Роздільнянський районний суд Одеської області
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 511/456/18

Номер провадження: 1-кс/511/150/18

14.03.2018 року слідчий суддя Роздільнянського районного суду Одеської області ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 за участю: прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , власника майна - ОСОБА_5 , захисника - адвоката ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Роздільна Одеської області клопотання слідчого СВ Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 яке погоджене з прокурором Роздільнянської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про арешт тимчасово вилученого майна,

ВСТАНОВИВ:
13.03.2018 року слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням, погодженим з прокурором Роздільнянської місцевої прокуратури про арешт тимчасово вилученого майна.
З поданого клопотання вбачається, що 11.02.2018 року о 22:20 год. до чергової частини Роздільнянського ВП надійшло повідомлення від чергового ВПС Кучурган Авто про те, що 11.02.2018 року у вечірній час дві невідомі особи біля інформаційного показника №2/17, на мосту між ППр «Первомайськ» та «Кучурган - авто» зі сторони України у с. Кучурган, Роздільнянського району, Одеської області незаконно позбавили волі ОСОБА_8 мешканця АДРЕСА_1 .

В ході подальшого досудового розслідування слідчим було з`ясовано, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , заздалегідь заготували транспортний засіб марки «Ауді А6», колір синій металік, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з метою незаконного позбавлення волі ОСОБА_11 та подальшого транспортування на територію Приднестровської Молдавської Республіки, тим самим використовували вказаний транспортний засіб як знаряддя вчинення злочину.

На підставі листа державної прикордонної служби 12.03.2018 року слідчим СВ Роздільнянського ВП проведено огляд місця, а саме території розташованої на відстані 2 м від будівлі відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в с. Кучурган, Роздільнянського району Одеської області де виявлено та вилучено транспортний засіб, а саме автомобіль марки «Ауді А6», колір синій металік, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власник на вказане майно згідно свідоцтва про реєстрацію є ОСОБА_5 , під час якого вищезазначений автомобіль тимчасово вилучений.

Клопотання обґрунтоване тим, що вказане майно біло правомірно вилучено лише 12.03.2018 року під час проведення огляду, строк для звернення до суду із зверненням з вказаним клопотанням не сплив; зазначений транспортний засіб є знаряддям злочину та є необхідність в подальшому вирішення питання про його можливу спеціальну конфіскацію.

В судовому засіданні прокурор та слідчий підтвердили доводи викладені в клопотанні про арешт тимчасово вилученого майна та надали пояснення з підстав необхідності забезпечення збереження тимчасово вилученого майна шляхом накладення на нього арешту.

Захисник заявника ОСОБА_6 та заявник ОСОБА_5 в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечували з посиланням на ст.ст. 28, 84, 91, 131, 167, 169, 170, 171 ч. 5 КПК України та ст. 96-2, 146 КК України, надавши письмові пояснення та зазначали, що ОСОБА_5 , є законним володільцем вказаного автомобілю та вона є підозрюваною або обвинуваченою; фактичне вилучення автомобілю відбулося 12.02.2018 року, а не 12.03.2018 року; проведений 12.03.2018 року огляд був незаконним; підстави для конфіскації або спец конфіскації відсутні; визнання автомобілю речовим доказом та знаряддям вчинення злочину є неправомірним; слідчим та прокурором порушено строки звернення до суду в відповідним клопотанням, тому просили в задоволенні клопотання відмовити та повернути автомобіль законному володільцю ОСОБА_5 .
Розглянувши подане клопотання, дослідивши обставини та підстави наведені в клопотанні, матеріали кримінального провадження, заслухавши думку прокурора та слідчого , заперечення власника та її представника, слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого не підлягає задоволенню на підставі наступного.
Судовим розглядом встановлено, що слідчим відділом Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000181 від 12.02.2018року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України.

З долучених до клопотання слідчого матеріалів вбачається, що з моменту внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення - 12.01.2018 року та до моменту звернення прокурора 13.03.2018 року до суду з клопотанням про арешт майна у даному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру.

У відповідності до акту прийому-передачі від 12.02.2018 року слідча СВ Роздільнянського ВП ГУНП України в Одеській області ОСОБА_7 прийняла від відповідальних осіб ВПС «Кучурган» автомобіль марки «Ауді А6», синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Також у відповідності до протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 11.02.2018 року у ОСОБА_10 було вилучено в тому числі і ключі від транспортного засобу «Ауді».

Постановою слідчого СВ Роздільнянського ВП ГУНП України в Одеській області ОСОБА_7 від 12.02.2018 року про визнання предмета речовим доказом і залучення його до кримінального провадження транспортний засіб марки «Ауді А6», реєстраційний номер НОМЕР_1 був залучений до кримінального провадження як речовий доказ, переданий на зберігання до майданчику пункту пропуску «Кучурган-авто» до часу знаходження власника, та зазначено, що останній в подальшому необхідно передати власнику під розписку.

Листом № 537 від 12.03.3018 року відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ІНФОРМАЦІЯ_2 на ім`я начальника Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області було зазначено про необхідність вирішення подальшої долі вказаного транспортного заходу.

Під час проведення досудового розслідування слідчим було встановлено, що автомобіль марки «Ауді А6», колір синій металік, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить згідно свідоцтва про реєстрацію ОСОБА_5 був використаний в якості знаряддя вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з чим постановою слідчого від 12.03.2018року зазначений транспортний засіб визнано знаряддям вчинення злочину.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Положеннями ст. ст.2,7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

Під заходами забезпечення кримінального провадження прийнято розуміти передбачені КПК заходи примусового характеру, які застосовуються за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, з метою запобігання і подолання негативних обставин, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, забезпеченню його дієвості.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого у кримінальному провадженні та відповідати вимогам закону.

Вказані норми узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Зазначені положення кримінального процесуального закону також узгоджуються і з практикою Європейського суду з прав людини, у відповідності до якої володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі "Іатрідіс проти Греції" 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі "Антріш проти Франції" 22.09.94 р. та у справі "Кушоглу проти Болгарії" 10.05.2007 р.). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" 23.09.82 р.). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення ЄСПЛ у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" 21.02.86 р.).

Крім того, у своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції").

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі і при вирішення питання про накладення арешту на майно, слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (п. 1 ч. 3ст. 132 КПК України).

Відповідно до п. 7 ч. 2ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, в ч. 5ст. 170 КПК України зазначено, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1)правову підставу для арешту майна; 2)достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3)розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4)наслідки арешту майна для інших осіб; 5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

При цьому слідчим суддею зазначається, що обов`язок доведення існування зазначених обставин КПК покладає на слідчого, прокурора, який звертається із відповідним клопотанням.
Також суд зауважує, що у відповідно до ч.5, ч.7 ст. 237 КПК України при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Судом встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна та додані до нього письмові докази взагалі не містять будь-яких правовстановлюючих документів на вказаний транспортний засіб, але в зазначених документах зазначено про те, що спірний автомобіль належить на праві власності саме ОСОБА_12 .

До клопотання взагалі не долучені будь-які докази щодо можливості спеціальної конфіскації вказаного автомобіля.

Вищевказані матеріали не відповідають вимогам ч. 2ст. 171 КПК України, оскільки не підтверджують підстави, мету та відповідного обґрунтування необхідності арешту майна, а також розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або можливу спец конфіскацію.

При цьому судом звертається увага, що частина 2 статті 146 КК України взагалі не передбачає такого виду додаткового покарання як конфіскація або спец конфіскація.

Більш того, слідчим суддею встановлено, що 12.03.2018 року огляд місця події слідчим було проведено з недотриманням вимог КПК України, передбачених ст. 233 ч. 1, 234, 235, 237 КПК України, тобто без добровільної згоди особи, яка володіє майном та без ухвали слідчого судді.

Крім того, на переконання суду, вилучення ключів від автомобілю, прийом слідчим транспортного засобу по акту прийому-передачі, які відбулися 12.02.2017 року в повній мірі вказують про те, що саме 12 лютого 2018 року відбулося вилучення вказаного майна, а тому посилання слідчого та прокурора на вилучення автомобілю 12.03.2018 року, суд до уваги не приймає.

На думку суду твердження слідчого та прокурора про те, що вказані речі, які були вилучені під час огляду, є речовими доказами у кримінальному провадженні, а тому вилучення та накладення арешту на них необхідно для проведення всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, оскільки вони можуть мати доказове значення, а тому відповідають критеріям, передбаченим ч. 1ст. 98 КПК України, є безпідставними.

При цьому, згідно із ч. 1ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166,170-174 цього Кодексу.

Пунктом 10 статті 100 КПК України передбачено, що під час вирішення питання щодо спеціальної конфіскації насамперед має бути вирішене питання про повернення грошей, цінностей та іншого майна власнику (законному володільцю) та/або про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Застосування спеціальної конфіскації здійснюється тільки після доведення в судовому порядку стороною обвинувачення, що власник (законний володілець) грошей, цінностей та іншого майна знав про їх незаконне походження та/або використання.

Випадків застосування спеціальної конфіскації, передбаченої статтею 96-2 КК України, прокурором не доведено та судом не встановлено; крім того спеціальна конфіскація не може бути застосована до майна, яке перебуває у власності добросовісного набувача (ч. 4 ст. 96-2 КК України).

Систематизуючи вищезазначені норми законодавства випливає, що правомірність володіння органом досудового розслідування майном, яке наділене ознаками речових доказів, має підтверджуватися в порядку, визначеними статтями КПК України. Таким чином, визнання речовими доказами можливо лише вилучених речей і документів, які входили до переліку, щодо якого судом прямо надано дозвіл на їх відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, арештованого майна відповідно до правил ст. 98 КПК України, але визнання речовими доказами тимчасово вилученого майна за минуванням стадії накладення на нього арешту, відповідно до правил ч. 5ст. 171 КПК України діючим КПК України не передбачено.

Такий процесуальний порядок щодо тимчасово вилученого майна узгоджується і з вимогами глави 16 КПК України і ч. 7ст. 237 КПК України. В протилежному випадку втрачається сенс у вирішенні питання щодо припинення тимчасового вилучення майна, згідно з правилами ст. 169 КПК України, оскільки в такому процесуальному статусі воно перебуває лише до винесення постанови слідчим, прокурором про визнання його речовим доказом.

Отже, якщо стосовно вилученого в ході огляду місця події майна, речей або документів тощо, не накладено арешт і воно перебуває у володінні органів досудового розслідування без належної правової підстави, то таке майно підлягає поверненню особі, в якою воно було вилучено.

Крім того, в судовому засіданні не встановлено, що прокурор або слідчий до 13.03.2018 року звертались в порядку, передбаченому главою 17 КПК України, щодо вирішення питання про накладення арешту на тимчасово вилучене, під час огляду місця події майно, яке перебувало у користуванні ОСОБА_5 на праві свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а саме автомобіль Ауди-А6, реєстраційний номер НОМЕР_1 . При цьому слідчий не повернув тимчасово вилучене майно особі, у якої воно було вилучено або володільцю.
Згідно зі ст. 169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті171, частиною шостою статті173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

За змістом ч. 5ст. 171 КПК України, слідчий був зобов`язаний не пізніше наступного дня після вилучення майна звернутися з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Аналіз наведених вище вимог закону вказує, що діючим законодавством передбачений обов`язок, а не право слідчого надання доказів та доведення перед судом їх переконливості, оскільки під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються; та застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе наявності трьох необхідних ознак, необхідних для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (ст. 132 КПК України).
Оскільки, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, слідчі судді зобов`язані: сумлінно і принципово здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування; діяти у межах і відповідно до вимог закону; перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи; з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається автор клопотання, без застосування цих заходів; зважати, що незалежно від визначеного процесуальним законом суб`єкта ініціювання застосування заходів забезпечення обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (ч. 3 ст. 132 КПК) покладається на слідчого та/або прокурора, тому вказане питання повинно розглядатися в контексті практики ЄСПЛ та Конвенції про захист прав людини та основних свобод, так як вилучення майна є фактичним позбавлення особи, у володінні якої перебуває зазначене майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеним майном.
З урахуванням викладеного, слідчий суддя вважає, що за матеріалами клопотання неможливо чітко встановити, що існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що майно є доказом або знаряддям злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, можливої конфіскації майна; що стороною кримінального провадження, яка звернулася з клопотанням,не доведено необхідність накладення арешту на тимчасово вилучене майно; також слідчим та прокурором пропущений термін для звернення до суду з відповідним клопотанням, оскільки фактичне його вилучення відбулося саме 12.02.2018 року, тому підстави для накладення арешту на зазначений тимчасово вилучений транспортний засіб, відсутні, що є підставою для відмови в задоволенні клопотання та необхідності негайного повернення майна.
Отже, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що клопотання слідчого є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.131, 132, 167, 170, 171, 173 ч.3 КПК України, слідчий суддя, -
П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні клопотання слідчого СВ Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , погодженого з прокурором Роздільнянської місцевої прокуратури ОСОБА_3 про арешт тимчасово вилученого майна - відмовити.
Зобов`язати слідчого СВ Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 по кримінальному провадженню № 0000181 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.02.2018 року, негайно повернути транспортний засіб
- автомобіль марки «АУДІ А6» колір синій металік, реєстраційний номер НОМЕР_1 , особі у якої його було вилучено, або законному володільцю ОСОБА_5 .
Виконання ухвали покласти на слідчого СВ Роздільнянського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 .

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня проголошення ухвали; у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.
Повний текст ухвали виготовлений 15.03.2018 року.

Слідчий суддя: ОСОБА_1