Справа № 214/4962/17
1-кп/214/717/17
У Х В А Л А

24 жовтня 2017 року колегія суддів Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

за участю захисника ОСОБА_6

за участю обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Кривому Розі кримінальне провадження № 0003546 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихст.ст. 186 ч.3, 187 ч.3 КК України, суд, -

ВСТАНОВИВ:

У судовому засіданні при обговоренні питання про доцільність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою. При цьому зазначив, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, не має міцних соціальних зв`язків так як не працює, дітей не має, на утримання в нього будь-яких осіб не мається, свідки по справі не допитані. Тому вважає, що маються ризики, що обвинувачений може знов вчинити злочин, вплинути на свідків.

У судовому засіданні захисник заперечує проти продовження строку тримання під вартою та подав до суду клопотання, в якому просить: змінити щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем його реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання зазначив наступне. Ухвалою слідчого судді застосовано до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 7 вересня 2017 року. 5 вересня 2017 року судом на підготовчому судовому засіданні в порядку ст. 315 ч. 3 КПК України був подовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів. При цьому при вирішенні питання про подовження запобіжного заходу захистом заявлялось клопотання про зміну запобіжного заходу, яке було судом відхилено, в тому числі з тих підстав, що на думку суду ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, а тому підстави змінювати запобіжний захід були відсутні. В клопотанні від 05.09.2017 року сторона захисту наголошувала на необґрунтованому обвинувачені відносно ОСОБА_7 саме за ст. 187 ч. 3 КК України, яке ґрунтується виключно на непослідовних й неправдивих свідченнях потерпілого ОСОБА_8 . Однак судом данні доводи захисту не були взяти до уваги, оскільки на той час потерпілий ОСОБА_8 ще судом не допитувався. Вважає, що на сьогоднішній день виникли відповідні підстави для зміни запобіжного заходу, обраного відносно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, виходячи з наступного. Під час проведення досудового розслідування слідчим проведені всі необхідні слідчі процесуальні дії, які обвинувачення вважало за потрібне провести, а саме допитані потерпілі ФОП ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , допитані свідки по справі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ОСОБА_16 , проведені слідчі дії по пред`явленню особи для впізнання по фотознімкам за участю потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , призначені і проведені судово-товарознавчі та дактилоскопічні експертизи, вирішені питання щодо визнання певних предметів речовими доказами і т.д. Всі вказані слідчі дії оформлені відповідними протоколами й постановами та сформовані в матеріалах кримінального провадження і на їх основі було складено обвинувальний акт, який надійшов до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. На підставі ст. 290 КПК України сторона обвинувачення визнала зібрані під час досудового розслідування вищенаведені докази достатніми для складання обвинувального акта та надала доступ до матеріалів досудового розслідування стороні захисту. Вважає, що на день перебування кримінального провадження в суді вже відсутні та відпали ризики, передбачені ст. 177 КПК України відносно того, що ОСОБА_7 може знищити, сховати або спотворити будь-які із речей і документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, або незаконно впливати на свідків, потерпілих чи експертів у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки всі речі і документи, які сторона обвинувачення вважає доказами по справі зібрані та перебувають в суді, всі свідки обвинувачення, потерпілі та експерти вже дали свої показання й висновки на досудовому слідстві, а потерпілий ОСОБА_8 в суді, прийняли участь у відповідних процесуальних діях. Наполягає, що застосування до ОСОБА_7 виняткового та найсуворішого запобіжного заходу, на сьогодні, є недоцільним та таким, що з урахуванням презумпції невинуватості, порушує принцип поваги до особистої свободи, визначений Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. ОСОБА_7 зареєстрований за місцем свого фактичного проживання, раніше не судимий, позитивно характеризується, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває. Вказує, що тяжкість вчиненого злочину повинна враховуватись лише у сукупності з іншими підставами для тримання під вартою, а по-друге, підозра у вчиненні такого злочину повинна бути обґрунтована належними доказами. Наполягає, що у сторони обвинувачення відсутні будь-які об`єктивні докази, які б підтверджували здійснення ОСОБА_7 саме нападу, з метою заволодіння чужим майном, поєного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи за допомогою демонстрації потерпілому ОСОБА_8 ножа, тобто наявності в діях останнього ознак злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України. Так, про наявність у обвинуваченого ножа свідчив виключно потерпілий ОСОБА_8 й лише на стадії досудового слідства, однак в суді свої покази в цій частині не підтвердив й дав пояснення суду, що описувати слідчому ніж він не міг, так як не бачив, що йому ОСОБА_7 показував ніж, він лише міг подумати, що то був ніж, керуючись звичайною логікою вчинення розбою з ножем, водночас потерпілий стверджував перед судом, що предмет який знаходився в рукаві ОСОБА_7 був схожий на рукоятку молотка чи палку чорного кольору, а слова обвинуваченого «жити хочеш» він сприймав як бажання обвинуваченого нанести йому якусь шкоду, але яку саме він навіть не замислювався. В цей же час, інший очевидець подій свідок ОСОБА_13 (т.2, а.с. 61, 64) свідчить про відсутність ножа. Крім того, пояснення потерпілого ОСОБА_8 протягом досудового слідства непослідовні та суперечливі між собою, первісні показання спростовують ті, які він надавав пізніше, що не може не викликати сумнів в обґрунтованості підозри, а відповідно й пред`явленого обвинувачення ОСОБА_7 , що в силу ст. 62 Конституції України повинно тлумачитись виключно на користь обвинуваченого й на цьому етапі судового розгляду стати підставою для заміни вже обраного запобіжного заходу на більш м`який. Так, на а.с.13, т.1 маються пояснення потерпілого ОСОБА_8 , в яких останній пояснює, що 09.12.2016 року в магазині «Жук», де він працював продавцем, відбулось таємне викрадення мобільних телефонів шляхом вільного доступу до вітрити магазину, яка була відчинена. На а.с. 164, т. 1 мається ще одне пояснення ОСОБА_8 про те, що 17.12.2016 року він знаходився на роботі з 09.00 ранку, приблизно об 11.50 годині до магазину «Жук» зайшло двоє невідомих хлопців та почали роздивлятись телефони на вітрині протягом 5-7 хвилин, проте нічого не придбали та пішли з магазину, через деякий час він виявив, що з вітрини зникло декілька телефонів, в той час як вони роздивлялись телефони ОСОБА_8 декілька разів відволікався. У подальшому потерпілий суттєво змінив свої покази, надавши фактично обвинуваченню підстави перекваліфікувати злочини зі ст. 185 на ст.ст.186 та 187 КК України. Згідно рішень ЄСПЛ, які відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, є джерелом законодавства, у справах «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, «Комарова проти України від 16 травня 2013 року», тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом». При цьому слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі, у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення. Сам по собі факт особливо тяжкого злочину, вчиненого з корисливих мотивів, який інкримінується обвинуваченому, не може бути підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки це суперечить презумпції невинуватості. З урахування можливого знаходження обвинуваченого ОСОБА_7 цілодобово за місцем його постійного проживання та враховуючи, що вже проведенні всі необхідні слідчі дії та зібрані всі докази, на які теоретично міг вплинути останній перебуваючи на свободі, впевнений, що більш м`який запобіжний захід у виді цілодобово домашнього арешту цілком зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, покладених на останнього КПК України. Стаття 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожному право на свободу та особисту недоторканність. Слідчому судді та судді при розгляді клопотань про застосування чи зміну запобіжних заходів у кримінальному провадженні слід враховувати, що вони обмежують права особи на особисту недоторканість, гарантовані зазначеною статтею Конвенції про захист прав людини та основних свобод, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав. При цьому прошу суд врахувати практику Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні по справі «Вітторіо та Луіджі Манчіні проти Італії» в п. 17 Постанови від 02.08.2001 року, зазначив, що за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 § 1 п. «с» Конвенції. Вважає, що такий запобіжний захід, як цілодобовий домашній арешт, забезпечить в повній мірі належну процесуальну поведінку його підзахисного, при його обранні будуть відсутні будь-які ризики впливу ОСОБА_7 на свідків, потерпілих чи експертів, останній не зможе знищити чи пошкодити будь-які речові докази, продовжити злочинну діяльність і т.д., перебуваючи цілодобово під арештом за місцем свого проживання.

Обвинувачений підтримав клопотання захисника, заперечував проти продовження йому строку тримання під вартою.

Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 належить продовжити. При цьому суд враховує наступне.

Згідно ст.331 ч.3 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

ОСОБА_17 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 186 ч.3, 187 ч.3 КК України. Строк обраного під час досудового розслідування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою закінчується 6 листопада 2017 року. Судове провадження на даний час не завершене, по справі досліджені не всі докази. Суд приходить до переконання, що існують ризики передбачені ст. 177 ч.1 КК України, а саме, що обвинувачений може вчинити новий злочин, вплинути на свідків та потерпілого. До такого висновку суд приходить з урахуванням особи обвинуваченого, який не одружений, обвинувачується у вчиненні в короткий проміжок часу, на протязі 8 днів двох корисливих злочинів, один з яких відноситься до особливо тяжких. При цьому, як показав у судовому засіданні обвинувачений, злочини він вчинив внаслідок того, що була потреба в грошах, ця потреба існує і на даний час, що на його думку вчинення особою в короткий проміжок двох злочинів, може викликати думку про те, що така особа знов може вчинити злочин.

Тому суд вважає, що доцільним є продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою. Суд приходить до переконання, що строк тримання під вартою обвинуваченому належить продовжити, згідно ст.197 КПК України, строком на 60 днів. Зважаючи на те, що юридичне значення ухвали про продовження строку тримання під вартою є в продовженні строку який закінчується, то юридично значима дія цієї ухвали починається з дня закінчення строку тримання під вартою, та вказані 60 днів необхідно відраховувати з 6 листопада 2017 року і продовжити строк тримання під вартою до 5 січня 2018 року.

Клопотання захисника про зміну запобіжного заходу суд вважає таким, що не підлягає задоволенню, так як наведені в ньому підстави для зміни запобіжного заходу, не виключають визначених судом ризиків.

Також суд враховує відомості про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, раніше не судимий, має місце проживання. При цьому суд приймає до уваги, що на момент вчинення дій, в яких обвинувачується ОСОБА_7 , вказані обставини не утримали обвинуваченого від вчинення протиправних дій.

Суд також враховує, що характеристика, яка надана стороною захисту, містить дані про те, що в 2014 році обвинувачений розпочав навчання в Запорізькому інституті економіки та інформаційних технологій.Однак, оскільки дана характеристика не містить дати її складання, суд вважає, що вона не підтверджує факту навчання обвинуваченого станом на грудень 2016 року та на даний час.

Керуючись ст.ст. 331, 369-372 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою до 5 січня 2018 року.

У задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя : ОСОБА_1

суддя: ОСОБА_2

ОСОБА_3