У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 лютого 2018 року слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі слідчого ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000284 від 16.09.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, -

В С Т А Н О В И В :
13 лютого 2018 року слідчий в особливо важливих справах третього слідчого відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме на об`єкт нерухомого майна нежилі приміщення (в літ.Б2), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 498,1 м2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), що належить на праві власності ОСОБА_4 .
З наданих в обґрунтування клопотання матеріалів вбачається, що третім слідчим відділом прокуратури міста Києва проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000284 від 16.09.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Встановлено, що у 2004 році ЗАТ «Київгума», розроблено проект реконструкції дитячого оздоровчого табору під дитячий оздоровчий комплекс сімейного типу, розташований за адресою: м. Київ вул. Столичне шосе, 149.
Так, 17.12.2004 року між ЗАТ «Київгума» в особі ОСОБА_5 та ТОВ «Укрінформсервіс» в особі ОСОБА_6 укладено договір №17-12/04 пайової участі у проведенні реконструкції дитячого оздоровчого комплексу сімейного типу, розташований за адресою: м. Київ вул. Столичне шосе, 149, відповідно до умов якого ТОВ «Укрінформсервіс» здійснювало залучення коштів фізичних осіб для реконструкції вказаного об`єкту будівництва, шляхом продажу корпусів на території дитячого оздоровчого комплексу.
Крім того, 03.08.2011 року між ОСОБА_7 та ТОВ «Укрінформсервіс» укладено інвестиційний договір №ИД-50В згідно умов якого, ОСОБА_7 забезпечував фінансування реконструкції об`єкта нерухомості - корпусу типу «В» в об`єкті реконструкції за №50, загальною розрахунковою площею згідно робочої документації 498,1 метрів квадратних шляхом придбання у власність облігацій, випущених ТОВ «Укрінформсервіс» і має одержувати у власність об`єкт нерухомості, розрахувавшись за нього з використанням облігацій.
У відповідності до умов зазначеного інвестиційного договору, 09.08.2011 року між ОСОБА_7 та ТОВ «Укрінформсервіс» укладено договір №Б 8-1.024/11 купівлі-продажу облігацій. На виконання умов зазначеного договору, ОСОБА_7 були внесені на розрахунковий рахунок ТОВ «Укрінформсервіс» № НОМЕР_1 , відкритий у приміщенні ПАТ «Енергобанк» (МФО 300272) грошові кошти у розмірі 720 000 гривень.
Через невиконання ТОВ «Укрінформсервіс» своїх зобов`язань з добудови об`єкту та введення його в експлуатацію, 21.09.2011 року між ОСОБА_7 та ТОВ «Укрінформсервіс» було укладено акт приймання - передачі об`єкту незавершеного будівництва за адресою: м. Київ вул. Столичне шосе, 149 об`єкта «Реконструкція дитячого дошкільного оздоровчого табору під дитячий оздоровчий комплекс сімейного типу» жилого корпусу №50 типу «В», згідно якого ТОВ «Укрінформсервіс» передало, а ОСОБА_7 прийняв зазначений об`єкт.
В подальшому, керівник ЗАТ Київгума ОСОБА_5 , повідомив ОСОБА_8 та його батьку ОСОБА_9 неправдиву інформацію про те, що майнові права на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 нікому не належить та запропонував придбати зазначений об`єкт нерухомості.
Отримавши згоду від ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , ОСОБА_5 повідомив про це ОСОБА_6 та запропонував йому допомогти, на що останній надав згоду.
Після чого, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , уклали від імені ТОВ «Укрінформсерівс» з ОСОБА_8 , інвестиційний договір №ИД-50В-1 від 03.08.2011 року у якому ОСОБА_6 розписався як директор ТОВ «Укрінформсервіс».
В подальшому, ОСОБА_10 , з метою реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 надав до Управління держаної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві інвестиційний договір №ИД-50В-1 від 03.08.2011 року, а також інші необхідні для реєстрації права власності документи на підставі яких, 11.06.2015 року державним реєстратором Управління держаної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_11 було зареєстровано за ОСОБА_8 право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна.
В ході досудового розслідування, слідчим винесено постанову про визнання об`єкту нерухомого майна - нежитлового будівлі, розташованої за адресою: м. Київ вул. Столичне шосе, 149 корп. 50 літ. Б2 загальною площею 498,1 м2, речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.
У подальшому, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25.04.16 року накладено арешт на вищевказаний об`єкт нерухомості.
Вказаний арешт був скасований Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 24.01.18 року.
Проте, на даний час виникла необхідність у накладенні арешту на вказане майно, у зв`язку з тим, що згідно висновку експерта № 17175 від 12.12.17 року за результатами проведення судової будівельно технічної експертизи, встановлено, що згідно документальних даних, об`єкт нерухомості, який є предметом інвестиційного договору №ИД-50В від 03.08.2011 є тим самим об`єктом нерухомості, який є предметом Інвестиційного договору №ИД-50В-1 від 03.08.2011 року в частині місцерозташування та загальної площі.
Згідно документальних даних, поверхові плани об`єкта нерухомості, який є предметом Інвестиційного договору №ИД-50В від 03.08.2011 року та поверхові плани об`єкта нерухомості, який є предметом Інвестиційного договору №ИД-50В-1 від 03.08.2011 року (станом на 03.08.11 року) є однаковими.
Крім того, відповідно до висновку експерта від 08.02.18 року № 8-4/232 за результатами проведення почеркознавчої експертизи, встановлено, що підписи на сторінках інвестиційного договору № ИД-50 В-1 від 03.08.11 року укладеного між ТОВ «Укрінформсервіс» та ОСОБА_8 та на сторінках інвестиційного договору № ИД-50В від 03.08.11 року укладеного між ТОВ «Укрінформсервіс» та ОСОБА_7 виконані ОСОБА_6 .

На даний час є обґрунтована підозра про можливість відчуження речового доказу у кримінальному провадженні - об`єкту нерухомого майна нежилі приміщення (в літ.Б2), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 498,1 м2, адже відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, після винесення 24.01.18 року Ухвали слідчого судді про скасування арешту майна, вказаний об`єкт нерухомості 31.01.18 був переданий ОСОБА_8 відповідно до договору дарування № 103 ОСОБА_4 .
У подальшому, 07.02.18, ОСОБА_4 укладено договір іпотеки та передано об`єкт нерухомого майна нежилі приміщення (в літ.Б2), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 498,1 м2 в якості іпотечного майна ОСОБА_12 зі строком виконання зобов`язання до 15.02.18.
Таким чином, у слідства є достатні підстави вказаний об`єкт нерухомого майна є предметом та доказом розслідуваного злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, тобто здобутий злочинним шляхом.

Клопотання погоджено прокурором третього відділу процесуального керівництва прокуратури міста Києва ОСОБА_13 .

В судовому засіданні слідчий зазначив, що метою накладення арешту на нежилі приміщення є збереження речових доказів, що відповідає ст. 98, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України.

Вислухавши думку слідчого, дослідивши надані матеріали, слідчий суддя приходить до наступного.
З положень ч. 1 ст. 170 КПК України слідує, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Під час розгляду клопотання встановлено, що третім слідчим відділом прокуратури міста Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000284 від 16.09.2015 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року у справі №761/15688/16-к у кримінальному провадженні №0000284 накладено арешт на об`єкт нерухомості нежилі приміщення в літ. Б2 загальною площею 498,1 метрів квадратних, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 право власності на який згідно інформаційної довідки Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві, зареєстроване за ОСОБА_8 .
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 січня 2018 року скасовано арешт, накладений на на об`єкт нерухомості нежилі приміщення в літ. Б2 загальною площею 498,1 метрів квадратних, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 право власності на який згідно інформаційної довідки Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в м. Києві, зареєстроване за ОСОБА_8 , який накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/15688/16-к; 1-кс/761/9764/2016 від 25 квітня 2016 року.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Слідчим суддею встановлено, що 03.08.2011 року між ТОВ «Укрінформсервіс», надалі «Емітент» та ОСОБА_8 було укладено інвестиційний договір №ИД-50-В-1, згідно якого ОСОБА_8 зобов`язався придбати облігації у кількості 3 200 000 Облігацій для сплати за об`єкт нерухомості та пред`явити Емітенту для дострокового викупу, в сою чергу Емітент зобов`язався не пізніше ніж 4 місяці з моменту введення об`єкта будівництва в експлуатацію та оформлення технічного паспорту на об`єкт нерухомості передати ОСОБА_8 об`єкт нерухомості по акту прийому-передачі, здійснити розрахунок з останнім за цим договором.

29 травня 2015 року ТОВ «ТЕХІНВЕНТАРИЗАЦІЯ ТА АРХІТЕКТУРА» в м. Києві було виготовлено технічний паспорт на об`єкт нерухомості, а саме на громадський будинок АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 від 02.07.2015 року власником нежилих приміщень (в літ. Б2) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 498,1 кв.м був ОСОБА_8 .

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №113447992 від 09.02.2018 року власником нежилих приміщень (в літ. Б2) за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 498,1 кв.м на даний час є ОСОБА_4 , підстава виникнення права власності договір дарування № 103, виданий 31.01.2018 року приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_14 .

Крім того, з матеріалів клопотання вбачається, що на момент розгляду провадження ОСОБА_4 не повідомлено про підозру в даному кримінальному провадженні.
Крім того, відповідно до п. 2 ч. 3. ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.
Отже, процесуальний закон ставить в чітку залежність застосування заходів забезпечення кримінального провадження з обов`язком слідчого довести слідчому судді, що такі заходи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який слідчий зазначає у своєму клопотанні.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому дим Кодексом.

Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-И). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статгі 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).
В клопотанні слідчий наводить підставу накладення арешту на об`єкт нерухомого майна нежилі приміщення ( в літ.Б2), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 498,1 кв.м., оскільки вважає, що вказане приміщення є предметом злочинного посягання та речовим доказом у кримінальному провадженні.
Згідно зі ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально - протиправним шляхом.

В той же час, частина 3 ст. 170 КПК України передбачає, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.
Під час судового розгляду встановлено, що незважаючи на те, що досудове розслідування в кримінальному провадженні триває протягом тривалого часу, відомості про причетність до злочину ОСОБА_6 або ОСОБА_5 не внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, стосовно них не здійснюється досудове розслідування, жодній особі про підозру у вчиненні злочину не повідомлено, не встановлено потерпілого у кримінальному провадженні, у розумінні ст. 55 КПК України, тобто фізичної особи, який внаслідок шахрайського заволодіння вищезазначеним нерухомим майном завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, або юридичної особи, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, не пред`явлено цивільного позову, версія органу досудового розслідування про те, що майно ОСОБА_4 , зазначене клопотанні про арешт майна, є предметом, доказом злочину, засобом та знаряддям його вчинення, належним чином не підтверджена допустимими в розумінні ст. 86 КПК України доказами.
Враховуючи викладене, клопотання слідчого містить лише формулювання підстав і мети арешту майна збереження речового доказу, в той час як предмет арешту речовим доказом не являється, а також не містить інших підстав, передбачених ст. 170 КПК України, відповідно до яких допускається арешт майна, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували втручання держави у правомірне володіння ОСОБА_4 належним їй майном на підставі зазначених обставин.

Таким чином, слідчий суддя дійшов висновку про недоведеність наявності підстав для накладення арешту. Такий вид забезпечення не відповідає критерію співрозмірності завданням кримінального провадження.
Керуючись ст. 170-174 КПК України, слідчий суддя
У Х В А Л И В :
Відмовити в задоволенні клопотання слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000284 від 16.09.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом п`яти днів з дня її проголошення може бути подана апеляційна скарга. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1