УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18 жовтня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 186, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК України,
В провадження Дніпровського районного суду м. Києва надійшло кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 186, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК України.
В підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, мотивуючи тим, що він обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке є тяжким. Крім того, наявні ризики відповідно до ст. 177 КПК України.
Захисник ОСОБА_4 заперечував щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу, вказавши на необґрунтованість клопотання прокурора та відсутність ризиків, також звернув увагу суду, що прокурором невірно визначено підсудність.
Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав думку захисника.
При вирішенні питання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_5 міри запобіжного заходу суд виходив з наступного.
Пунктом 1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини визначено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Запобіжний захід до ОСОБА_5 застосований рішенням суду, тобто у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законодавством України.
Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченому запобіжному заході у виді тримання під вартою на даний час відпала.
При цьому, судом враховується той факт, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке передбачає покарання на строк до 10 років позбавлення волі, працює менеджером в ТОВ «САНТЕХІНДУСТРІЯ», позитивно характеризується за місцем роботи, його стан здоров`я, його соціальні зв`язки, а тому приходить до висновку про наявність обставин, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може ухилитись від суду, незаконно впливати на осіб, які підлягають виклику в судове засідання для допиту, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а тому обраний запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості інкримінованого йому в вину діяння, не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя шляхом ухилення обвинуваченого від суду. Крім того, ризики, які дають підстави вважати, що обвинувачений може не виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки, є реальними та триваючими, вони виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який, альтернативні запобіжні заходи не забезпечать належний рівень гарантії належної процесуальної поведінки останнього.
Враховуючи норми кримінального процесуального закону та обставини вчинення інкримінованих обвинуваченим діянь та наслідки їх вчинення, суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який.
В той же час під час проведення підготовчого судового засідання, відповідно до ст. 314 КПК України, судом поставлено на обговорення питання щодо визначення підсудності у цьому кримінальному провадженні, оскільки воно не підсудне Дніпровському районному суду м. Києва.
Прокурор, захисник та обвинувачений просили прийняти рішення на розсуд суду, відповідно до вимог КПК України.
Відповідно до вимог ст. 32 КПК України, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення.
Суд вважає, що вказане кримінальне провадження не підсудне Дніпровському районному суду міста Києва, оскільки з обвинувального акта вбачається, що більш тяжкі правопорушення, за якими обвинувачується ОСОБА_5 , що передбачені ч. 2 ст. 187 КК України (20.01.2015 року), ч. 4 ст. 186 КК України (28.03.2017 року), останнє за часом кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 186 КК України (18.04.2017 року), було вчинено щодо потерпілого ОСОБА_6 в приміщенні лазерного центру «Бо Монд», а саме за адресою: м. Київ, вул. Тимошенка, 15-Г, що територіально відноситься до Оболонського району міста Києва (т. 1 а.с. 11).
Відповідно до ст. 12 КК України, залежно від ступеня тяжкості злочини поділяються на злочини невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжкі та особливо тяжкі. Судом встановлено, що згідно ст. 12 КК України злочини за ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 186, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 186 КК України є тяжкими, за які передбачене основне покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років.
Відповідно ч. 2 ст. 52 КК України, додатковими покараннями є позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу та конфіскація майна.
Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм закону дає підстави вважати, що додаткове покарання у виді конфіскації майна не може впливати на класифікацію злочинів за тяжкістю відповідно до ст. 12 КК України.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 34 КПК України, якщо до початку судового розгляду виявилось, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил територіальної підсудності, кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду.
У відповідності до п.6 ч.2 ст.412 КПК України дане питання підлягає першочерговому вирішенню, оскільки судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо порушено правила підсудності.
За таких обставин, зважаючи на правила ст. ст. 32, 34 КПК України, а також що питання про направлення кримінального провадження з одного до іншого суду в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується відповідним судом апеляційної інстанції.
Недотримання вимог ст. 32 КПК України практикою Європейського Суду з прав людини оцінюється як таке, що в «суду» немає юрисдикції для розгляду справи обвинуваченого, з точки зору пункту 1 статті 6 Конвенції такий «суд» не вважається «створеним на підставі закону» (див. Ріхерт проти Польщі (Richert v. Poland), пункт 41; Йоргіч проти Німеччини (Jorgic v. Germany), пункт 64).
Крім того, відповідно до рішень Суду «Бочан проти України» від 3 травня 2007 року, «Фельдман проти України» від 8 квітня 2010 року встановлено, що «відсутність будь-якого процесуального рішення щодо зміни територіальної підсудності залишається неясним, чи розглядалися належним чином аргументи заявника» та «суд, має бути впевнений в тому, що зміна територіальної підсудності відповідала положенням пункту 1 статті 6 Конвенції та, зокрема, вимозі об`єктивної незалежності та безсторонності».
Таким чином, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 186, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК України необхідно направити до Апеляційного суду м. Києва для вирішення питання територіальної підсудності.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 34, 177, 183, 314, 371, 372 КПК України, суд,-
Продовжити застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 186, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263 КК України, у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 16 грудня 2017 року, включно.
Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору та направити начальнику Київського СІЗО Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде оголошено 20 жовтня 2017 року о 12 годині 00 хвилин.

Головуючий суддя: ОСОБА_1