Справа № 362/4436/17
Провадження № 1-кп/362/340/17
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19.12.2017 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
з участю: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
15.03.2016 р. ОСОБА_4 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на особливий період, яку, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.03.2016 р. № 68, почав проходити у військовому званні солдата на посаді курсанта навчального взводу навчальної роти навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 .
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.04.2016 р. № 84 солдата ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця взводу охорони роти охорони батальйону забезпечення військової частини НОМЕР_1 .
Згідно ст. 24 ч. 1 п. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 р., з 15.03.2016 р. ОСОБА_4 набув статусу військовослужбовця і почав проходити військову службу за контрактом, у зв`язку з чим повинен, окрім іншого, керуватися вимогами ст.ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999, та ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 551-XIV від 24.03.1999 р., які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Згідно ст.1 Закону України «Про оборону України» №1932-ХІІ від 06.12.1991 р. та ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ від 21.10.1993 р. особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у разі настання особливого періоду, для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою ст. 26 цього Закону.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.09.2016 р. № 235 солдата ОСОБА_4 відряджено у розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 з 28.09.2016 р. до окремого розпорядження для виконання службових (бойових) завдань у районах проведення АТО.
16.06.2017 р. солдат ОСОБА_4 , діючи з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та, у порушення зазначених статутних вимог, а також вимог ст. 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-ХІУ від 24.03.1999 р., самовільно залишити місце служби.
Так, реалізуючи свій злочинний умисел, солдат ОСОБА_4 у той же день приблизно о 09:00 самовільно, без дозволу командування, без поважних причин залишив місце служби у районі проведення антитерористичної операції у Донецькій області та направився до місця проживання своєї дівчини у м. Хмельницький.
У подальшому солдат ОСОБА_4 постійно перебував за місцем проживання своєї дівчини та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення до військової частини або звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.
28.07.2017 р. о 23:00 солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, повернувся до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ).
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України визнав повністю та показав, що 16.06.2017 р. близько 09-00 год. він покинув військову частину Донецької області с. Кременьова без поважних причин і поїхав в м. Маріуполь, де придбав квиток до м. Одеси, оскільки не було квитка до м. Києва. З м. Одеси він переміщувався попутнім транспортом в м. Хмельницький, де зустрівся зі своєю дівчиною, що там навчається та проживає на квартирі, яку вона знімає і там він з нею перебував близько місяця. В подальшому добровільно повернувся до військової частини. У вчиненому щиро розкаявся, хоче продовжувати служити та добросовісно виконувати свої службові обов`язки, просив суд суворо його не карати, оскільки він своїм виправленням доведе, що він може бути достойним військовослужбовцем.
На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів у кримінальному провадженні щодо тих обставин, які ніким з учасників судового розгляду не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, чи правильно розуміють обвинувачений та інші учасники кримінального провадження зміст обставин, які ніким не оспорюються, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про повну доведеність вини ОСОБА_4 у самовільному залишенні місця служби, вчинене військовослужбовцем в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, а його дії правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України.
Визнаючи винним обвинуваченого ОСОБА_4 і обираючи йому міру покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, що відноситься, відповідно до ст. 12 КК України, до тяжких злочинів, також повною мірою вивчена особа обвинуваченого: відповідно до вимоги ГІБ МВС України ОСОБА_4 раніше не судимий, за висновком службової характеристики характеризується з посередньої сторони.
Судом, відповідно до ст. 66 КК України, беруться до уваги обставини, пом`якшуючі відповідальність обвинуваченого ОСОБА_4 : з`явлення із зізнанням, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставини, що обтяжують відповідальність обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 положень ст. 69 КК України, судом не вбачається.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Беручи до уваги те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, одночасно враховуючи посередню характеристику на ОСОБА_4 за місцем його служби, те, що він раніше не судимий, щире каяття, те, що від вчиненого ним кримінального правопорушення ніхто не постраждав та не наступило тяжких наслідків, а також те, що обвинувачений ОСОБА_4 добровільно повернувся до місця проходження ним військової служби, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 4 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі на певний строк, але із застосуванням ст.ст. 75-76 КК України, оскільки виправлення обвинуваченого ще можливе без ізоляції від суспільства.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 369-371, 373-374 КПК України, суд,
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Застосувати до призначеного покарання ОСОБА_4 ст. 75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном 1 (один) рік.
Відповідно до ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_4 обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України додатково покласти на ОСОБА_4 обов"язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Іспитовий строк ОСОБА_4 відраховувати з дня постановлення вироку.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Київської області протягом 30 днів через Васильківський міськрайонний суд Київської області.

Копію вироку після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового розгляду мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1