо.
За своїм змістом, обвинувальний акт стосується незаконних операцій з металобрухтом вчинених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , що діяли на прохання ОСОБА_3 , а у чому конкретно полягали кримінально карані діяння ОСОБА_3 та чи є кримінально карані, дії у вигляді прохання, пропозиції іншій особі щось вчинити, в обвинувальному акті не наведено. Я убачається із змісту обвинувального акта, у невстановлений досудовим розслідуванням час та у невстановленому місці, ОСОБА_3 увів в оману ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . ОСОБА_11 щодо законності створення пункту прийому металобрухту. Отже, обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КК України, тобто у ньому відсутній виклад фактичних обставин кримінального провадження, які прокурор вважає встановленими і які б відповідали диспозиції інкримінованої норми закону.
Відтак, викладені в обвинувальному акті фактичні обставини та правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 213 КК України з кваліфікуючими ознаками: здійснення операцій з брухтом чорних та кольорових металів без спеціального дозволу (ліцензії), одержання якого передбачено законодавством; та організації пунктів прийому, схову та збуту металобрухту, не відповідають одне одному.
Крім цього, органи досудового розслідування та прокурор не встановивши точного часу вчинення інкримінованих дій, їх правову кваліфікацію здійснили формально, без урахування матеріального права, і зокрема того, що ст. 213 КК України в період з 2013 по 2015 роки зазнала суттєвих змін, і які впливають на кваліфікацію дій ОСОБА_3 .
Якщо брати до уваги, що інкриміновані дії ОСОБА_3 вчинив у період 2013 -2014 років, то вони підпадали під кваліфікацію за Законом в редакції від 15 листопада 2011 року.
Обвинувальний акт складено та затверджено 17 листопада 2015 року, проте у ньому не вказано в редакції якого закону інкримінується у вину кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 213 КК України.
Із змісту диспозиції ч. 1 ст. 213 КК України у всіх редакціях Закону, передбачено організацію незаконних пунктів прийому , схову та збуту металобрухту, натомість в обвинувальному акті інкримінується у вину організація пунктів, без кваліфікуючої ознаки « незаконних».
З огляду на зазначене, обвинувальний акт і з цих підстав не відповідає п. 5 ч.2 ст. 291 КПК України, а також з підстав відсутності формулювання обвинувачення, яке б відповідало диспозиції ч. 1 ст. 213 КК України.
Також, відповідно до ст.. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Відповідно до п. 13 ст. 3 КПК України, обвинувачення є твердженням про вчинення певною особою діяння ( а не підозрою, як зазначено в обвинувальному акті), передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Як убачається із змісту обвинувального акта ОСОБА_3 не обвинувачується в інкримінованому злочині, а підозрюється.
Системний аналіз процесуальних норм і зокрема ст. 314 КПК України, вказує на те, що законодавець закріпив однозначне процесуальне становище особи, відносно якої до суду скеровано обвинувальний акт та зазначив, що підготовче судове засідання відбувається за участю обвинуваченого, а не підозрюваного.
Проте, виходячи із змісту розглядуваного обвинувального акту, ОСОБА_3 й надалі підозрюється, а не обвинувачується прокурором у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, хоч перебуває на стадії кримінального судочинства підготовчого судового засідання.
Виходячи із змісту сформульованого в обвинувальному акті органами досудового розслідування та прокурором обвинувачення, ОСОБА_3 вчиняв інкриміновані дії маючи на меті незаконного забезпечення металобрухтом ТзОВ. « Вестметінвест». У той же час, за змістом обвинувального акта підстав для застосування заходів кримінально правового характеру щодо юридичних осіб, не встановлено.
Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 291 КПК України, в обвинувальному акті мають бути зазначені анкетні відомості обвинуваченого серед яких обов`язково має зазначатися місце народження. Разом з тим, в обвинувальному акті такі відомості відсутні, що вказує на пряму невідповідність обвинувального акта вимогам процесуального закону.
Обвинувальний акт поданий до суду не прокурором, який здійснював повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, а першим заступником прокурора Львівської області, що суперечить вимогам ст. 40 КПК України, згідно якої: слідчий подає обвинувальний акт на затвердження прокурору, у даному випадку прокурору ОСОБА_4 , а останній відповідно до вимог ст.. 36 КПК України, повинен скерувати його до суду. Разом з тим, прокурор ОСОБА_4 покладені на нього обов`язки звернутися до суду з обвинувальним актом не виконав. До суду з обвинувальним актом звернулася особа, процесуальні права та обов`язки якої, у даному кримінальному провадженні, не підтверджені.
Покликання заступника прокурора Львівської області у супровідному листі на ст. 283 та 291 КПК України, є безпідставні, оскільки ст. 283 КПК України стосується прокурора призначеного у порядку, передбаченому ст. 37 КПК України, який зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну із дій, передбачених ч. 2 ст. 283 КПК України. Що стосується ст. 291 вказаного закону, то така взагалі не має відношення до скерування справи до суду.
Незважаючи на невідповідність акта вимогам процесуального законодавства, заступник прокурора Львівської області скерував його до суду, а прокурор ОСОБА_4 орієнтував суд на те, що акт може розглядатися в судовому засіданні при цьому намагаючись нав`язати суду своє тлумачення вказаних вище норм закону оцінюючи правомірність питань, поставлених головуючим.
Відповідно до п.3 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
З огляду на викладене, є очевидною невідповідність обвинувального акта вимогам процесуального законодавства, його пряма невідповідність п. 2, п. 5 ч.2 ст. 291 КПК України, а тому, за даних обставин, обвинувальний акт не може бути предметом судового розгляду та згідно з вимогами п. 3 ч.2 ст. 314 КПК України, підлягає поверненню прокурору для приведення його у відповідність вимогам процесуального Закону.
Вирішуючи питання, передбачені ст.. 314 КПК України, дослідивши зміст обвинувального акта на його відповідність вимогам процесуального законодавства, заслухавши думку прокурора, який
вважає, що обвинувальний акт відповідає процесуальним вимогам та може бути предметом розгляду в суді, думку адвоката та його підзахисного, які вважали, що обвинувальний акт слід призначити до судового розгляду, вважаю за доцільне провернути обвинувальний акт прокурору.
Відповідно до ст. 113 - 114 КПК України та з метою забезпечення обвинуваченому прав, передбачених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», для приведення обвинувального акта у відповідність вимогам процесуального Закону, слід встановити строк, який не може перевищувати 3 ( трьох) днів з часу закінчення строку на апеляційне оскарження проголошеної ухвали.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 26, 91, 110, 113 -114 214, 284, 291, 314 - 316 369, 370 КПК України,-
У Х В А Л И В:
Встановити строк на приведення обвинувального акта у відповідність до вимог процесуального законодавства, який не може перевищувати 3 (трьох) днів з часу закінчення строку на апеляційне оскарження даної ухвали.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Львівської області протягом семи днів з дня її оголошення через суд, який ухвалив судове рішення.

Суддя ОСОБА_12