У Х В А Л А

27 березня 2018 року
м. Київ
Провадження № 13-20зво18
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,
перевіривши заяву засудженого ОСОБА_17 про перегляд ухвали Верховного Суду України від 09 липня 2002 року з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом,
установила:
Вироком Апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2002 року ОСОБА_17 засуджено за статтями 69, 190-1, ч. 2 ст. 223 КК 1960 року, ч. 4 ст. 187 КК 2001 року та на підставі ст. 42 КК 1960 року за сукупністю злочинів до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, що є його особистою власністю.

Ухвалою колегії суддів Судової палати Верховного Суду України з кримінальних справ від 09 липня 2002 року вищевказаний вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_17 залишено без зміни, а касаційні скарги засудженого та його захисника ОСОБА_18 без задоволення.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), розглянувши справу «Василь Іващенко проти України», 26 липня 2012 року постановив рішення, яке 26 жовтня 2012 року набуло статусу остаточного. Цим рішенням установлено, що у справі ОСОБА_17 мали місце порушення статей 3, 34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) у зв`язку з тим, що заявника було піддано нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню з боку працівників міліції, а також через відмову державних органів надати заявнику копії документів для його заяви до ЄСПЛ. З цих підстав держава відповідач повинна виплатити заявнику 12 000 євро у рахунок відшкодування моральної шкоди. Решту вимог заявника визнано неприйнятними.
У березні 2018 року засуджений подав заяву (підписану ним 12 березня 2018 року) до Верховного Суду для її розгляду у складі Великої Палати, у якій просив переглянути ухвалу Верховного Суду України від 09 липня 2002 року з підстав, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК. Вважає, що оскільки ЄСПЛ визнав факт застосування до нього фізичної сили під час його затримання працівниками міліції, а вирок ґрунтується на показаннях наданих під час досудового слідства, то це істотно вплинуло на вирок. Також зазначає, що суд не взяв до уваги факт катування інших засуджених, які також про це заявляли, як на досудовому слідстві, так і під час розгляду справи в суді. Стверджує, що визнання ЄСПЛ факту порушення ст. 34 Конвенції є підставою для скасування вироку, оскільки це позбавило його можливості довести у суді порушення права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції.
Водночас засуджений ОСОБА_17 заявив клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд судового рішення.
Перевіривши наведені в заяві доводи, долучені до неї матеріали, Велика Палата вважає, що у задоволенні клопотання про поновлення строку для подачі заяви про перегляд ухвали Верховного Суду України від 09 липня 2002 року з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом, необхідно відмовити, а заяву повернути заявникові виходячи з такого.

Відповідно до ч. 3 ст. 463 КПК вищевказані заяви подаються до Верховного Суду для їх розгляду за виключними обставинами у складі Великої Палати.
Згідно п. 2 ч. 5 ст. 461 КПК заяву про перегляд судового рішення за виключними обставинами з підстави, передбаченої п. 2 ч. 3 ст. 459 цього Кодексу, може бути подано особою, на користь якої постановлено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, не пізніше 30 днів із дня, коли така особа дізналася або могла дізнатися про набуття цим рішенням статусу остаточного.

Положеннями ч. 1 ст. 117 КПК установлено, що пропущений з поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.

Поважними причинами пропущення процесуального строку визнаються такі обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.
Проте заяву про перегляд судового рішення засуджений ОСОБА_17 подав у березні 2018 року, тобто зі значним пропуском встановленого законом строку (майже 6 років, чого не заперечує і сам заявник).
Своє прохання про поновлення строку засуджений обґрунтовує тим, що він юридично необізнаний, коштів на захисника не мав, а безоплатної правової допомоги на час попередніх його звернень в суди з аналогічними заявами не існувало. Також зазначає про те, що рішення ЄСПЛ надано йому на мові, якою він не володіє.
Однак зазначені засудженим у клопотанні обставини значного пропуску строку не може бути визнано поважними, оскільки засуджений не був позбавлений права на отримання безоплатної правової допомоги, адже національним законодавством гарантоване таке право, зокрема, ст. 59 Конституції України, рішенням Конституційного Суду України у справі про право на правову допомогу від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 та Законі України від 02 червня 2011 року «Про безоплатну правову допомогу», які вже діяли ще до постановлення рішення ЄСПЛ «Іващенко проти України».

Також це право особи передбачено п. 3 ч. 3 ст. 42 КПК.

Крім того, згідно зі ст. 110 Кримінально-виконавчого кодексу особа, яка утримується у місцях позбавлення волі, вправі через адміністрацію цієї установи звернутися по правову допомогу.

Жодних даних, які б свідчили про наявність реальних перешкод для реалізації ОСОБА_17 цього права, у клопотанні про поновлення строку на подачу заяви про перегляд судового рішення не наведено.

Посилання ОСОБА_17 на те, що рішення ЄСПЛ надано йому лише на мові, якою він не володіє, на думку Великої Палати, не відповідає дійсності. Він у минулому протягом 20132017 років вже неодноразово звертався до компетентних судових органів з аналогічними заявами (до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду України), до яких додавав переклад рішення ЄСПЛ «Василь Іващенко проти України», яке детально цитував та зазначав, коли воно набуло статусу остаточного, що свідчить про його обізнаність зі змістом цього рішення.
При чому ОСОБА_17 жодного разу не посилався на те, що у нього наявне рішення ЄСПЛ лише на англійській мові.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 29 січня 2013 року на підставі чинного на момент ухвалення судового рішення кримінального процесуального законодавства відмовив ОСОБА_17 в допуску кримінальної справи щодо нього для провадження Верховного Суду України для перегляду вироку Апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2002 року та ухвали Верховного Суду України від 9 липня 2002 року щодо нього. Після цього ОСОБА_17 неодноразово звертався безпосередньо до Верховного Суду України з заявами та клопотаннями про перегляд зазначених судових рішень, за результатами розгляду яких ухвалами цього суду від 29 лютого та 28 березня 2016 року, 27 березня 2017 року йому вже відмовляли у поновленні строку для подання заяви про перегляд ухвали Верховного Суду України від 09 липня 2002 року з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.

Вирішуючи клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд судового рішення, Велика Палата Верховного Суду виходить також з того, що кримінальний процесуальний закон (п. 2 ч. 5 ст. 461 КПК) пов`язує строк звернення з такою заявою на підставі, передбаченої п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК, лише із днем, коли особа дізналася або могла дізнатися про набуття рішенням ЄСПЛ статусу остаточного, а не з моментом отримання такого рішення на зрозумілій особі мові.
Таким чином, поважних причин пропуску вищевказаного строку, які об`єктивно були непереборними, перешкоджали засудженому та позбавляли його можливості протягом значного проміжку часу звернутися до суду в межах встановленого законом строку, ОСОБА_17 не навів, а тому Велика Палата вважає, що його клопотання про поновлення строку на подання заяви про перегляд ухвали Верховного Суду України від 09 липня 2002 року з підстав, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК, задоволенню не підлягає.
Положеннями ч. 3 ст. 464 КПК визначено, що до заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, застосовуються правила ч. 3 ст. 429 КПК.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 429 КПК заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами повертається, якщо після спливу строку на її подання за заявою особи, яка має право подавати таку заяву, суд не знаходить підстав для його поновлення.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 429, 461, 464 КПК, Велика Палата Верховного Суду
постановила:

Відмовити засудженому ОСОБА_17 у задоволенні клопотання про поновлення строку на перегляд ухвали Верховного Суду України від 09 липня 2002 року з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом, а заяву з усіма доданими до неї матеріалами повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_1
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_10
ОСОБА_3 ОСОБА_11
ОСОБА_4 ОСОБА_12
ОСОБА_5 ОСОБА_13
ОСОБА_6 ОСОБА_14
ОСОБА_7 ОСОБА_15
ОСОБА_8 ОСОБА_16
ОСОБА_9