ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/1311/17
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" листопада 2017 р. м. Київ
Дарницький районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
за участю
прокурора - ОСОБА_3 ,
захисників - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
обвинувачених - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві обвинувальні акти у кримінальних провадженнях, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006068 від 08.06.2017 р. за звинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України та №0007931 від 17.07.2017 р. за звинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 просила призначити обвинувальні акти до судового розгляду, оскільки на її думку вони складені відповідно до вимог ст. 291 КПК України, підсудні Дарницькому районному суду м. Києва та підстав для закриття чи зупинення провадження немає. Крім того, прокурор просила продовжити обрані відносно обвинувачених запобіжні заходи відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою, а відносно ОСОБА_7 домашній арешт.
Захисник ОСОБА_4 просила повернути обвинувальні акти прокурору, оскільки вважала, що під час досудового розслідування було суттєво порушено право обвинуваченого ОСОБА_6 на захист, оскільки вона була позбавлена можливості ознайомитись із матеріалами досудового розслідування. Крім того, захисник зазначила, що до цього часу їй так і не була вручена копія обвинувального акту всупереч вимогам ст. 293 КПК України. Крім того, захисник просила змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який, оскільки на її думку ризики, передбачені ст. 177 КПК України на цей час істотно зменшились.

Захисник ОСОБА_5 підтримав думку захисника ОСОБА_4 щодо необхідності повернення обвинувальних актів прокурору. Крім того, захисник ОСОБА_5 просив змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 з домашнього арешту на більш м`який у зв`язку із зменшенням передбачених ст. 177 КПК України ризиків.

Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали позиції своїх захисників.

Вирішуючи питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 суд керується наступним.
Відповідно до ч.3 ст. 315 КПК України - під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Відповідно до положень ст. 183 ч.1 КПК України запобіжний захід тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього кодексу.
Водночас, ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. П.1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Відповідно до п. 79 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 р. продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.
Вислухавши позиції учасників судового провадження, оцінивши в сукупності всі обставини, у тому числі: тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , який відповідно до ч. 4 ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів; тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у зазначених кримінальних правопорушеннях у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років без можливості призначення альтернативних видів покарання, суд приходить до висновку про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також необхідність продовження відносно обвинуваченого строку дії запобіжного заходу у вигляді «тримання під вартою».
Разом з тим, враховуючи вимоги п.2 ч.4 ст.183 КПК України, суд вважає неможливим визначити розмір застави при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, який спричинив загибель людини.
Крім того, суд не вбачає обставин, які б свідчили про зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що обумовили застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому вважає, що передбачених законом підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який не встановлено, та у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 з цього приводу слід відмовити.
Вирішуючи питання про доцільність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , суд керується наступним.
Відповідно до положень ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, має постійне місце проживання в м. Києві.
Аналіз обставин справи з урахуванням особи обвинуваченого дозволяє суду зробити висновок про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді цілодобового «домашнього арешту» з покладанням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, який буде достатнім й необхідним запобіжним заходом для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, запобіганню певним ризикам та достатнім заходом забезпечення судового розгляду кримінального провадження. Таким чином судом не знайдено обставин, які б свідчили про зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що обумовили застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, а тому вважає, що передбачених законом підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який судом не встановлено, та у клопотанні захисника ОСОБА_5 з цього приводу слід відмовити.
Відповідно до ч.3 ст. 314 КПК України - у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Обговорюючи питання щодо необхідності повернення обвинувального акту прокурору, судом враховується, що завершальною стадією досудового розслідування, що передує складенню обвинувального акту, та якою завершується досудове розслідування, є стадія надання доступу до матеріалів досудового розслідування.
Відповідно до вимог ч.2 ст. 290 КПК України - прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати підозрюваному, його захиснику доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання. Зазначена вимога гарантує право обвинуваченого на захист, оскільки відповідно до ч. 12 ст. 290 КПК України суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті.
Забезпечення обвинуваченому права на захист згідно зі ст. 129 Конституції України є основною засадою судочинства, а відповідно до ст. 7 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) віднесено до загальних засад кримінального провадження.
Стаття 59 Конституції України проголошує право кожного на правову допомогу та вільний вибір захисника своїх прав, а ст. 63 Конституції України закріплює право на захист підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного.
У ст. 20 КПК, що розкриває зміст забезпечення права на захист як загальної засади кримінального провадження, закріплено право підозрюваного, обвинуваченого, виправданого, засудженого на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення; право збирати і подавати докази; брати особисту участь у кримінальному провадженні; користуватись правовою допомогою захисника; реалізовувати інші процесуальні права, передбачені КПК. Належна реалізація права на захист у кримінальному провадженні вимагає застосування практики ЄСПЛ, згідно з правовою позицією якого, відображеною, зокрема, у п. 262 рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», «право кожного обвинуваченого у вчиненні злочину на ефективний захист, наданий захисником…, є однією з основних ознак справедливого судового розгляду». Також у п. 89 рішення ЄСПЛ від 13 лютого 2001 року у справі «Кромбах проти Франції» вказано, що «хоча право кожної особи, обвинувачуваної у вчиненні кримінального правопорушення, на ефективний захист адвокатом не є абсолютним, воно становить одну з головних підвалин справедливого судового розгляду».
Оцінюючи дії слідчого СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 щодо призначення захисника обвинуваченому ОСОБА_6 на окрему процесуальну дію, а саме для надання доступу до матеріалів досудового розслідування, на відповідність вимогам щодо належної реалізації права обвинуваченого на захист, суд виходить з наступного.
Відповідно до положень ч.1 ст. 53 КПК України - слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд залучають захисника для проведення окремої процесуальної дії в порядку, передбаченому статтею 49 цього Кодексу, виключно у невідкладних випадках, коли є потреба у проведенні невідкладної процесуальної дії за участю захисника, а завчасно повідомлений захисник не може прибути для участі у проведенні процесуальної дії чи забезпечити участь іншого захисника або якщо підозрюваний, обвинувачений виявив бажання, але ще не встиг залучити захисника або прибуття обраного захисника неможливе.
Зазначаючи про необхідність призначення захисника для окремої процесуальної дії, прокурор послався на сплив строку досудового розслідування, а також, що адвокат ОСОБА_4 , яка здійснювала захист обвинуваченого ОСОБА_6 , перебувала у відпустці, що унеможливлювало надання доступу до матеріалів досудового розслідування захиснику до закінчення строків досудового розслідування. Разом з тим, судом встановлено, що слідчий або прокурор не звертався у передбаченому законом порядку з клопотанням про продовження строку досудового розслідування. Крім того, будь-які відомості та мотиви на їх обґрунтування, які б свідчили про невідкладність надання доступу до матеріалів справи відсутні і в мотивувальній частині постанови слідчого ОСОБА_8 про призначення захисника для проведення окремої процесуальної дії.
З протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування вбачається, що захиснику ОСОБА_9 , який був призначений на одну окрему процесуальну дію, був наданий доступ до матеріалів досудового розслідування, з якими він ознайомився 15.08.2017 р. Крім цього захиснику ОСОБА_9 16.08.2017 р. була вручена копію обвинувального акту у кримінальному провадженні за звинуваченням ОСОБА_6 .
Таким чином, призначаючи захисника на окрему процесуальну дію надання доступу до матеріалів досудового розслідування, та з огляду на положення ч.5 ст. 53 КПК України, відповідно до якої здійснення захисту під час проведення окремої процесуальної дії не покладає на захисника обов`язку надалі здійснювати захист у всьому кримінальному провадженні або на окремій його стадії, слідчий допустив порушення обвинуваченого ОСОБА_6 на захист, оскільки захисник був залучений на завершальній стадії досудового розслідування, під час якої захиснику були надані всі матеріали досудового розслідування, після ознайомлення з якими фактично захисник припинив надання захисту обвинуваченому, що позбавило можливості ознайомитись із матеріалами досудового розслідування та відповідно до вимог ст. 293 КПК України отримати обвинувальний акт захиснику ОСОБА_4 , яка приймала участь у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 з самого початку досудового розслідування та не була замінена або усунута від участі у зазначеному кримінальному провадженні у встановленому законом порядку. Зазначені обставини свідчать про неефективність захисту та протирічать усталеній практиці ЄСПЛ, відповідно до якої є неприпустимим «символічне надання послуг» захисником.
Крім того, участь захисника ОСОБА_9 при ознайомленні із матеріалами досудового розслідування та отримання обвинувального акту не узгоджується з постановою слідчого про доручення про призначення захисника для проведення окремої процесуальної дії, відповідно до якої Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у м. Києві було доручено призначити адвоката для здійснення захисту ОСОБА_6 для участі лише у повідомленні про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_6 , а не для надання доступу до матеріалів досудового розслідування та отримання обвинувального акту.
Аналіз наведених обставин дозволяє суду зробити висновок про суттєве порушення права обвинуваченого ОСОБА_6 на захист та є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та вищезазначені недоліки на цей час не є усуненими, що свідчить про неможливість призначення обвинувальних актів до судового розгляду з підстав порушення права обвинуваченого ОСОБА_6 на захист у цьому кримінальному провадженні.

Разом з тим, оцінивши обвинувальні акти відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на відповідність вимогам ст. 291 КПК України, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Виходячи з вищезазначеного вбачається, що обвинувальний акт повинен складатися з описової та резолютивної частин. В описовій частині зазначаються дані, які стали приводом та підставами початку досудового розслідування, обставини кримінальної події та під ознаки якого кримінального закону підпадають дії особи. В резолютивній частині підводяться підсумки кримінального розслідування, тобто особі висувається обвинувачення, яке відповідно до ст.ст. 369, 374 КПК України має бути вирішено у вироку суду.
Більше того, формулювання обвинувачення має бути конкретним, тобто в ньому повинно бути детально описано місце вчинення злочину, час, спосіб вчинення, зокрема конкретні дії (бездіяльність), які були скоєні обвинуваченим, ознаки суб`єктивної сторони злочину (форма вини, мотив, мета) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, так як зазначені обставини, відповідно до положень ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Враховуючи те, що в мотивувальній частині вироку суду за наслідком розгляду кримінальної справи відповідно до положень ст. 374 КПК України обов`язково зазначається формулювання обвинувачення, суд вважає, що відсутність в обвинувальному акті висунутого особі обвинувачення є тим недоліком, без якого не може розпочатися судовий розгляд та, відповідно, проводитися судове слідство, пов`язане із вирішенням обвинувачення (так як воно відсутнє) і вказаний недолік, згідно норм КПК України, може бути усунутий лише на стадії підготовчого судового засідання відповідно до процедури, визначеної ст. 314 КПК України.
Так, при дослідженні змісту обвинувального акту виявлені суттєві розбіжності щодо зазначення тілесних ушкоджень, від яких настала смерть потерпілого ОСОБА_10 . Як у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 , так і у формулюванні обвинувачення зазначено, що особа, матеріали відносно якої виділено в окреме кримінальне провадження, нанесла два удари кулаком руки в область голови та п`ять ударів ногою в область голови та шиї ОСОБА_10 , спричинивши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: синця на верхній повіці лівого ока, виличної та привушної ділянки, проекції правого ока, нижньої щелепи, синця в правій вушній раковині, крововиливів в м`які покриви голови зі сторони їх внутрішньої поверхні в лобній ділянці ліворуч та в правій лобно-скроневій ділянці, обмежено- дифузні кровиливи під м`яку мозкову оболонку, крововиливи в речовину та шлуночки головного мозку, набряка-набухання тканини головного мозку; внутрішньопідшкірних крововиливів на лівій боковій поверхні шиї, крововиливів в м`язи шиї по лівій боковій поверхні. Крім того, зазначено, що ОСОБА_7 взутою ногою наніс три удари в область тулуба потерпілого, спричинишви тілесні ушкодження у вигляді синця на грудях ліворуч в проекції реберної дуги, крововивів в підшкірно-жирову клітковину передньої черевної стінки, скупчення крові в черевній порожнині об`ємом приблизно 100 мл., підкапсулярної гематоми лівої долі печінки по діафрагмальній поверхні, розривів правої долі печінки по вісцеральній поверхні. Нижче вказано, що від отриманих тяжких тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_10 помер на місці. Проте далі за текстом зазначно, що смерть ОСОБА_10 настала від внутрішньочерепної травми з крововиливами під оболонки та шлуночки головного мозку з розвитком його набряку набухання. Таким чином є незрозумілим, від яких саме тілесних ушкоджень настала смерть ОСОБА_10 від сукупності вищенаведених тілесних ушкоджень, чи від внутрішньочерепної травми з крововиливами під оболонки та шлуночки головного мозку з розвитком його набряку набухання. Така сама неконкретність щодо зазначення тілесних ушкоджень, від яких помер ОСОБА_10 , виявлена і в обвинувальному акті відносно ОСОБА_6 .
Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє зробити висновок про невідповідність обвинувального акту відносно обвинуваченого ОСОБА_6 вимогам КПК України щодо забезпечення обвинуваченому права на захист та про невідповідність обвинувальнихактів відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вимогам ст. 291 КПК України, що унеможливлює призначення обвинувальних актів до судового розгляду, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне повторно повернути обвинувальні акти прокурору як такі, що не відповідають КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 291, ч.3 ст. 314 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотань захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 "Про зміну запобіжних заходів відносно обвинувачених на більш м`які" - відмовити.

Продовжити відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів з дня винесення ухвали, а саме до 12-30 год. 14 січня 2018 р.
Копію ухвали для виконання в частині продовження строку запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 направити начальнику Державної установи «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 строк дії запобіжного заходу у вигляді "домашнього арешту" за адресою: АДРЕСА_1 строком на два місяці, а саме до 16.01.2018 р. включно з покладанням на обвинуваченого наступних обов`язків:
-заборонити ОСОБА_7 залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 цілодобово.
-покласти обов`язок на ОСОБА_7 прибувати до суду за першою вимогою;
Контроль за виконанням запобiжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинуваченим покласти на орган Національної поліції за мiсцем його проживання.
Працівники органу національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.
Обвинувальні акти у кримінальних провадженнях, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006068 від 08.06.2017 р. за звинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України та №0007931 від 17.07.2017 р. за звинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України - повернути прокурору.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва протягом семи днів з дня її оголошення.
Головуючий суддя ОСОБА_1