Справа №359/6774/16-к
Провадження №1-кп/359/65/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 листопада 2017 року м. Бориспіль

Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 ,

під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

щодо вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185 та ст. 198 КК України,

та
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

щодо вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України,

розглянувши заявлене захисником обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_7 клопотання про зміну запобіжного заходу, -

в с т а н о в и в :
В провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , щодо вчинення ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185 та ст. 198 КК України, та ОСОБА_4 , щодо вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України,

Під час розгляду даного кримінального провадження захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подала вищезазначене клопотання обґрунтовуючи, його тим, що її підзахисний з 02.06.2016 року по даний час перебуває під вартою, на підстав визначеного йому запобіжного заходу, строк дії якого закінчується 02.12.2017 року. Наразі доцільність застосування такого запобіжного заходу відсутня, оскільки ризики та обставини визначені ст.117,178 КПК України суттєво зменшились. Так обвинувачений має стійкі соціальні зв`язки, позитивно характеризується за місцем проживання, має поганий стан здоров`я. Крім того, ОСОБА_6 не має наміру переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню будь яким іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується. Так, запобіжний захід не є мірою покарання, а тяжкість кримінального правопорушення і покарання за нього, самостійною підставою для взяття особи під варту, оскільки нормами КПК та відповідно практикою застосування Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це не визнається. Наведене у сукупності, на переконання захисника, свідчить про можливість забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 шляхом застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою. Враховуючи вищевикладене, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 просила суд змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт або інший, не пов`язаний з триманням під вартою.
Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав позицію свого захисника, та просив суд змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який. Також обвинувачений вказав, що до має поганий стан здоров`я та потребує лікування. Запевнив, що наміру переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності не має.
Прокурор у судовому засіданні проти задоволення даного клопотання заперечував, оскільки будь-які підстави для зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 з тримання під вартою на менш суворий, відсутні. Вважає, що ризики та обставини визначені ст.117,178 КПК України не зменшились, та продовжують існувати на даний момент.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, та ознайомившись з наявними матеріалами кримінального провадження, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 201 КПК України обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове та судове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу. Суд зобов`язаний розглянути клопотання обвинуваченого протягом трьох днів з дня його одержання згідно з правилами передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
При вирішенні питання щодо зміни чи продовження дії запобіжного заходу, суд враховує тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його вини у кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, наявність у останнього постійного місця проживання та/або реєстрації, стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, відсутність судимостей.
Обираючи відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, слідчим суддею та судом було враховано наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.
Згідно ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Відповідно до вимог пунктів 1, 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими доводами для продовження строку тримання під вартою (рішення ЄСПЛ від 12.03.2013 року у справі Волосюк проти України).
При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Так, у пункті 80 рішення від 10 лютого 2011 р. у справі "Харченко проти України" ЄСПЛ вказував, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі. Після цього прокурори і суди не навели жодних підстав для продовження тримання заявника під вартою, лише зазначили, що запобіжний захід було обрано правильно. Проте згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зі спливом певного часу лише наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші аргументи для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами. Крім того, національні владні органи не розглядали можливість застосування інших запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою. Аналогічна позиція ЄСПЛ викладена і у пункті 60 рішення у справі "Єлоєв проти України".
У своєму Рішенні "Подвезько проти України" № 74297/11 від 12.02.15р. Європейський Суд з прав людини у п. 21 вказує, що аргументи "за" і "проти" звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно, але мають підтверджуватись фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватись, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про продовження (зміну) запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про: наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачений ст. 177 КПК України, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам зазначеним у клопотанні.
За результатами встановлених у судовому засіданні обставин та з урахуванням доводів, викладених стороною захисту та стороною, яка підтримує державне обвинувачення, суд приходить до переконання, що після обрання обвинуваченому запобіжного заходу ступень ризиків, які були встановлені судом, змінився.
Так, під час розгляду даного клопотання прокурором зазначалося про те, що ризики, передбачені п.1, п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, які враховувались при обранні запобіжного заходу та були підставами для продовження строку запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , не зменшилися та продовжують існувати. Разом із тим, такі посилання прокурора не були доведені відповідними доказами під час розгляду даного клопотання.
Обґрунтованість будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо доведена владою (Ідалов проти Росії, п. 140). Так, у контексті вказаних вище стандартів Європейського суду з прав людини, з огляду на те, що в цій справі загальний термін тримання ОСОБА_6 під вартою становить фактично 1,5 роки, доводи сторони обвинувачення про те, що лише подальше тримання обвинуваченого під вартою може убезпечити від настання ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою на даний час, не можна вважати належно обґрунтованими, оскільки з огляду на рішення Європейського суду ризик втечі зменшується зі спливанням часу, проведеного під вартою (Ноймайстер проти Австрії §10), вагомість наявних доказів може бути важливим фактором, що свідчить про наявність в минулому і зараз серйозних ознак вини, само по собі не може служити виправданням тривалого тримання під вартою (Дереджі проти Туреччини, §38), ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу (Яжинський проти Польщі, §43).
Як вбачається з обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, на момент продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні двох кримінальних правопорушень, один з яких є тяжким. В подальшому своєю Постановою від 29.11.2017 року відмовився від підтримання державного обвинувачення ОСОБА_6 щодо кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.185 КК України. Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується лише у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України, згідно зі ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості, за який передбачено покарання у виді арешта на строк до шести місяців або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на той самий строк.
Дана обставина можуть свідчити про фактичне відсутність ризику, що під впливом тяжкості покарань, які загрожують обвинуваченому, він може переховуватись від судового слідства.

Так, суд враховує, що запобіжний захід не є мірою покарання, а сама лише тяжкість кримінального правопорушення і покарання за нього, хоча і є визначаючим елементом при оцінці ризику ухилення від суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою, оскільки нормами КПК та відповідно практикою застосування Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це не визнається.

З огляду на зазначені обставини, оцінивши в сукупності ступень тяжкості покарання, що загрожує ОСОБА_6 за вчинення інкримінованого йому злочину, враховуючи дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, зареєстрований, має місце постійного проживання, необхідність здійснення лікування, суд приходить до висновку, що на даний момент ризик переховування обвинуваченого, у разі його звільнення з-під варти, зменшився.

Також, у даному випадку суд враховує, кількість процесуальних дій, які уже вчинені під час судового розгляду, в частині пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 , а саме проведення допиту обвинуваченого, потерпілого, свідків. Ці обставини вказують на те, що обвинувачений не може вже впливати на свідків, які були допитані судом.
Таким чином, на думку суду, прокурором, на даному етапі судового розгляду, не наведено переконливих мотивів, того, що наявність ризиків, передбачених п.1, п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, для запобігання яким відносно обвинуваченого обирався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не можуть бути мінімізовані за рахунок інших запобіжних заходів. При цьому, слід зазначити, що обвинувачений знаходиться під вартою майже 1,5 роки, наразі прокурор не зазначив нових аргументів, які б з огляду на вищезазначені положення законодавства, виправдовували подальше тримання ОСОБА_6 під вартою.
Враховуючи відсутність в матеріалах кримінального провадження будь-яких доказів того, що на теперішній час заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, передбачені ст. 177 КПК України, та недоведеність стороною обвинувачення під час судового засідання, що жоден із більш м`яких, ніж тримання під вартою, запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, виправдовують тримання обвинуваченого під вартою, суд вважає за можливе змінити ОСОБА_6 запобіжний захід із триманням під вартою на інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою - домашній арешт. Даний запобіжний захід на думку суду забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків під час судового розгляду.
З огляду на вище викладене, клопотання захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт підлягає задоволенню.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 61, 62, 63, 110, 128, 291, 293, 314-316, 372 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , - задовольнити.

Змінити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання, починаючи з 30.11.2017 року, та покласти на нього наступні обов`язки:

прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає ( АДРЕСА_1 ), без дозволу прокурора або суду;

повідомляти прокурора та суд про необхідність зміни свого місця проживання;

заборонити спілкуватися з потерпілими та свідками в даному кримінальному провадженні щодо обставин вчинення кримінального правопорушення.

Строк дії обов`язків встановити до завершення судового розгляду в даному кримінальному провадженні.

Звільнити ОСОБА_6 з під варти в залі суду негайно.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Оголошення повного тексту ухвали суду здійснено 04.12.2017 року.

Суддя: ОСОБА_1