АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/158/18 Справа № 694/942/17 Категорія: ч. 1 ст. 122 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 січня 2018 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 09 листопада 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Неморож Звенигородського району Черкаської області, громадянку України, проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючу, раніше не судиму,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України на 2 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України,

в с т а н о в и л а :
Згідно вироку ОСОБА_7 визнана винуватою та засуджена за те, що вона, 06.10.2016 близько 14. год. 10 хв., перебуваючи на території СТОВ «Неморож», розташованого по вул. Звенигородська, 29 в с. Неморож Звенигородського району Черкаської області, на ґрунті неприязних відносин до ОСОБА_9 , умисно вхопила її за п`ятий палець лівої руки та викрутила його в зворотньому напрямку, внаслідок чого потерпіла ОСОБА_10 , згідно висновку експерта № 05-9-01/460 від 15.11.2016, отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому нігтьової фалангової кістки п`ятого пальця без зміщення, які відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та просить визнати її невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та закрити провадження, або застосувати до неї положення п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році»

Апелянт, не заперечуючи наявності між нею та потерпілою ОСОБА_9 неприязних відносин через розповсюдження останньою неправдивих чуток, зазначає, що 06.10.2016 вона з потерпілою не билася, тілесні ушкодження їй не заподіювала, між ними лише виникла словесна сварка.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції у вироку від 09.11.2017 послався, як на підтвердження її винуватості в інкримінованому злочині, на дані висновку експерта № 05-9-01/460 від 11.11.2017, тобто на документ, якого на момент його ухвалення не існувало.

Стверджує, що судом першої інстанції безпідставно не вирішено питання про можливість її звільнення від покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016», зокрема п. «г» ст. 1, з огляду на те, що вона являється пенсіонеркою по віку.

В заяві від 20.12.2017 потерпіла ОСОБА_9 висловила свою позицію щодо апеляційних вимог обвинуваченої ОСОБА_7 і просила залишити їх без задоволення, а вирок суду першої інстанції, - без змін.

В судове засідання не з`явилась потерпіла ОСОБА_9 , яка була належним чином повідомлена про дату, час і місце апеляційного розгляду, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення і, в заяві від 20.12.2017, просила апеляційний розгляд здійснювати за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 в підтримку поданої апеляційної скарги в повному обсязі, міркування прокурора про законність, обґрунтованість судового рішення та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченої, останнє слово обвинуваченої ОСОБА_7 , вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, вказаних вимог процесуального закону суд першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню належним чином дотримався..

Так, висновки районного суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке вона засуджена, відповідає фактичним обставинам справи, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному дослідженні доказів, яким суд дав правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Дії обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

Так, в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 заперечивши свою провину у вчиненні інкримінованого їй злочину, показала, що 06.10.2016 близько обіду прийшла на територію СТОВ «Неморож», де у неї виник словесний конфлікт з потерпілою ОСОБА_9 . Проте, тілесних ушкоджень вона їй не спричиняла, а лише виражалася нецензурною лексикою на її адресу. Про наявність у потерпілої тілесних ушкоджень їй стало відомо через три дні після вказаних подій зі слів ОСОБА_11 , який повідомив, що ОСОБА_9 впала з велосипеда, внаслідок чого отримала тілесні ушкодження.

Не зважаючи на невизнання обвинуваченою ОСОБА_7 своєї винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України за обставин наведених в обвинувальному акті та вироку суду першої інстанції, її винуватість підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції в їх сукупності та наведеними у вироку доказами.

Зокрема, показаннями потерпілої ОСОБА_9 , які вона дала суду першої інстанції, про те, що восени 2016 року після 14 год. вона з ОСОБА_12 вийшла з будівлі СТОВ «Неморож». Раптом почули нецензурну лайку, яка лунала від ОСОБА_7 на її адресу. Потім ОСОБА_7 , підбігши до неї, почала бійку, в результаті якої їй було зламано палець. Ввечері, з приводу отриманого ушкодження, вона звернулась до лікарні.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_12 показала, що працювала з потерпілою ОСОБА_9 в СТОВ «Неморож». Восени минулого року після обіду вони разом вийшли з приміщення СТОВ на вулицю та сіли на лавку. Раптом до ОСОБА_13 з лайкою підбігла ОСОБА_7 і розпочала бійку. Потім ОСОБА_7 взяла палку, яку вона у неї вихопила. Після даного інциденту потерпілу вона більше не бачила, але чула, що вона отримала травму.

Як вбачається з показань свідка ОСОБА_14 , даних ним суду першої інстанції, про те, що восени минулого року на території СТОВ «Неморож» він бачив як ОСОБА_7 накинулась на ОСОБА_9 та почала її бити. Коли їх розборонили, ОСОБА_7 пішла, а ОСОБА_9 плакала, бо болів палець.

Свідок ОСОБА_11 суду першої інстанції показав, що він не був очевидцем інциденту між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , однак зв слів потерпілої йому відомо, що у неї відбулася сварка з ОСОБА_7 , в результаті якої остання заподіяла їй тілесні ушкодження.

Крім того, винуватість обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема даними:

- витягу з кримінального провадження № 0001149, відповідно до якого за заявою ОСОБА_9 17.10.2016 до ЄРДР внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України;

- протоколу слідчого експерименту від 30.11.2016, проведеного за участю потерпілої ОСОБА_9 , в ході якого остання вказала на обставини за яких нею були отримані тілесні ушкодження та механізм їх нанесення;

- висновку експерта №_05-9-01/460 від 11.11.2016 про те, що у ОСОБА_9 наявне тілесне ушкодження у вигляді перелому нігтьової фалангової кістки 5 пальця без зміщення, який спричинено дією тупого твердого предмету, давність спричинення може відповідати вказаному у постанові часу, тобто 06.10.2016 і відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я. Дане тілесне ушкодження ОСОБА_9 могла отримати при нанесенні ударів руками. Тілесне ушкодження на тілі ОСОБА_9 могло виникнути від однократної дії твердого тупого предмету;

- висновку експерта №_05-9-01/481 від 30.11.2016 про те, що ОСОБА_9 могла отримати тілесне ушкодження у вигляді перелому нігтьової фалангової кістки 5 пальця лівої кисті внаслідок застосування фізичної сили, а саме тримання пальця в руці та викручування (завертання) його в зворотній бік. Тілесне ушкодження виявлене на тілі ОСОБА_9 могло виникнути внаслідок однієї дії. ОСОБА_9 могла отримати виявлене в неї тілесне ушкодження за обставин та механізмів зазначених в протоколі допиту потерпілої та протоколі слідчого експерименту.

Наведені вище докази, які були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції, які оцінені відповідно до вимог ст. 94 КПК України, спростовують твердження обвинуваченої ОСОБА_7 , викладені нею в апеляційній скарзі, про те, що інкримінованого правопорушення вона не вчиняла і тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_9 не спричиняла.

На думку колегії суддів, зазначені твердження обвинуваченої ОСОБА_7 об`єктивно не підтверджені та не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження, а тому розцінюються як намагання обрати такий спосіб захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.

Підстав вважати, що докази, покладені судом в основу обвинувального вироку, не відповідають ст.ст. 85 та 86 КК України в частині їх відповідності критеріям належності та допустимості, під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення не здобуто.

Посилання обвинуваченої про можливість отримання тілесних ушкоджень потерпілою внаслідок падіння з велосипеду, є недоречними та спростовуються висновками експертиз № 05-9-01/460 від 11.11.2016 та № 05-9-01/481 від 30.11.2016, а також показаннями потерпілої та свідків безпосередніх очевидців подій, які вказували на нанесення тілесних ушкоджень саме обвинуваченою ОСОБА_7 .

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції, як на підтвердження її винуватості в інкримінованому злочині, у вироку від 09.11.2017 послався на дані висновку експерта № 05-9-01/460 від 11.11.2017, якого на момент його ухвалення не існувало, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки в матеріалах кримінального провадження наявний висновок експерта № 05-9-01/460 від 11.11.2016, а посилання суду у вироку на висновок експерта № 05-9-01/460 від 11.11.2017, є ніщо іншим, як допущена технічна помилка, яка, у разі необхідності, підлягає виправленню судом першої інстанції в порядку ст. 379 КПК України.

Покарання суд першої інстанції призначив обвинуваченій ОСОБА_7 , виходячи з вимог ст.ст. 50, 65 КК України та правових позицій викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», з врахуванням ступіня тяжкості вчиненого нею злочину, даних про особу винуватої, яка за місцем проживання характеризується посередньо, на спеціальних обліках не перебуває, являється пенсіонеркою, при невстановленні обставин, що пом`якшують її покарання та відсутності обставин, що його обтяжує, і обґрунтовано прийшов до висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_7 при призначенні покарання в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України, з подальшим звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України.

З врахуванням зазначених вище обставин в їх сукупності, на думку колегії суддів, саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 та попередження нових злочинів.

При таких обставинах колегія суддів вважає, що вирок суду є обґрунтованим і законним, будь-яких, передбачених ст. 409 КПК України підстав для його скасування чи зміни, при перевірці справи в апеляційному порядку, не виявлено.

Клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про застосування до неї ст. 1 ЗУ «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 № 1810-VIII, підлягає до задоволення, оскільки обвинувачена вперше вчинила умисний злочин, який, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості і на день набрання чинності ЗУ «Про амністію у 2016 році» досягла пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тому, відповідно до вимог п. «ґ» ст.1 підлягає звільненню від відбування покарання призначеного вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 09.11.2017.

Керуючись ст. 404, п 2 ч.1 ст. 407, ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 09 листопада 2017 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, залишити без змін.

Звільнити ОСОБА_7 від покарання призначеного вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 09.11.2017 на підставі п. «ґ» ст. 1 ЗУ «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 № 1810-VIII.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий :

Судді :