Номер провадження: 11-сс/785/138/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.02.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представників ПП "Універсал": адвоката ОСОБА_7 , директора ОСОБА_8 ,

слідчого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ПП «Універсал» - адвоката ОСОБА_7 та прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 15.01.2018 року, якою частково задоволено клопотання слідчого з ОВС першого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління розслідувань ГУ ДФС в Одеській області капітана податкової міліції ОСОБА_9 , погодженого з прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0000099, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.10.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212 КК України, -

встановив:
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0000099, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.10.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212 КК України, та накладено арешт на предмети та документи, які були вилучені в ході проведення обшуку 03.01.2018 року за адресою: Одеська область, Любашівський район, с. Демидівка, земельна ділянка місце розташування якої визначено камерально, що співпадає на місцевості з поворотними точками, які мають наступні географічні координати: 47.768876, 30.261920; 47.767390, 30.249720; 47.761898, 30.251471; 47.763696, 30.263421.

Своє рішення про накладення арешту на відповідні предмети та документи слідчий суддя мотивував тим, що, згідно ч.1,2 ст.170, ч.2 ст.171, ст.173, ч.1 ст.98 КПК України, необхідно накласти арешт на предмети та документи, які мають суттєве значення для встановлення істини у кримінальному провадженні. Слідчим суддею відмовлено у задоволенні іншої частини вимог клопотання, оскільки слідчий у своєму клопотанні не обґрунтував необхідність та підстави такого арешту іншого майна, а саме книга складського обліку по складу насіння добрив та 33р ТОВ «Віво Технопарк» 2017 р. та кукурудзу близько 1316 тон, вилученого в ході проведення обшуку 03.01.2018 року за адресою: Одеська область, Любашівськйи район, с. Демидівка.

В своїй апеляційній скарзі, представник ПП «Універсал» - адвокат ОСОБА_7 зазначає, що ухвала судді не відповідає вимогам кримінально процесуального закону, є незаконною та необґрунтованою, а тому просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, адвокат ОСОБА_7 вказує,що слідчий суддя під час розгляду клопотання не врахував, що органом досудового розслідування не було доведено, що по даній справі існує обґрунтована підозра щодо вчинення злочину посадовими особами ПП «Універсал», не враховано, що санкція ч.3 ст.212 КК України не передбачає спеціально конфіскацію майна, а юридична особа не може нести відповідальність за вчинення злочину, а тому вилучення майна є безпідставним. Окрім того, слідчим до клопотання про арешт майна не було долучено жодних доказів, які об обґрунтовували доводи клопотання щодо вчинення службовими особами ПП «Універсал» кримінального правопорушення, пов`язаного з ухиленням від сплати податку на додану вартість, не взято до уваги, що ПП «Універсал» не має у кримінальному провадженні процесуального статусу підозрюваного або обвинуваченого, не заявлений цивільний позов, а тому відносно нього не можуть вживатись заходи кримінального провадження. Апелянт вказує, що накладений арешт на сільськогосподарську продукцію позбавляє ПП «Універсал» можливості здійснювати основний вид господарської діяльності, вся сільськогосподарська продукція ПП «Універсал» є облікованою та документально підтвердженою, про що під час проведення обшуку слідчому було повідомлено та надано усі документи бухгалтерського обліку щодо вказаної продукції. Також, на думку апелянта, клопотання слідчого містить лише загальні формулювання та не доведено у який спосіб сільськогосподарська продукція є речовим доказами можливого ухилення від сплати податків під час її реалізації.

Прокурор відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу на дану ухвалу, в якій вказує, що вважає ухвалу незаконною, просить скасувати її та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого та накласти арешт на зазначені в ньому документи, речі та інше майно, яке вилучено в ході обшуку, проведеного 03.01.2018 року у даному кримінальному провадженні.

В обґрунтування вимог про скасування ухвали прокурор вказує, що слідчий суддя не дослідив обставин кримінального провадження та не взяв до уваги докази, які могли істотно сплинути на його висновки, оскільки вилучені речі та документи є речовими доказами по кримінальному провадженню та можуть бути використані у ході судового розгляду щодо притягнення підозрюваних до кримінальної відповідальності. Також прокурор зазначає, що усі вилучені речі та документи містять інформацію, необхідну для проведення всебічного та об`єктивного досудового розслідування кримінального провадження, лише за допомогою речей та документів можливо встановити правильність та повноту ведення бухгалтерського та податкового обліку підприємства, встановити коло осіб, відповідальних за проведення господарських операцій, підтвердити чи спростувати факти вчинення кримінального правопорушення службовими особами підприємств, реалізацію продукції тощо. Наявна в них інформація має доказове значення у даному кримінальному провадженні та вони можуть бути використані у суді як доказ обставин, які досліджуються в рамках даного кримінального провадження. Прокурор зазначає, що ненакладення арешту на вказане майно може призвести до його зникнення, втрати, пошкодження або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню і в подальшому призвести до несплати відповідних податків та відшкодування шкоди. Крім того прокурор в апеляційній скарзі вказує, що вилучені документи, речі та інші предмети мають бути досліджені шляхом проведення відповідних оглядів, призначення та проведення відповідних судових експертиз, пред`явленні їх під час допиту особам, які їх нібито підписували та видавали, отримували готову продукцію.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, пояснення представників ПП «Універсал», які просили залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, задовольнити їх апеляційну скаргу і відмовити в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить таких висновків.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, не звернувши уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК України, прийшов до помилкового висновку, що вказане в клопотанні майно відповідає критеріям визначеним в ч. 2 ст. 167 КПК України, фактично продублював непереконливі доводи клопотання про підстави накладення арешту на майно та безпідставно задовольнив клопотання слідчого.

Дане рішення слідчого судді не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню, з огляду на таке.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого у кримінальному провадженні та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі і при вирішення питання про накладення арешту на майно, слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Крім того, в ч. 5 ст. 170 КПК України зазначено, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідно до п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. Відповідно до п.1 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Згідно норм Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.
Як вбачається з клопотання, слідчий, в розумінні вимог ст.132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
Апеляційний суд вважає, що посилання, як слідчого судді в ухвалі, так і слідчого у клопотанні на те, що майно, відповідає критеріям ч.2 ст. 167 КПК України, не ґрунтуються на вимогах закону.
Із клопотання та матеріалів судового провадження вбачається, що СУ ФР ГУ ДФС в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000099 внесеному до ЄРДР 13.10.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що протягом 2017 року службові особи ПП «Універсал», діючи умисно, шляхом реалізації товарної сільськогосподарської продукції за готівкові кошти, без відповідного відображення даних фінансово-господарських операцій в документах бухгалтерського обліку та податкової звітності підприємства, ухилились від сплати податку на додану вартість на загальну суму 4028 тис.грн., що є особливо великим розміром.

З долучених до клопотання слідчого матеріалів вбачається, що з моменту внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення - 13.10.2017 року, та до моменту звернення прокурора 04.01.2018 року до суду з клопотанням про арешт майна у даному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру.
Апеляційним судом встановлено, що клопотання слідчого про арешт майна не містить належного викладення переліку майна, яке належить арештувати, а міститься лише загальний опис вилучених під час обшуку предметів та документів з кількістю аркушів, на яких ці документи викладені, у зв`язку з чим таке майно неможливо ідентифікувати, воно не є індивідуально визначеним, та не може бути в подальшому використане як доказ у кримінальному провадженні у зв`язку з не зазначенням відмінних ознак таких документів та відомостей, що містяться у них.
До клопотання долучені лише витяг з ЄРДР, копія ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку, та копія протоколу обшуку.
Вищевказані матеріали не відповідають вимогам ч.2 ст.171 КПК України, оскільки не підтверджують підстави, мету та відповідного обґрунтування необхідності арешту майна, а також розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Таким чином, в порушення вимог ст.173 КПК України, надані слідчому судді матеріали на момент постановлення оскаржуваної ухвали взагалі не містять ознак жодного кримінального правопорушення, вчиненого будь-якими особами, а також здійснення належного досудового розслідування у даному кримінальному провадженні.
В порушення вимог ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого про арешт майна не зазначені правові підстави, мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.
Встановлений апеляційним судом факт невідповідності вимогам закону клопотання слідчого, яке слідчий суддя районного суду, маючи таку можливість, не повернув органу досудового розслідування, а прийняв його до розгляду та, більш того, безпідставно частково задовольнив, на переконання апеляційного суду, унеможливлює розгляд даного клопотання слідчого по суті.

Вищевказані обставини залишились поза увагою слідчого судді, клопотання слідчого було розглянуто неповно та однобічно, внаслідок чого слідчий суддя дійшов необґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на майно, не мотивував своє рішення та в ухвалі не зазначив, чим саме зумовлена необхідність арешту майна та якими конкретно доказами вона підтверджується. Вищевикладені порушення є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

За наявних недоліків клопотання та долучених матеріалів слідчий суддя взагалі не мав можливості повно, всебічно та об`єктивно розглянути його, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про необхідність накладення арешту на майно з підстав, викладених у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, враховуючи вищезазначені порушення, допущені під час оформлення клопотання та додаткових матеріалів, є передчасним, необґрунтованим і не узгоджується з вищевказаними вимогами кримінального процесуального Закону та Конвенції.

На переконання апеляційного суду, слідчі судді та суди апеляційної інстанції не повинні формально підходити до розгляду таких клопотань та приймати рішення про задоволення невмотивованих клопотань слідчого, які не відповідають вимогам кримінального процесуального закону.

Перевіряючи обґрунтованість клопотання, апеляційний суд встановив, що попередня кваліфікація злочину в даному кримінальному провадженні за ч. 3 ст. 212 КК України викликає обґрунтовані сумніви, оскільки в матеріалах відсутні будь-які докази щодо цього.

Більш того, прокурор та слідчий в своїх поясненнях вказалиапеляційному суду, що твердження органу досудового розслідування про наявність в діях службових осіб підприємства складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212 КК України ґрунтується на доказах: висновку дослідження спеціаліста щодо дотримання податкового законодавства, який складений на підставі даних оперативно-розшукових заходів проведених в рамках оперативно-розшукової справи, що і стало підставою для внесення цих відомостей до ЄРДР.

Посилання прокурора та слідчого на оперативно-розшукові заходи, як на підставу внесення в ЄРДР повідомлення про злочин, які не були предметом розгляду в районному суді та не були надані апеляційному суду, не дають суду зробити висновок про існування факту порушення службовими особами ПП «Універсал» податкового законодавства у звітний період, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні акти податкової перевірки, рішення-повідомлення або інші докази на підтвердження існування факту недотримання вимог податкового законодавства підприємством, та апеляційному суду надані не були.

Твердження слідчого та прокурора про те, що документи, речі та ТМЦ, які були вилучені під час обшуку, є речовими доказами у кримінальному провадженні, а тому вилучення та накладення арешту на них необхідно для проведення всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, оскільки вони можуть мати доказове значення, а тому відповідають критеріям, передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України, є безпідставними.

Так, в клопотанні слідчого та в ухвалі слідчого судді не зазначено, які саме з вилучених речей були об`єктом кримінально-протиправних дій, а які з них набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, з огляду на те, що в клопотанніне зазначено, яким чином стосуються кримінального провадження вилучені ручі та документи, зокрема:«Книги» в кількості 2 шт., зошит в кількості 1 шт., книга в кількості 1 шт., відомості по пайщикам на 26 аркушах, звіти про рух матеріальних цінностей, зошити і інші, без зазначення їхнайменування, детального переліку документів та їх змісту, що є порушенням приписів п.3 ч.3 ст.104 КПК України.

Отже, за таких обставин, апеляційний суд констатує, що слідчий та прокурор подали клопотання про накладення арешту на ідентифіковані речі та документи, не зазначивши які саме документи та відомості містяться у вилучених журналах, зошитах, книгах, накладних тощо, і чи стосуються вони кримінального провадження за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.

Прокурором не доведена актуальність накладення арешту на майно та документи, адже інформація в ЄРДР внесена ще в жовтні 2017 року і до цього часу нічого не спотворено і не знищено, а також не було витребувано органом слідства у підприємства, в тому числі і шляхом тимчасового доступу.

При вирішені питання щодо доцільності накладення арешту на вилучене майно, апеляційний суд приймає до уваги доводи представників підприємства про те, що вилучення та накладення арешту на речі, документи та товаро-матеріальні цінності підприємства фактично зупинило правомірну підприємницьку діяльність, що суттєво позначилося на інтересах інших осіб, зокрема пайщиків, які на законних підставах надали свої земельні ділянки в користування підприємства, але в результаті накладення арешту на майно та документи, позбавлені можливості отримати відповідні розрахунки за договорами оренди землі.

Крім того, під час розгляду клопотання у суді першої інстанції та в процесі апеляційного розгляду, прокурором не надано будь-яких доказів на підтвердження існування в минулому та на теперішній час фактів реалізації продукції ПП «Універсал`за готівковий рахунок без сплати податків, про що зазначалосяв клопотанні.

При цьому, апеляційний суд враховує ту обставину, що навіть за твердженням прокурора, документально зафіксованих фактів порушення підприємством податкового законодавства за минулі роки встановлено не було.

Також не знайшли свого підтвердження доводи слідчого та прокурора про те, що вилучені ТМЦ, зокрема сільгосппродукція: кукурудза близько 1316 тон, пшениця близько 3217 тон, соняшник близько 8 тон, відходи гороху близько 35 тон, є необлікованими, оскільки доказів щодо існування цього факту апеляційному суду надано не було.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що накладення арешту на вищезазначену сільськогосподарську продукцію, також є безпідставним, оскільки вона не є предметом злочину, передбаченого ч.3 ст.212 КК України.

Більш того, апеляційним судом встановлено, що обшук в приміщенняхПП «Універсал» було проведено з недотриманням вимог КПК України, оскільки відповідно до ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 06.12.2017 року, якою було надано дозвіл на обшук, зокрема з її резолютивної частини вбачається, що слідчим суддею не було зазначено в приміщеннях якого підприємства надано дозвіл на проведення обшуку, а також речі та документи якого саме підприємства слід вилучити.

За таких умов, з урахуванням положень ст.ст. 407, 409 КПК України, ухвала слідчого судді є необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали, відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, по суті клопотання.

Підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України, є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга представника ПП «Універсал» - адвоката ОСОБА_7 підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407,409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу представника ПП «Універсал» - адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 15.01.2018 року, якою частково задоволено клопотання слідчого з ОВС першого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління розслідувань ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_9 , погодженого з прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0000099, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.10.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого з ОВС першого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління розслідувань ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_9 , погодженого з прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_10 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0000099, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.10.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212 КК України.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4