АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп /796/2038/2017 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.121, ч.2, КК Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2018 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

При секретарях ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

За участю прокурора ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника адвоката ОСОБА_10 ,

розглянула матеріали кримінального провадження № 0015575 відносно ОСОБА_9 та апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_11 на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 21 вересня 2017 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Саки АР Крим, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1) 18.01.2002 року вироком Євпаторійського міського суду АРК за ч.3 ст.185; ч.2 ст.185; ч.2 ст. 15 та ч.3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки; 2) 08.04.2002 року вироком Сакського районного суду АРК за ч.3 ст. 185; ч.2 ст. 185; ч.2 ст.15 та ч.3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки 2 місяці позбавлення волі; 3) 31.08.2005 року Сакським районним судом АРК за ч.2 ст.186 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки; 4) 27.12.2005 року вироком Сакського районного суду АРК за ч.2 ст. 185 та ч.3 ст. 185; ч.1 ст. 357 КК України до позбавлення волі строком на 5 років 8 місяців; 5) 30.01.2012 року вироком Сакського районного суду АРК за ст. 395 КК України до 3 місяців арешту; 6) 25.11.2016 року вироком Шевченківського районного суду м. Києва за ч.2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі;
засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років, із зарахуванням у строк відбування покарання строк перебування під вартою, а саме з 12 квітня 2015 року по 05 липня 2015 року включно, та відповідно до ч.5 ст. 72 КК України в період часу до 20 червня 2017 року включно з розрахунку: один день перебування під вартою за два дні позбавлення волі, а починаючи з 21 червня 2017 року - з розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі.
Вироком також вирішено долю речових доказів.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційну скаргу, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що має характер особливого мучення, що спричинило смерть потерпілого, яке, за вироком, він вчинив за наступних обставин.

ОСОБА_9 близько 1030 години 24 грудня 2015 року, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_12 , де в той час знаходилась ОСОБА_13 , будучи в близьких стосунках з останньою та ОСОБА_9 підозрюючи її у зраді, діючи з мотивів ревнощів, став наносити останній тяжкі тілесні ушкодження в область обличчя, грудей, живота, голови, шиї, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, що є небезпечними для життя в момент заподіяння, та знаходились в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням її смерті, а також середньої тяжкості та легкі тілесні ушкодження, в тому числі й такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
При цьому, суд першої інстанції перекваліфікував скоєне ОСОБА_9 з ч.1 ст. 115 КК України, як вони були кваліфіковані за обвинувальним актом на ч.2 ст. 121 КК України, пославшись на положення ч.3 ст. 337 КПК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи», визнав визначальним у плані кваліфікації вчиненого ОСОБА_9 його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій, обґрунтував свою правову позицію тим, що ОСОБА_9 проживав з потерпілою однією сім`єю, мав намір офіційно укласти з нею шлюб; бив її з мотиву ревнощів, до того ж, удари завдав лише руками і ногами, не застосовуючи будь-яких знарядь, хоча мав реальну можливість їх застосувати; в судовому засіданні пояснив, що бажав лише заподіяти їй такий же біль, який він відчуває від її зради, а позбавляти життя намірів не мав; після побиття сказав свідку ОСОБА_12 викликати потерпілій «швидку допомогу» та пішов з квартири, з чого суд зробив висновок, що задумом обвинуваченого охоплювалось те, що потерпіла залишається жива і своєчасна медична допомога допоможе їй вилікуватися від отриманих ушкоджень; хоча він спричинив потерпілій велику кількість тілесних ушкоджень, але переважна їх більшість відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень; на час скоєння він перебував у стані душевного хвилювання.
На цих підставах суд першої інстанції і прийшов до висновку про відсутність у ОСОБА_9 прямого умислу на спричинення смерті потерпілої ОСОБА_8 , визнаючи, що кримінальна відповідальність за ч.1 ст. 115 КК України можлива лише у разі наявності у винуватця прямого умислу на вбивство.
Між тим, орган досудового розслідування і прокурор в обвинувальному акті обвинувачення ОСОБА_9 сформулювали наступним чином.
ОСОБА_9 , будучи раніше неодноразово судимий, останній раз 30 січня 2012 року Сакським районним судом АР Крим за ст. 395 КК України до трьох місяців арешту, звільнившись 28 квітня 2012 року по відбуттю строку покарання, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та, маючи не зняті і не погашені у встановленому законом порядку судимості, знову вчинив умисний злочин за наступних обставин.
24 грудня 2015 року, близько 1030 години ОСОБА_9 прибув до квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_12 , і де на той час разом з останнім знаходилась ОСОБА_13 .
ОСОБА_9 , будучи в близьких стосунках з ОСОБА_13 , виявивши її за вказаною адресою та підозрюючи її у зраді, вирішив умисно протиправно заподіяти їй смерть.
Реалізуючи вищевказаний злочинний умисел, спрямований на умисне вбивство ОСОБА_13 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи з мотивів ревнощів, ОСОБА_9 зайшов до житлової кімнати, де знаходилась ОСОБА_13 , після чого, користуючись своєю істотною перевагою у фізичній силі, наніс останній не менше 34 ударів руками та ногами в різні частини тіла, а саме: один удар рукою в обличчя, не менше 20 ударів ногами в область грудей, не менше п5 ударів в область живота та не менше 8 ударів в область голови та шиї, внаслідок чого заподіяв потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення, які й перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілої, а також середньої тяжкості тілесні ушкодження, і легкі з короткочасним розладом здоров`я та без такого розладу тілесні ушкодження.
Відповідно до цього обвинувачення, не погоджуючись з вироком суду першої інстанції прокурор Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в які просить вирок Шевченківського районного суду міста Києва змінити та визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 с. 115 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 11 років, а в силу ч. ч. 1 та 4 ст. 70 КК України цим покаранням поглинути покарання, призначене ОСОБА_9 вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2016 року та остаточно визначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на одинадцять років.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд першої інстанції невірно оцінив дослідженні в ході судового розгляду докази та, як наслідок, прийшов до помилкового висновку про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення. Оскільки, ОСОБА_9 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, хоча й не бажав, проте свідомо припускав настання їх наслідків, тобто передбачав можливість настання смерті потерпілої ОСОБА_13 в результаті нанесення такої значної кількості ушкоджень у життєво важливі ограни останньої, що вказує, на думку апелянта, на те, що дії ОСОБА_9 необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті, іншій людині.

Заслухавши доповідь судді, виступи прокурора та потерпілого на підтримку апеляційних доводів, а обвинуваченого і його захисника проти їх задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження у визначених межах, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, розглядаючи кримінальне провадження в межах апеляційних вимог та висунутого прокурором в обвинувальному акті обвинувачення ОСОБА_9 , перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного провадження в сукупності з матеріалами кримінального провадження судова колегія визнає наступне.

Самі по собі фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, як вони описані у вироку, в частині того, що ОСОБА_9 близько 1030 години 24 грудня 2015 року, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_12 , де в той час знаходилась ОСОБА_13 , будучи в близьких стосунках з останньою та підозрюючи її у зраді, діючи з мотивів ревнощів, став наносити останній множинні удари руками та ногами в область обличчя, грудей, живота, голови, шиї, спричинивши різного ступеню тяжкості тілесні ушкодження в тому числі й тяжкі тілесні ушкодження, що є небезпечними для життя в момент заподіяння, та знаходились в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням її смерті, а також середньої тяжкості та легкі тілесні ушкодження, в тому числі й такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, суд першої інстанції встановив правильно, на підставі показань самого обвинуваченого, який послідовно підтверджував факт спричинення саме ним потерпілій ОСОБА_13 виявлених у неї тілесних ушкоджень, заперечуючи лише сам намір позбавляти її життя; підтверджені ці обставини також показаннями потерпілого ОСОБА_8 , батька загиблої, свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , судово-медичного експерта ОСОБА_16 , зафіксованими в протоколах огляду місця події доказами, протоколами впізнання, слідчого експерименту, перегляду відеозапису, висновками судово-медичної, дактилоскопічної експертиз, протоколами затримання ОСОБА_9 , отримання біологічних зразків, висновками судово-медичних експертиз за наслідками дослідження недопалків сигар і сигарет, піднігтьового вмісту рук ОСОБА_9 , зразків крові ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; висновками судово-медичних експертиз речових доказів одягу ОСОБА_9 , фрагменту шпалери, вилученого з місця події, спортивної кофті, постільних належностей, марлевих тампонів зі змивами з рук потерпілої ОСОБА_13 та іншими доказами, які були представлені органом досудового розслідування і прокурором під час судового розгляду, повно та правильно описані у вироку і отримали належну оцінку в плані відносності, належності, допустимості, достовірності та достатності для висновків по суті кримінального провадження, ніким в апеляційному засіданні не піддані сумнівам.

За висновками судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_9 в період вчинення правопорушення не страждав на будь-який психічний розлад, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, а тому суд обґрунтовано визнав його осудним відносно вчиненого ним.

Що ж стосується висновків суду про юридичну кваліфікацію скоєного ОСОБА_9 , то змінюючи кваліфікацію дій обвинуваченого з ч.1 ст. 115 КК України на ч.2 ст. 121 цього ж Кодексу, суд першої інстанції допустив хибне тлумачення положень ч.1 ст. 115 КК України, помилково визнавши, що за цією правовою нормою можуть бути кваліфіковані лише дії винуватця, вчинені з прямим умислом на позбавлення людини життя.

Насправді ж, ч.1 ст. 115 КК України передбачає кримінальну відповідальність як за вбивство з прямим, так і за вбивство з непрямим умислом, який характеризується тим, що особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і, хоча б і не бажає, але свідомо припускає можливість їх настання, як це вказано у ч.3 ст. 24 КК України.

У цьому конкретному випадку матеріалами кримінального провадження однозначно встановлено, що ОСОБА_9 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки,і, якщо й не бажав, але свідомо припускав їх настання.

Сам ОСОБА_9 в судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанції твердив, що бажав спричинити потерпілій ОСОБА_13 фізичний біль, співрозмірний, на його думку, з болем, який відчув він внаслідок її зради, уточнював він також, що коли завдавав ударів ногами по тілу потерпілій, то відчув, що від ударів у груди його ноги «провалюються» та зрозумів, що поламав потерпілій ребра, але не зупинив подальше побиття.

Для цього він протягом тривалого часу безжально бив потерпілу, в тому числі й лежачу в безпорадному стані на підлозі, кулаками та ногами в обличчя, груди, живіт, голову, шию, спричинив закриту травму грудей у вигляді повного перелому тіла грудини на рівні 5 міжребер`я, забою переднього межистіння, двох крововиливів на передній стінці перикарду, наскрізного травматичного розриву передньої стінки правого шлуночка серця ближче до гострого краю, гемо перикард, забої легень, крововилив на пристінкові плеврі по ходу хребта, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент спричинення та знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю потерпілої ОСОБА_13 , тобто в ці життєво важливі органи потерпілої він завдав не менше восьми сильних ударів кулаками та ногами, що вже саме по собі вказує на бажання спричинити потерпілій винятково серйозні тілесні ушкодження та байдуже ставлення до наслідків такого побиття, які можуть настати від цього, і які реально настали впродовж вкрай незначного періоду після їх спричинення, бо за твердженням в суді першої інстанції судово-медичного експерта ОСОБА_16 смертельні тілесні ушкодження були спричинені потерпілій не більш, ніж за 40-60 хвилин до настання смерті і шансів вижити у потерпілої, навіть у разі своєчасного надання кваліфікованої медичної допомоги не було, а реально її смерть настала ще до прибуття «швидкої допомоги».

Більше того, крім цих, принаймні восьми, тяжких тілесних ушкоджень, ОСОБА_9 завдав потерпілій ще сполучену травму шиї щонайменше п`ятьма ударами, спричинивши синці та повний переломи лівого великого рогу щитоподібного хряща, тобто середньої тяжкості тілесні ушкодження; а також значну кількість, більше тридцяти, саден, ран голови, плечей, рук, живота, стегон, коліна.

Свідок ОСОБА_15 в засіданні суду першої інстанції повідомив, що обвинувачений приходив до нього додому та просив позичити грошей, бо у нього проблеми, йому треба переховуватися, він когось вбив.

Ці, та інші, досліджені судом першої інстанції докази, незаперечно свідчать про те, що завдаючи велику кількість сильних ударів кулаками та ногами в життєво важливі органи потерпілої: голова, шия, груди, живіт усвідомлюючи, що «переламав їй ребра» і продовживши жорстоке побиття потерпілої та зупинившись лише після того, як вона захрипіла і в неї з горла пішла кров, ОСОБА_9 усвідомлював суспільну небезпечність вчиненого, якщо і прямо не бажав настання її смерті, але усвідомлював, що смерть потерпілої від саме його дій може настати та байдуже до такого наслідку поставився, отже його дії слід кваліфікувати як умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вбивство, тобто саме так, як ці дії були кваліфіковані прокурором за обвинувальним актом, за ч.1 ст. 115 КК України.

Оскільки вчинення кримінального правопорушення способом, що має характер особливого мучення не було інкриміноване ОСОБА_9 в обвинувальному акті, остільки цю кваліфікуючу ознаку судова колегія не приймає до уваги.

Посилання ж суду у вироку та сторони захисту в апеляційному засіданні на те, що ОСОБА_9 не застосовував ніяких засобів під час побиття потерпілої ОСОБА_13 , приносив після побиття їй води, перед тим як залишити місце події сказав ОСОБА_12 викликати потерпілій швидку медичну допомогу, як на доказ відсутності у обвинуваченого умислу на позбавлення потерпілої життя є надуманими здогадами та припущеннями, які спростовані сукупністю названих вище достовірних доказів, а тому не можуть бути взяті до уваги судовою колегією.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

На цих підставах судова колегія задовольняє апеляційну скаргу прокурора та скасовує вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_9 з ухваленням нового вироку.

Таким чином, колегія суддів визнає встановленим, що 24 грудня 2015 року, близько 1030 години, ОСОБА_9 прибув до квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_12 , і де на той час разом з останнім знаходилась ОСОБА_13 .
ОСОБА_9 , будучи в близьких стосунках з ОСОБА_13 , виявивши її за вказаною адресою та підозрюючи її у зраді, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи з мотивів ревнощів, ОСОБА_9 зайшов до житлової кімнати, де знаходилась ОСОБА_13 , після чого, користуючись своєю істотною перевагою у фізичній силі, наніс останній не менше 34 ударів руками та ногами в різні частини тіла, а саме: один удар рукою в обличчя, не менше 20 ударів ногами в область грудей, не менше п5 ударів в область живота та не менше 8 ударів в область голови та шиї, внаслідок чого заподіяв потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення, які й перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілої, а також середньої тяжкості тілесні ушкодження, і легкі з короткочасним розладом здоров`я та без такого розладу тілесні ушкодження, тобто, хоча й не бажав, але свідомо допускав настання її смерті і байдуже до неї ставлячись, а тому ці його дії судова колегія кваліфікує за ч.1 ст. 115 КК України.
Формально в апеляційній скарзі прокурор просить вирок щодо ОСОБА_9 «змінити», обґрунтовуючи тим, що за обвинувальним актом дії цього обвинуваченого було кваліфіковано за ч.1 ст. 115 КК України, однак по суті він висловлює прохання скасувати вирок в частині юридичної кваліфікації та міри покарання і ухвалити в цих частинах новий вирок, кваліфікувавши дії ОСОБА_9 за ч.1 ст. 115 КК України і призначивши йому за цією правовою нормою покарання у виді позбавлення волі строком на одинадцять років, а на підставі ч. ч. 1 та 4 ст. 70 КК України цим покаранням поглинути покарання, призначене вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2016 року та остаточно призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на одинадцять років.

Зі вказаною пропозицією апелянта судова колегія погоджується, попри певний недолік стилю викладення прохальної частини апеляційної скарги, не вважаючи його настільки істотним, щоб цього було достатньо для відмови у задоволенні апеляційних вимог, з метою дотримання розумних строків апеляційного розгляду.

Вирішуючи питання про міру покарання, яку належить призначити ОСОБА_9 за скоєне, у відповідності до положень ст. ст. 50 та 65 КК України, колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_9 раніше, починаючи з 2002 року був шість разів засуджений за корисливі злочини, в тому числі й тяжкі; при цьому двічі до нього були застосовані положення ст. 69 КК України та призначене покарання нижче від найнижчої межі, визначено кримінальним законом, однак належних висновків для себе зі вказаних гуманних рішень він не робив, продовжував вчиняти корисливі злочини, що вказує на його стійку антисоціальну спрямованість, вперте небажання дотримуватися встановлених у суспільстві норм моралі та правил поведінки, а у цьому випадку, в період не знятих та не погашених судимостей за попередніми вироками, у стані алкогольного сп`яніння, тобто за наявності двох обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, вчинив особливо тяжкий злочин умисне вбивство. При цьому мається на увазі також відсутність у нього обставин, які пом`якшували б покарання, бо міркування суду першої інстанції та сторони захисту про сильне душевне хвилювання внаслідок зради потерпілої суперечать висновкам комісії експертів судових психіатрів, які не визнали будь-якого хворобливого стану психіки у ОСОБА_9 в період, що відноситься до інкримінованих йому дій.

За таких обставин запропонована прокурором як за ч.1 ст. 115 КК України, так і за сукупністю вироків з вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2016 року міра покарання буде справедливою та достатньою як для досягнення мети кари за скоєне, виправлення обвинуваченого, так і для досягнення мети упередження вчинення нових злочинів як ним самим, так і іншими особами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 413, 418 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_11 на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 21 вересня 2017 року відносно ОСОБА_9 задовольнити

Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 21 вересня 2017 року відносно ОСОБА_9 скасувати і ухвалити новий вирок.

Визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, на підставі якої призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 11 (одинадцять) років.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України цим покарання поглинути покарання, призначене ОСОБА_9 вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2016 року та остаточно визначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 11 (одинадцять) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 відраховувати з 25 грудня 2015 року, зарахувавши в строк відбування покарання строк перебування під вартою з 12 квітня 2015 року по 5 липня 2015 року включно та відповідно до ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року в період часу по 21 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21 червня 2017 року, відповідно до чинної редакції ч.5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Речові докази: куртку, штани та кофту, дві футболки, труси та бюстгальтер, змиви з рук ОСОБА_13 , 60 слідів папілярних узорів, змиви речовини бурого кольору з обличчя ОСОБА_13 зрізи нігтьових пластин з рук ОСОБА_13 , недопалок з кімнати № 1, кухні, два недопалки з кімнати № 3, шматок шпалери, зрізи нігтьових пластини ОСОБА_12 , зрізи з нігтьових пластин ОСОБА_9 , змиви з рук ОСОБА_12 , які зберігаються в камері схову речових доказів Шевченківського УП ГУ НП у місті Києва знищити;

Одяг ОСОБА_9 : шапка чорного кольору, пуховик чорного кольору, кофта з капюшоном чорного кольору з надписом на грудях «Nike», спортивні штани чорного кольору зі значком «Nike», кросівки чорного кольору з надписом «Ессо» повернути ОСОБА_9 ;

Речі ОСОБА_13 , а саме шорти спортивні синього кольору, штани котонові чорного кольору, шорти спортивні чорного кольору, кофта білого кольору, блузка чорна з квітами, майка чорна, шорти чорні з фіолетовими вставками, плаття біле з сірим, кофта зі смугами, майка чорна, колготи темно сірі, штани білі, кофта темно сіра, труси рожеві, труси темно фіолетові, бюстгальтер чорний з білими квітами, кофта чорна, кофта чорна в сітку, плаття леопардове, плаття сіре в смужку, кофта сіра, кофта сіра в сітку, футболка біла, золотистий халат, сумка біла з різнокольоровими квітами, кофта фіолетова в сітку, плаття біле з чорними вставками, куртка сіра, светр білий з чорними смугами, плаття салатове, светр білий, штани в клітинку фіолетові з червоним та білим, кофта в смугу сіра з чорним, плаття в`язане чорне, кофта чорна з білими квітами, халат темно синій із зображенням дракона, кепка жовта, кофта біла з червоним, куртка червона коротка, плаття рябе біле з чорним та фіолетовим, плаття чорне з білими квітами, светр чорний з білим, шкарпетки білі, штани, кофта в смугу темно синя з білим, юбка світло синя, кофта в`язана чорна, кофта червона велика, штани спортивні фіолетові, кофта коротка сіро чорна, куртка біла, шорти котонові сині, светр білий, блузка чорна із золотими квітами, плаття зелене, куртка червона балонова, куртка чорна балонова, юбка золотиста, штани котонові сині, шапка-вушанка сіра, черевики чорні з хутром, колготи чорні, нічна сорочка, ремінь чорний, коричневий та зелений, шарфи різнокольорові (сім штук), гребінець, сумка чорна з косметикою, пакет фіолетовий з косметикою, куртка зимова кавова, сережки з металу сріблястого кольору, ремінь чорний, які передані до камери схову речових доказів Шевченківського УП ГУ НП у місті Києві, - повернути потерпілому ОСОБА_8 .

Стягнути з ОСОБА_9 процесуальні витрати в дохід держави в сумі 3693 (три тисячі шістсот дев`яносто три) гривні 20 коп.

Вирок набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржений касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення, а засудженим, оскільки він утримується під вартою, в той же строк від дня отримання ним копії вироку.

Судді: