АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 - ОСОБА_3
за участю секретаря - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0006690 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року, яким
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Антрацит Луганської обл.., який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- 5 березня 1998 року Луганським обласним судом за ст. 93 п`а», ч.2 ст. 86, 42 КК України на 13 років позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна;

- 31 січня 2011 року Антрацитівським міськрайонним судом Луганської області за ч. 1 ст. 122КК України на 6 місяців виправних робіт;

- 18 жовтня 2012 року Антрацитівським міськрайонним судом Луганської області за ст. 190 ч. 2 КК України у виді штрафу 1020 грн.

- 21 червня 2013 року Антрацитівським міськрайонним судом Луганської області за ст. 186 ч. 2 КК України на 4 роки позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 2 роки;
- 20 вересня 2013 року Антрацитівським міськрайонним судом Луганської області за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки 9 місяців позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 3 роки;
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, приєднано невідбуте покарання за вироком Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 20 вересня 2013 року за ч. 2 ст. 186 КК України та остаточно призначене покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі;

за участю сторін судового провадження:
прокурора - ОСОБА_7
захисника - ОСОБА_6
обвинуваченого - ОСОБА_5
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим в тому, що 6 червня 2016 року приблизно о 22.00 год., перебуваючи по вул. Мілютенка, 3, в м. Києві, переслідуючи корисливу мету, підійшов до потерпілої ОСОБА_8 , якій наніс останній удар долонею по обличчю, тим самим застосував насильство, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої, та вирвав з рук мобільний телефон «Самсунг Гелексі А5» серійний номер № НОМЕР_1 , тим самим повторно відкрито викрав чуже майно, що належало потерпілій ОСОБА_8 , а саме мобільний телефон «Самсунг Гелексі А5» вартістю 10166 грн., після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник.
Крім цього, обвинувачений ОСОБА_5 14 вересня 2016 року приблизно о 16.30 год., перебуваючи по вул. Миропільська, 4, в м. Києві, переслідуючи корисливу мету, підійшов до потерпілої ОСОБА_9 та ривком руки зірвав з шиї потерпілої золотий ланцюжок з хрестиком, тим самим повторно відкрито викрав чуже майно, що належало потерпілій ОСОБА_9 , а саме золотий ланцюжок та золотий хрестик, загальною вартістю 5 543 грн., після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник.

Цим же вироком строк відбування покарання ОСОБА_5 обчислено з 14 вересня 2016 року. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення та перебування під вартою з 14 вересня 2016 року по день набрання вироком законної сили включно із розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.
Запобіжний захід до набрання вироку законної сили у вигляді тримання під вартою залишено без зміни.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати та постановити виправдувальний вирок, оскільки не вчиняв інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Вимоги апеляційної скарги обвинувачений обґрунтовує тим, що поліцією сфабриковано докази проти нього шляхом переконання потерпілих в тому, що саме ним було вчинено злочин.
Також обвинувачений в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в додатковому допиті свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_12 та те, що в день грабежу ОСОБА_8 знаходилась в іншій частині м. Києва.
Окрім того, обвинувачений посилається на порушення судом першої інстанції вимог ст.. 71 КК України, оскільки суд призначив йому покарання, не маючи у розпорядженні вирок, з урахуванням якого йому було призначене остаточне покарання.

Захисник в апеляційній скарзі просить скасувати вирок та закрити кримінальне провадження.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції необґрунтовано відкинув показання ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які в судовому засіданні показали, що 6 червня 2016 року ОСОБА_5 постійно знаходився в квартирі АДРЕСА_2 , а тому не міг вчини злочин щодо ОСОБА_8 .
Також, захисник звертає увагу на те, що відео виїзду працівників патрульної поліції 14 вересня 2016 року до місця вчення злочину відносно ОСОБА_9 підтверджує створення штучних доказів вини ОСОБА_5 , оскільки розпочинається не з самого початку.
Окрім того, протиріччя в показаннях свідка ОСОБА_10 не були усунуті в судовому засіданні.
Захисник звертає увагу, що в доказах наданих прокурором відсутній вирок Антрацитівського районного суду Луганської області від 20 вересня 2013 року щодо засудження ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України.

Не погоджуючись з поданими апеляційними скаргами, потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 подали заперечення, в яких просить вирок суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим, справу розглядати за їх відсутності у зв`язку, відповідно, з погіршенням стану здоров`я та сімейними обставинами.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги, прокурора, яка просила відмовити в задоволенні апеляційних скарг, вважаючи їх безпідставними, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вищевказаних вимог закону, та його висновок про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується доказами, дослідженими у судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності та які докладно викладені у вироку.

Так, з показань потерпілої ОСОБА_8 в судовому засіданні, які містяться на технічному носії інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції, вбачається, що 6 червня 2016 року приблизно о 22.00 год., вона поверталася з роботи додому по АДРЕСА_3 та розмовляла по мобільному телефону «Самсунг Гелексі А5». Назустріч їй йшов раніше не знайомий обвинувачений, який, підійшовши до неї, став вихвачувати у неї з рук мобільний телефон. Вона стала кричати, після чого ОСОБА_5 вдарив її долонею в обличчя, внаслідок чого вона впала, а обвинувачений, схопивши мобільний телефон, втік за кут будинку. Був літній час, на вулиці було добре видно. Він нічим не погрожував. В неї внаслідок таких дій ОСОБА_5 були тілесні ушкодження, свідомість вона не втрачала. Вона одразу працівникам поліції описала чоловіка, який вчинив щодо неї злочин. Саме ОСОБА_5 із застосуванням насильства викрав у неї мобільний телефон. Вона слідчому вказала прикмети чоловіка, який вчинив щодо неї злочин: коротке чорне волосся, приблизний зріст, одяг, в якому на той момент був одягнений чоловік. Вона впевнена в тому, що злочин щодо неї вчинив саме ОСОБА_5 .

Відповідно до показань свідка ОСОБА_10 в суді першої інстанції, влітку 6 червня 2016 року ввечері йому зателефонував ОСОБА_5 та попросив закласти на його (Косенка), паспорт, мобільний телефон «Самсунг Гелексі А5». Зустрівшись біля ломбарду, ОСОБА_5 передав йому мобільний телефон «Самсунг Гелексі А5», який він ( ОСОБА_16 ) заклав в ломбард на свій паспорт, а гроші в сумі 5000 грн. повернув ОСОБА_5 . ОСОБА_5 був один.

З відомостей, які містяться у довідці «АЙ ТІ Ломбард», вбачається, що 6 червня 2016 року о 23.21год. на паспорт ОСОБА_10 закладений мобільний телефон «Самсунг Гелексі А5» серійний номер № НОМЕР_1 (ас. 106 т.1).

Відповідно до висновку експерта № 1483 від 7 червня 2016 року, при судово-медичній експертизі у ОСОБА_8 виявлено: садна - на червоній каймі верхньої губи в центрі, на шкірі нижньої губи справа, в верхньо-внутрішньому квадранті правої сідниці, в проекції лівої зовнішньої кісточки. Вказані ушкодження спричинені тупим предметом, могли утворитись 6 червня 2016 року, не були небезпечними для життя та відносяться до легких тілесних ушкоджень (ас. 91-92 т.1).

Згідно з показаннями потерпілої ОСОБА_9 в суді першої інстанції, 14 вересня 2016 року десь о 16 год. вона поверталась з лікарні по вул. Миропільській, 4, в м. Києві. Проходячи біля базару «Юність», в проході біля палаток, до неї підбіг раніше їй незнайомий ОСОБА_5 та зірвав з шиї золотий ланцюжок, на якому висів золотий хрестик, після чого обвинувачений побіг в бік ЛМШД. Вона стала кричати, оскільки була не в стані за нім бігти. Там були хлопці та дівчата, які побігли за обвинуваченим та затримали ОСОБА_5 на території ЛМШД. ОСОБА_5 біля моргу скинув ланцюжок, а потім його затримали. Ланцюжок лежав приблизно метрах в двох від ОСОБА_5 . Як його затримували, вона не бачила. Коли вона підійшла до нього, то ОСОБА_5 намагався ще з нею домовитися, але викликали поліцію, яка там вже оформила всі документи. В момент вчинення злочину вона чітко бачила особу, яка вчинила щодо неї злочин, саме ОСОБА_5 викрав у неї золотий ланцюжок з хрестиком, впізнала його по тому, що він смуглявий, по одягу. Заява про злочин була оформлена на місці.
Свої показання потерпіла підтвердила і під час проведення 20 вересня 2016 року слідчого експерименту, детально розповівши та вказавши про обставини вчинення щодо неї злочину.

Показання потерпілої ОСОБА_9 також були підтверджені показаннями свідка ОСОБА_17 в судовому засіданні, відповідно до яких 14 вересня 2016 року він допомагав матері на роботі, закривав магазин. В цей час він почув крик «Злодій». Вибігши з магазину, побачив раніше незнайому йому потерпілу, яка кричала, а від неї тікав раніше незнайомий йому ОСОБА_5 . Зрозумівши, що було вчинено злочин, він побіг за обвинуваченим, який біг у бік лікарні швидкої медичної допомоги, де був вузький прохід. Там переходили дівчата, і він ( ОСОБА_18 ) став кричати дівчатам, щоб вони зупинили ОСОБА_5 . Однак, ОСОБА_5 , відштовхнувши дівчат, став тікати. Вже на території ЛМШМД він ( ОСОБА_18 ) затримав ОСОБА_5 , який одразу викинув ланцюжок з рук.
Показання щодо підстав та обставин затримання ОСОБА_5 свідок ОСОБА_17 підтвердив і під час проведення слідчого експерименту з ним.

Із показань свідка ОСОБА_19 в суді першої інстанції вбачається, що 14 вересня 2016 року вона перебувала у знайомого на ринку «Юність». Почула крик жінки, побачила раніше незнайомого їй ОСОБА_5 , який втікав. Вона побігла за цим чоловіком. Попереду біг ще один хлопець. На території ЛШМД хлопець затримав обвинуваченого, який одразу скинув з рук ланцюжок. Вона бачила, як обвинувачений викинув ланцюжок. В подальшому, коли приїхали працівники поліції, у місці, де обвинувачений скинув ланцюжок, було знайдено ланцюжок та хрестик. Обвинувачений сама та людина, яка вчинила злочин. Всі чули, як затриманий кричав та пропонував потерпілій вирішити питання, питав, скільки їй треба заплатити, пропонував їй відійти, вирішити всі питання.

Аналогічні показання в судовому засіданні давала і свідок ОСОБА_20 .

Даними, які містяться у протоколі огляду місця події від 14 вересня 2016 року, підтверджується факт виявлення та вилучення на ділянці території по вул. Братиславська,3, в м. Києві під металевою конструкцією ланцюжка та хрестика із металу жовтого кольору (ас. 109-112).

Оцінюючи досліджені під час розгляду справи докази в їх сукупності, суд першої інстанції за наслідками судового розгляду дійшов висновку, що ОСОБА_5 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), повторно, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого, і з таким висновком районного суду погоджується й колегія суддів.

За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин, кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст.186 КК України є правильною.

Доводи обвинуваченого про те, що суд першої інстанції не мав у розпорядженні доказів на підтвердження його винуватості є необґрунтованими, оскільки спростовуються сукупністю наявних у провадженні та досліджених під час розгляду справи доказів.

Крім того, суд першої інстанції перевіряв доводи обвинуваченого про його непричетність до вчинення грабежів щодо потерпілих та, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку, що про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення переконливо свідчать наявні у справі докази, в т.ч. допитані в суді першої інстанції потерпілі та свідки вказали, за якими ознаками ними був впізнаний обвинувачений, як особа, яка вчинила злочин відносно потерпілих, і показання вказаних осіб щодо обставин вчинених ОСОБА_5 кримінальних правопорушень відносно потерпілих повністю узгоджуються між собою, а також з іншими доказами, які були предметом безпосереднього дослідження у судовому засіданні. Окрім того, показання потерпілих щодо обставин їх пограбування обвинуваченим є послідовними, потерпілі раніше не були знайомі з обвинуваченим, у неприязних стосунках не перебували, будь-яких даних, які б свідчили, що потерпілі обмовляють обвинуваченого, з матеріалів провадження не вбачається, як і не встановлено в судовому засіданні.

При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_14 матері обвинуваченого, ОСОБА_21 дружини обвинуваченого, ОСОБА_13 , ОСОБА_15 знайомих сім`ї обвинуваченого про те, що 6 червня 2016 року протягом дня ОСОБА_5 перебував постійно за місцем проживання, а тому не міг вчинити кримінального правопорушення, оскільки вищевказані свідки є рідними та знайомими обвинуваченого, зацікавленими у справі особами, а, окрім того, показання вказаних осіб спростовуються зібраними та дослідженими під час розгляду справи в суді першої інстанції доказами.

Доводи сторони захисту з приводу того, що відеозапис виїзду працівників поліції 14 вересня 2016 року до місця вчинення злочину відносно потерпілої ОСОБА_9 підтверджує створення штучних доказів вини засудженого, оскільки він починається не спочатку, не з моменту затримання ОСОБА_5 , на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки, як встановлено з аудіозапису перебігу судового засідання від 10 березня 2017 року, вказаний відеозапис переглянутий під час розгляду справи в суді першої інстанції, і з показань потерпілої та свідків вбачається, що ОСОБА_5 був затриманий громадянами, і тільки після цього була викликана поліції, а тому момент затримання ОСОБА_5 і не міг бути зафіксований на відеокамеру працівників поліції.

Окрім того, всупереч доводів апеляційних скарг, судом першої інстанції визнані недопустимими доказами протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю потерпілих і свідків, оскільки отримані з порушенням вимог КПК України, а саме ч. 7 ст. 223 КПК України, що свідчить про повноту та об`єктивність розгляду справи судом першої інстанції.

Доводи сторони захисту про те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції не усунуті суперечності в показаннях свідка ОСОБА_10 , є необґрунтованими, оскільки свідком вказані обставини зустрічі з ОСОБА_5 та подальші його дії на прохання ОСОБА_5 . При цьому, відповідно до аудіозапису, який міститься на технічному носії інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції, обвинувачений у свідка ОСОБА_10 з`ясовував питання, чи один він ( ОСОБА_22 ) приходив на зустріч, чи з кимось, на що свідок вказав, що на зустріч ОСОБА_5 приходив один.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційних скарг про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , так як він не вчиняв вказані кримінальні правопорушення, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості та дослідженими в судовому засіданні у їхній сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку. За таких обставинапеляційні скарги в цій частині задоволенню не підлягають.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі, з урахуванням характеру та ступеню суспільної небезпеки вчинених ним кримінальних правопорушень, обставин справи, даних про його особу, стан здоров`я, те, що він раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, не працює, не вживав заходів для відшкодування шкоди, за відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, призначено у відповідності до вимог ст. 50, 65 КК України.

Що ж стосується доводів апеляційних скарг про відсутність у матеріалах кримінального провадження копії вироку Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 20 вересня 2013 року, що не давало суду першої інстанції підстав для застосування ст.. 71 КК України, колегія суддів доходить наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Згідно з даними, які містяться у вимозі про судимість, наявною у матеріалах кримінального провадження, ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий, останній раз вироком Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 20 вересня 2013 року за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки 9 місяців позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 3 роки (ас. 156-157 т.1).

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, врахувавши вказані обставини, а також те, що ОСОБА_5 вчинив злочини в період іспитового строку, до покарання, призначеного за даним вироком, приєднав частково невідбуте покарання за вироком Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 20 вересня 2013 року за ч. 2 ст. 186 КК України, та остаточно призначив обвинуваченому покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7 (із змінами та доповненнями), маючи на увазі, що при визначенні покарання за правилами ст. 71 КК до покарання за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком, суди повинні точно встановлювати невідбуту частину основного й додаткового покарань і зазначати їх вид та розмір у новому вироку.
Невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба

вважати, в т.ч. покарання, від відбування якого особу звільнено з випробуванням (статті 75, 79, 104 КК), за винятком часу тримання під вартою в порядку запобіжного заходу або

затримання, перебування в медичному закладі тощо.

Проте, матеріали кримінального провадження не містять копії вирокуАнтрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 20 вересня 2013 року, відомостей щодо невідбутої частини покарання за вказаним вироком, а також даних, чи тримався ОСОБА_5 під вартою у вказаному кримінальному провадженні, а тому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції не мав достатніх підстав для застосування ст.. 71 КК України.

Таких даних не надано прокурором і під час апеляційного розгляду.

Більш того, під час апеляційного розгляду прокурором надані відомості про те, що під час збирання матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_5 , виникла необхідність в долучені до матеріалів кримінального провадження завірених копій вироків, за якими останній був засуджений. Однак, було встановлено, що Антрацитівський міськрайонний суд Луганської області знаходиться на тимчасово окупованій території, на якій проводиться антитерористична операція, а тому скерувати запит та отримати завірену копію вироку було неможливо.
Відповідно до розпорядження Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2014 року №27/0/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» встановлено, що територіальна підслідність Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області закріплена за Старобільським районним судом Луганської області.
Однак, згідно відповіді Старобільського районного суду Луганської області встановлено, що до зазначеного суду будь-які документи з Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області не передавались, надати належним чином завірену копію вироку від 20 вересня 2013 року за ч. 2 ст.186 КК України, за обвинуваченням ОСОБА_5 не має можливості.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та захисника в частині відсутності у суду першої інстанції підстав для застосування ст.. 71 КК України при призначенні покарання обвинуваченому є обґрунтованими, а тому вирок суду в частині призначення ОСОБА_5 покарання на підставі ст.. 71 КК України з урахуванням покарання, призначеного вироком Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 20 вересня 2013 року, підлягає скасуванню.

Під час апеляційного розгляду обвинуваченим заявлене клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки у нього встановлено ВІЛ-інфекцію 4-ї клінічної стадії.

Заявлене ОСОБА_5 клопотання про звільнення його від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», який набрав чинності 6 вересня 2017 року, не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_5 , хоча і страждає на ВІЛ-інфекцію, проте вчинив тяжкий злочин, і на день набрання чинності цим Законом відбув менше половини призначеного строку основного покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 403, 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року щодо ОСОБА_5 скасувати в частині призначення покарання на підставі ст.. 71 КК України з урахуванням покарання, призначеного вироком Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 20 вересня 2013 року.

Вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяці з дня її оголошення, ОСОБА_5 , який тримається під вартою, - в той же строк з дня вручення її копії.

Судді:

_______________________ ____________________________ ____________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3