У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_9,
суддів ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянувши в судовому засіданні у м. Києві 12 жовтня 2017 року заяву захисника ОСОБА_12 про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_5,

у с т а н о в и л а:

вироком Апеляційного суду м. Києва від 3 грудня 2004 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 15, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК, ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 2153 , ч. 2 ст. 17, пунктами «а», «г», «ж», «з» «і» ст. 93, ст. 1901 , ч. 2 ст. 17, пунктами «г», «з» ст. 93, пунктами «а», «в», «ж», «з», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 2153 , ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 145, ст. 69 КК 1960 року та на підставі ст. 70 КК визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Цим же вироком засуджено ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України (далі - ВСУ) від 24 травня 2005 року скасовано вирок у частині засудження ОСОБА_5 за ст. 69 КК 1960 року і справу в цій частині закрито. Перекваліфіковано дії ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 2153 , ч. 2 ст. 17, пунктів «а», «з», «і» ст. 93 КК 1960 року на ч. 1 ст. 17, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 17, ч. 3 ст. 2153 , ч. 1 ст. 17, пункти «а», «з», «і» статті 93 КК 1960 року. Ухвалено вважати ОСОБА_5 засудженим за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 17, ч. 3 ст. 2153 , ч. 2 ст. 17, пунктами «а», «г», «ж», «з», «і» ст. 93, ст. 1901 , пунктами «а», «в», «ж», «з», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 2153 , ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 145, ч. 1 ст. 17, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст.17, ч. 3 ст. 2153 , ч. 1 ст. 17, пунктами «а», «з», «і» ст. 93 КК 1960 року, ч. 1 ст. 15 і ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК 2001 року, на підставі ст. 42 КК 1960 року, до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.

Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Петухов проти України» від 21 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 21 січня 2011 року, встановлено порушення в цій справі:

- ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у зв'язку з відсутністю адекватної медичної допомоги під час тримання під вартою;

- п. 1 ст. 5 Конвенції;

- п. 3 ст. 5 Конвенції;

- ст. 13 Конвенції у зв'язку з відсутністю ефективних засобів юридичного захисту щодо оскаржуваної відсутності належної медичної допомоги

та присуджено заявнику 8000 євро відшкодування моральної шкоди.

Водночас ЄСПЛ не виявив порушень п. 1 ст. 6 Конвенції у зв'язку з тривалістю провадження та ст. 13 Конвенції у зв'язку з відсутністю ефективних засобів юридичного захисту щодо оскаржуваної тривалості провадження. Також ЄСПЛ відхилив заяву в частині скарг за статтями 2, 3, 6, 13 і 14 Конвенції та за ст. 2 Протоколу № 7 до Конвенції.

Засуджений ОСОБА_5, вважаючи, що необхідним і достатнім індивідуальним заходом для забезпечення виконання рішення ЄСПЛ, який відповідатиме принципу відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який він мав до порушення Конвенції («restitution in integrum»), буде скасування постановлених щодо нього судових рішень та відновлення провадження у справі зі стадії досудового слідства, звернувся до ВСУ із заявою про перегляд його справи на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 ст. 40012 КПК 1960 року (у зв'язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом).

Постановою ВСУ від 16 травня 2011 року № 5-4кс11 в задоволенні заяви ОСОБА_5 відмовлено. Своє рішення ВСУ мотивував, зокрема, тим, що рішення ЄСПЛ не містить вказівок на те, що встановлені щодо ОСОБА_5 порушення Конвенції були спричинені рішенням, ухваленим в рамках кримінального провадження, яке й надалі завдає шкідливих наслідків і не може бути усунуте (виправлене) іншим способом, аніж під час повторного розгляду справи. При цьому ВСУ керувався Рекомендацією N R (2000) 2 Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішення Європейським судом з прав людини», прийнятою на 694-му засіданні заступників міністрів від 19 січня 2000 року, та Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), і дійшов висновку, що констатований ЄСПЛ характер (зміст) порушень Конвенції у справі ОСОБА_5 та присуджена у зв'язку із цим грошова компенсація дають підстави вважати, що стосовно нього були допущені такі порушення Конвенції, які за даних обставин неможливо відновити у вигляді того стану чи становища, які існували до вчинення порушень, а в таких випадках засобами компенсації можуть бути сплата присудженого відшкодування моральної шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, а також вжиття інших заходів загального характеру, виконання яких покладається на компетентні органи державної влади.

18 серпня 2017 року захисник ОСОБА_12 подала заяву про перегляд вироку Апеляційного суду м. Києва від 3 грудня 2004 року та ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах ВСУ від 24 травня 2005 року щодо ОСОБА_5 на підставі, передбаченій п. 3 ч. 1 ст. 445 КПК - у зв'язку з невідповідністю рішення суду касаційної інстанції висновкам щодо застосування норм права, викладеним у постановах ВСУ від 6 червня і 5 грудня 2011 року та 3 березня 2014 року. Просила встановити порушення у справі ОСОБА_5 п. 1 ст. 6 та п. 1 ст. 6 у поєднанні з п. 3 «с» ст. 6 Конвенції, скасувати судові рішення щодо ОСОБА_5 і направити справу на новий розгляд до компетентного суду.

Ухвалою судді-доповідача від 4 вересня 2017 року заявниці вказано на недоліки заяви та встановлено строк для їх усунення до 4 жовтня 2017 року.

4 жовтня 2017 року захисник ОСОБА_12 подала доповнену та уточнену заяву зі зміненими підставами для перегляду - просить переглянути судові рішення щодо ОСОБА_5 на підставі, передбаченій п. 4 ч. 1 ст. 445 КПК, у зв'язку зі встановленням ЄСПЛ порушення Україною своїх міжнародних зобов'язань, передбачених ст. 3, п. 1 та п. 3 ст. 5, ст. 13 Конвенції, при вирішенні справи судом. Вимагає відновити провадження № 5-4кс11, задовольнити заяву ОСОБА_5 від 11 лютого 2011 року, скасувати постанову ВСУ від 16 травня 2011 року, ухвалу колегії суддів Судової палати у кримінальних справах ВСУ від 24 травня 2005 року та вирок Апеляційного суду м. Києва від 3 грудня 2014 року щодо ОСОБА_5, а справу направити на новий судовий розгляд до компетентного суду. Захисник вважає, що, відмовивши в задоволенні заяви засудженого, ВСУ неправильно застосував положення статей 40012 , 40022 , 40023 КПК 1960 року, не виконав вимог Закону № 3477-IV, який зобов'язує державу виконувати рішення ЄСПЛ, застосовуючи додаткові заходи індивідуального характеру, незалежно від виплати присудженого ЄСПЛ відшкодування, а також порушив право ОСОБА_5 на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції. На думку заявниці, всі судові рішення ВСУ щодо продовження строків тримання під вартою відображають упередженість ВСУ стосовно винуватості ОСОБА_5 до того, як її було доведено в передбаченому законом порядку, тобто мало місце порушення права вважатися невинуватим до того, як вина буде доведена відповідно до закону, що викликає необхідність переглянути оскаржені судові рішення. Посилається на висновки ЄСПЛ у справі «Тимошенко проти України», в якій встановлені порушення п. 1 ст. 5 у поєднанні зі ст. 18 Конвенції засвідчили упередженість суду та призвели до скасування вироку постановою ВСУ від 14 квітня 2014 року № 5-7кс14. Заявниця твердить, що оскільки ЄСПЛ визначив, що період провадження у справі «розпочався 5 або 6 червня 2001 року та тривав до 24 травня 2005 року», то вирок щодо ОСОБА_5 від 9 червня 2001 року є незаконним і необґрунтованим, а також постановленим, зокрема, на його визнавальних показаннях, які отримано з порушенням права на захист. Також підставою для перегляду судових рішень захисник вважає тлумачення ЄСПЛ юридичного обов'язку держави-відповідача за ст. 46 Конвенції в рішенні у справі «Балицький проти України» (пункти 48-54), яке слід застосовувати в якості джерела права.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши викладені в заяві доводи, дослідивши судове провадження № 5-4кс11 та матеріали, які додано до заяви, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 40012 КПК 1960 року, якою керувався ВСУ у провадженні № 5-4кс11 за заявою засудженого ОСОБА_5, встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом є підставою для перегляду судових рішень ВСУ. Справа про перегляд судового рішення на цій підставі розглядається на спільному засіданні всіх судових палат ВСУ (ч. 2 ст. 40020 КПК 1960 року). Відповідно до ст. 40021 КПК 1960 року, за наслідками розгляду справи більшістю голосів від складу суду приймається постанова про повне або часткове задоволення заяви або про відмову в задоволенні заяви. При цьому постанова ВСУ є остаточною і не може бути оскаржена, крім як на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 ст. 40012 КПК 1960 року (п. 4 ч. 1 ст. 445 КПК 2012 року). Отже, рішення ВСУ про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_5 2011 року цілком відповідає вимогам чинного на той час кримінального процесуального закону, на відміну від процесуальної вимоги захисника ОСОБА_12 про скасування постанови ВСУ від 16 травня 2011 року на інших підставах, ніж передбачено п. 4 ч. 1 ст. 445 КПК.

Посилання захисника на те, що положення Закону № 3477-IV зобов'язують державу скасувати всі судові рішення та поновити провадження у справі особи, на користь якої ухвалено рішення ЄСПЛ, не ґрунтуються на вимогах як зазначеного Закону, так і Рекомендації N R (2000) 2 Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішення Європейським судом з прав людини», прийнятої на 694-му засіданні заступників міністрів від 19 січня 2000 року, згідно з якою відновлення попереднього юридичного стану заявника шляхом повторного розгляду справи, включаючи відновлення провадження у справі (як один із додаткових заходів індивідуального характеру, передбачений ст. 10 Закону № 3477-IV), пропонується застосовувати тоді, коли потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, які не можна виправити інакше, ніж через повторний розгляд або поновлення провадження, а також коли рішення ЄСПЛ спонукає до висновку, що а) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції, або б) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні - чого не було встановлено рішенням ЄСПЛ у справі «Петухов проти України».

Тлумачення ЄСПЛ юридичного обов'язку держави-відповідача за ст. 46 Конвенції в пунктах 48-54 рішення у справі «Балицький проти України», на яке посилається захисник, теж не підтверджує її позиції про необхідність повторного перегляду ВСУ справи ОСОБА_5 за його заявою 2011 року, оскільки у вказаних пунктах рішення ЄСПЛ у справі «Балицький проти України» зазначено інше, а саме: «48. …Стаття 46 Конвенції говорить про наступне: «1. Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є Сторонами. 2. Остаточне рішення Суду передається Комітетові Міністрів, який здійснює нагляд за його виконанням». 49. Суд повторює, що стаття 46 Конвенції при її тлумаченні у світлі статті 1 покладає на державу-відповідача юридичний обов'язок вжити під наглядом Комітету Міністрів належні заходи загального та/або індивідуального характеру для забезпечення права заявника, порушення якого було встановлено Судом. Такі заходи повинні також вживатися щодо інших осіб, які перебувають у такому ж становищі, що й заявник, зокрема через розв'язання проблем, які призвели до констатації Судом порушення… . Про цей обов'язок постійно наголошує Комітет Міністрів, здійснюючи нагляд за виконанням рішень Суду… . 50. У цій справі Суд констатував порушення пункту 1 і підпункту «c» пункту 3 статті 6 Конвенції стосовно адміністративного арешту заявника та первісної кваліфікації злочину, в якому він підозрювався. Можна стверджувати, що обидва ці питання постійно виникають у судовій практиці в справах щодо України. 51. Практика, за якої до особи застосовується адміністративний арешт для забезпечення її доступності для допиту в якості підозрюваного у вчиненні кримінального злочину, раніше вже визнавалася Судом свавільною за статтею 5, оскільки державні органи не забезпечували процесуальних прав заявника як підозрюваного у вчиненні кримінального злочину… . 52. Практика первісної кваліфікації злочину як менш тяжкого, який не вимагає обов'язкового юридичного представництва підозрюваного, також визнавалась як така, що використовується фактично для позбавлення заявників належної юридичної допомоги з огляду на спосіб реалізації слідчим його дискреційних повноважень щодо кваліфікації злочину… . 53. Суд не є повноважним надавати рекомендації щодо конкретних заходів, які мають бути вжиті у цьому контексті, але він зазначає, що вищезазначені проблеми мають бути розв'язані національними органами для уникнення подальших повторюваних скарг такого роду. 54. У своїй практиці Суд при виявленні недоліку в національній системі права вказує на джерело відповідної проблеми, щоб допомогти Договірним державам у пошуку належного її вирішення, а Комітетові Міністрів - у здійсненні нагляду за виконанням рішень… . Беручи до уваги системний характер проблеми, яку виявлено в цій справі, Суд наголошує, що слід невідкладно реформувати законодавство та адміністративну практику України для приведення такого законодавства і практики у відповідність із висновками Суду, викладеними у цьому рішенні, щоб вони були сумісними з вимогами статті 6. Суд залишає за державою право визначити під наглядом Комітету Міністрів, який саме спосіб розв'язання цих проблем був би найбільш належним.»

Виходячи з наведеного, підстав для відкриття провадження за заявою захисника ОСОБА_12 немає.

Керуючись статтями 445, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити захиснику ОСОБА_12 у допуску справи до провадження Верховного Суду України за її заявою про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_5.

Відмова в допуску не перешкоджає повторному зверненню з інших підстав, ніж ті, які були предметом розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11