Справа №489/2424/17 12.04.2018
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №0002059 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2017р., стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, не одруженого, працюючого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого
- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України;
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
встановив:
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить оскаржуваний вирок змінити, в частині призначеного покарання та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України.

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.2 186 КК України та призначено покарання:
за ч.1 ст.185 КК України - у виді позбавлення волі строком на 1 рік,
за ч.2 ст.186 КК України - у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі обвинувачений не погоджується із призначеним йому покаранням та вважає його занадто суворим.
Зазначає, що суд безпідставно не визнав, як пом`якшуючу покарання обставину - активне сприяння злочину, оскільки, він визнав свою вину та добровільно розповів про вчинення злочинів.

Зауважує, що суд не взяв до уваги висновок органу пробації, в якому вказано, що його виправлення можливо без позбавлення волі.
Не погоджується обвинувачений із характеристикою, яка вказана у вироку, та зазначає, що не тільки дільничний інспектор його позитивно характеризує, а й мешканці будинку де він проживає. Вказує, що тільки перебуває на обліку з приводу зловживання канабіоідами, проте не зловживає наркотичними засобами.
Звертає увагу, що суд невірно визначив, що він є ненадійною особою та не може критично ставитися до себе та до поступків які скоїв.
Визнає себе винним та щиро кається у вчиненому. Вважає, що його виправлення можливе без позбавлення волі.
Обставини встановлені судом першої інстанції.
Суд визнав доведеним, що 23.04.2017 р. близько 14.00 год. ОСОБА_6 , знаходячись в супермаркеті "Велмарт" по пр. Миру, 1/1 в м. Миколаєві, маючи намір на таємне викрадення чужого майна, таємно викрав з камери схову належні ОСОБА_8 машинку для стрижки "Moser Primat", вартістю 1521 грн., двоє ножиць, вартістю 425 грн. та 450 грн., зарядний пристрій для мобільного телефону, гребінець, пеньюар, куртку, джинси, футболку, гомеопатичні ліки, два кухонних ножа, сумку, які матеріальної цінності не представляють, заподіявши матеріальну шкоду в розмірі 2396 грн.
28.05.2017 р. близько 13.00 год., знаходячись біля будинку № 39 по вул. Південній в м. Миколаєві, маючи намір на заволодіння чужим майном, повторно, відкрито заволодів належним ОСОБА_9 мобільним телефоном "Lenovo A390", вартістю 521 грн., заподіявши матеріальну шкоду.
Дії обвинуваченого ОСОБА_6 суд кваліфікував за ч.1 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка); за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадені чужого майна (грабіж), вчинене повторно.
Призначаючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував що обвинуваченим вчинено тяжкий злочин та злочин середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який не судимий, проте неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно, проте, як особа, що некритично ставиться до своїх вчинків, перебуває на обліку з приводу зловживання канабіноідами. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття, обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено і з метою виправлення обвинуваченого і запобігання вчиненню ним нових злочинів, вважав необхідним призначити покарання у вигляді позбавлення волі.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримку вимог апеляційної скарги, заперечення прокурора ОСОБА_7 , який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені цих злочинів.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення злочинів обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст. 185 та ч.2 ст.186 КК України є вірною і апелянтом не оспорюється. А тому в цій частині, у відповідності до вимог ст. 404 КПК України, вирок апеляційним судом не переглядається.

Що стосується призначеного обвинуваченому покарання, то воно судом призначено у відповідності до вимог ст. 65, 66, 67 КК України з урахуванням тяжкості вчинених ним злочинів, які відповідно до вимог ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжких та середньої тяжкості злочинів, особи обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, перебуває на обліку у лікаря-нарколога із діагнозом: зловживання каннабіноїдами. Враховуючи обставини, що пом`якшують покарання, в тому числі й ті, на які посилається обвинувачений в апеляційній скарзі, відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що мета покарання, визначена ч.2, 3 ст. 50 КК України, може бути досягнута при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 міри покарання у виді позбавлення волі на певний строк, належним чином вмотивувавши таке рішення у вироку.

Таке покарання, на думку апеляційного суду, відповідає тяжкості вчинених ОСОБА_6 злочинів, даних про особу обвинуваченого та буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченому покарання таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та є занадто суворим, апеляційний суд не вбачає.

Посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції, пом`якшуючих покарання обставин, а саме - повне визнання ним вини та щире каяття у вчиненні злочинів, відсутність обтяжуючих покарання обставин, та його позитивної характеристики є неспроможними. Оскільки, всі зазначені апелянтом обставини були враховані судом при призначенні покарання. Із врахуванням саме цих обставин суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання в мінімальних межах санкції ч.2 ст. 186 КК України та застосував принцип поглинення менш суворого покарання біль суворим при призначенні покарання за сукупністю злочинів.

Судом у відповідності до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання додержано вимоги ст. 65 КК Українистосовно загальних засад призначення покарання, за принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано був прийнятий до уваги висновок органу пробації, в якому вказано, що існує високий рівень ризику вчинення ОСОБА_6 повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважав, що виправлення обвинуваченого без позбавлення волі на певний строк не можливе та становить певну небезпеку для суспільства.

Апеляційний суд приймає до уваги те, що ОСОБА_6 раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних корисливих злочинів, хоча судимість і погашена, однак обвинувачений на шлях виправлення не став, продовжував вчиняти нові злочини.

Також, слід зазначити, що ОСОБА_6 у молодому віці ніде не працює, а натомість шляхом вчинення корисливих злочинів задовольняє свої матеріальні потреби. Зазначене свідчить про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого, який не бажає стати на шлях виправлення. Тому висновки суду про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі є обґрунтованими і такими, що відповідають загальним засадам призначення покарання.

Не заслуговують також на увагу доводи обвинуваченого про можливість звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційні злочини, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Разом з тим, незважаючи на наявність пом`якшуючих покарання обставин, з врахуванням даних про особу обвинуваченого, а саме його протиправну поведінку, схильність до вчинення кримінальних правопорушень, про що свідчить той факт, що ОСОБА_6 раніше тричі звільнявся судом від відбування покарання з випробуванням, із застосуванням вимог ст. 75 КК України, проте, зразу ж після закінчення іспитового строку знову вчиняв злочини, перебуває на обліку у лікаря-нарколога, як особа яка зловживає канабіоідами, а також враховуючи тяжкість та фактичні обставини вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_6 вимог ст. 75,76 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Покарання у вигляді реального позбавлення волі та ізоляції ОСОБА_6 від суспільства - є необхідне і достатнє для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
З огляду на наведене, та за відсутністю підстав для зміни вироку, передбачених ст. 409 КПК України, з наведених апелянтом мотивів, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення, а вирок суду без змін.
Керуючись ст.404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 серпня 2017 року стосовно ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий
Судді: