Дата документу Справа № 323/2802/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/473/18
Єдиний унікальний № 323/2802/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 81 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Курчатова Курської області, Росія, росіянина, громадянина Російської Федерації, не одруженого, до засудження не працював, освіта середньо-технічна, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) 13.08.2014 року Шосткинським міськрайонним судом Сумської області за ст.ст.185 ч.2, 185 ч.3, 186 ч.2 КК України до 4 років позбавлення волі;
2) 17.09.2014 року Шостинським міськрайонним судом Сумської області за ст.ст. 185 ч.2, 185 ч.3, 122 ч.1, 125 ч.2, 357 ч.3, 15 ч.3, 186 ч.3, 186 ч.2, 70 ч.1, 70 ч.4 КК України до 5 років позбавлення волі; ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 06.04.2016 року зараховано у строк відбуття покарання, строк попереднього ув`язнення з 05.08.2014 року по 20.10.2014 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі,
за участю прокурора ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2017 року,

в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 зазначає, що не згоден з ухвалою суду, оскільки суд першої інстанції не взяв до уваги, що він пропрацював в промзоні з 10.12.2014 року по 01.06.2017 року без єдиного порушення. На даний момент він має 4 заохочення та дві догани. Суд не врахував те, що він ВІЛ-інфікований, залишилось 400 клітин. З перших днів знаходячись в колонії, працював в промзоні в дві зміни, отримав дві професії. Хоче звільнитися та виховувати 5-річного сина, вести сімейний стан життя. Вважає, що він виправився.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; захисника, який просив апеляційну скаргу задовольнити; прокурора, який вважав судове рішення законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з клопотанням про умовно-дострокове звільнення, яке мотивував тим, що він відбув 2/3 від строку позбавлення волі, має чотири заохочення, його поведінка є позитивною.
Суд першої інстанції, дослідивши матеріали особової справи засудженого ОСОБА_6 , дійшов обґрунтованого висновку, що останній за час відбування покарання не довів своє виправлення.

Залишаючи апеляційну скаргу засудженого без задоволення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 81 КК України умовно-достроковому звільненню від відбування покарання підлягають особи, які сумлінною поведінкою та ставленням до праці довели своє виправлення та відбули частину покарання, призначеного залежно від тяжкості вчиненого ними злочину.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Відповідно до роз`яснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Системний аналіз Кримінального та Кримінально-виконавчого законодавства України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», свідчить про те, що висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині. Доцільність умовно-дострокового звільнення визначається тим, що засуджений за певний час перебування у місцях позбавлення або обмеження волі виправився, змінив поведінку, з огляду на що відсутня необхідність повного відбування призначеного судом строку покарання. Отже, виправлення засудженого передбачає такі зміни у його поведінці та особистості, які дають підстави вважати, що він у разі застосування цієї пільги спроможний свідомо дотримуватись соціальних норм життя та не має установок на повернення до злочинної діяльності. Оцінка ступеню виправлення повинна ґрунтуватися не лише на юридичних критеріях, але й враховувати весь комплекс педагогічних га психологічних аспектів оцінки особистості, які мають підстави вважати, що у засудженого сформувалась соціально визначена самоврегульована поведінка. Сумлінна поведінка засудженого передбачає не тільки наявність у останнього заохочень, застосованих у порядку, визначеними статтями 67, 130 КВК України, але й те, що засуджений подає позитивний приклад для поведінки інших засуджених. При цьому, під сумлінною поведінкою слід розуміти зразкове додержання засудженим вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях, безперечне виконання законних вказівок та розпоряджень адміністрації установи виконання покарань, корисну ініціативу, соціальну активність, участь у вирішенні питань організації навчання, відпочинку, побуту, вплив на виправлення інших засуджених, розвиток корисних соціальних зв`язків, відсутність порушень дисципліни. Сумлінне ставлення до праці це чесне та повне виконання засудженим своїх трудових обов`язків відповідно до статей 59, 60, 118 КВК України, покращення кількісних та якісних показників роботи, підвищення робітничої кваліфікації, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, суворе дотримання правил техніки безпеки тощо. Сумлінне ставлення до праці передбачає прагнення засудженого до перевиконання встановлених норм виробітку або зразкового виконання робіт, участь у вирішенні питань організації праці, відшкодування збитків, заподіяних злочином, та надання матеріальної допомоги сім`ї або виплати аліментів.

Як вбачається із матеріалів справи, засуджений ОСОБА_6 з 27.11.2014 року відбуває покарання в Державній установі «Оріхівська виправна колонія (№ 88)». За період відбування покарання характеризується наступним чином: має 2 заохочення, оголошені правами начальника установи за сумлінну поведінку та ставлення до праці, та 2 заохочення правами начальника відділення, допустив 2 порушення режиму утримання, які не зняті та не погашені у встановленому законом порядку. На виробництві не працевлаштований, ставлення до праці за останній рік незадовільне. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний. Не завжди дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Спальне місце та приліжкову тумбочку утримує у чистоті і порядку, не завжди має охайний зовнішній вигляд. Не приділяє уваги дбайливому ставленню до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійсненню за ними належного догляду, дотриманню їх тільки за призначенням. Намагається не порушувати вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Згідно з матеріалами справи, засуджений на виробництві установи не працевлаштований. Відповідно до наказу від 01.08.2017 року засудженого ОСОБА_6 звільнено з посади робітника за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням).
Враховуючи вищевказане, колегія суддів доходить висновку, що поведінка та ставлення до праці за весь час відбування ОСОБА_6 покарання у своїй сукупності не були сумлінними, тобто останній не довів своє виправлення і перевиховання, а тому останній не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Доводи засудженого про те, що районним судом не були в повному обсязі з`ясовані дані про його особистість, зокрема його тяжку хворобу, є необґрунтованими, оскільки останній будь-яких доказів не представив, а відповідно до вимог ст. ст. 22, 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, лише створює необхідні умови для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

При перевірці матеріалів справи колегія суддів не вбачає неправильного застосування кримінального закону та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2017 року відносно засудженого ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді: