АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа № 11-кп/796/507/2018 Головуючий у І-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст. 185 КК України Доповідач: ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва кримінальне провадження № 0006307 від 19 травня 2016 року щодо обвинуваченої за ч.1 ст. 185 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки

м. Києва, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ,

проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченої ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року ОСОБА_7 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю в її діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до обвинувального акту, органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що вона 19 травня 2016 року приблизно о 10 год. 35 хв., знаходячись в танцювальному центрі «Майвей», розташованому по вул. О.Довженка, 3 в м. Києві, пройшла до роздягальні, де ключем, який мала при собі, відчинила шафу № 27, в якій виявила чужі речі, та переодягнувшись у спортивний одяг направилась на заняття з танців.

Цього ж дня, приблизно о 12 год., ОСОБА_7 повернулась до роздягальні, знову відчинила шафу № 27, в якій, окрім її особистих речей, знаходились і чужі речі, які вона також таємно викрала, після чого, з місця вчинення правопорушення зникла, розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 1285 грн.

Дві пари штанів, які залишилися у шафі, ОСОБА_7 вирішила викрасти наступного дня.

Приблизно об 11 год. 30 хв. 20 травня 2016 року знаходячись у приміщенні роздягальні в танцювальному центру «Майвей» по вул. О.Довженка, 3 в м. Києві, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 відчинила шафу № 27, звідки таємно викрала чуже майно, яке належить ОСОБА_11 , на загальну суму 160 грн., з якими направилась до виходу з приміщення, де і була затримана.

Суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши зібрані під час досудового слідства докази сторони обвинувачення та сторони захисту у їх сукупності, давши їм оцінку, дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, оскільки відсутні докази того, що ОСОБА_7 діяла з корисливих мотивів, а навпаки, вона діяла з добрими намірами і хотіла зберегти речі потерпілої. Крім того, суд вказав, що ОСОБА_7 забрала не всі речі, а отже умислу на вчинення крадіжки не мала.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною та призначити їй покарання за ч.1 ст. 185 КК України у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вказує, що суду надано достатньо доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 діяла з корисливим мотивом, забираючи речі потерпілої ОСОБА_11 із шафи, втім суд з власних міркувань не взяв до уваги показання потерпілої та свідка ОСОБА_12 , а послався лише на показання ОСОБА_7 , яка нібито хотіла випрати речі та повернути їх потерпілій.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченої та її захисника, які проти неї заперечили, дослідивши докази у кримінальному провадженні, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченої, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

У відповідності до вимог ст. 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України, та в якому наведені належні і достатні мотиви і підстави його ухвалення.

З урахуванням даних вимог кримінального процесуального законодавства, приймаючи рішення про виправдання обвинуваченого, суд згідно приписів ч.ч.1, 2 ст. 373 КПК України повинен чітко вказати підстави виправдання та навести у вироку докази відсутності складу кримінального правопорушення, тобто його недоведеності, а отже обґрунтувати рішення про відсутність доказів або визнання їх недопустимими, що також є підставою для закриття кримінального провадження відповідно до ч.ч.1, 7 ст. 284 КПК України.

Ці вимоги закону судом першої інстанції дотримані не були, у зв`язку з чим його висновки про те, що стороною обвинувачення не доведено, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, оскільки відсутні докази того, що ОСОБА_7 діяла з корисливих мотивів, і навіть навпаки діяла з добрими намірами і хотіла зберегти речі потерпілої, є необґрунтованими і такими, що спростовуються зібраними у кримінальному провадженні та дослідженими в судовому засіданні суду апеляційної інстанції доказами.

Так, згідно вироку суду, допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнала повністю у зв`язку із тим, що ніякого злочину вона не вчиняла та не мала корисливого мотиву на таємне викрадення чужого майна.

Судом встановлено, що під час судового розгляду потерпіла ОСОБА_11 підтвердила фактичні обставини, а допитані свідки сторони обвинувачення, як то ОСОБА_13 , показав, що обвинувачена дійсно приносила додому речі, які їй не належали, а свідок ОСОБА_12 зазначила, що шафою № 27 користувалася тільки потерпіла ОСОБА_11 .

Також судом першої інстанції досліджено протокол огляду місця події від 19.05.2016, протокол огляду місця події від 20.05.2016 з фото таблицею до нього, висновки експерта від 13.06.2016 № 344тв та № 345тв від 16.06.2016, протокол відеозапису від 05.07.2016, переглянуті відеозаписи, що містяться на диску «VIDEX» CD-R та досліджені речові докази.

Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції безпосередньо дослідив зібрані під час досудового слідства докази сторони обвинувачення та сторони захисту у їх сукупності, однак не дав їм належної оцінки відповідно до вимог ст. 94 КПК України і дійшов хибного висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено в діянні обвинуваченої ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, та постановив виправдувальний вирок.

Відповідно до вимог кримінального процесуального закону, кримінальне правопорушення, передбачене ст. 185 КК України, є злочином з матеріальним складом, яке характеризується прямим умислом та корисливою метою, які відповідно до п.2 ч.1 ст. 91 КПК України підлягають доказуванню.

У правовій позиції Верховного Суду України №5-2кс14 зазначено, що визначальною ознакою крадіжки є суб`єктивна сторона цього злочину, тобто психічне ставлення винної особи до вчинюваних нею дій. Така особа розуміє, що заволодіває чужим майном, усвідомлює, що воно належить конкретному власнику і що вона обертає його на свою користь протиправно шляхом таємного викрадення.

Отже, зміст суб`єктивної сторони цього діяння розкривається через предмет і об`єктивну сторону цього злочину, зокрема через його зовнішні поведінкові ознаки місце, час, спосіб та обставини скоєння злочину.

Предметом крадіжки завжди є будь-яке чуже майно чи майнові права на нього. Нерідко це майно може знаходитися на відкритій місцевості, у місцях загального користування чи перебувати в іншому доступному місці. Правовий режим такого майна не завжди означає, що воно є нічийним, або таким, від якого власник відмовився чи втратив з ним зв`язок.

Про те, що майно, доступ до якого був не утруднений, має власника, що воно тимчасово з якихось причин опинилося поза увагою останнього, що власник фактично не втратив над ним контролю і завжди може його поновити, а також те, що особа, яка виявляє таке майно й заволодіває ним, фактично викрадає його, можуть зокрема свідчити такі обставини, як індивідуальні відмінні ознаки предмета майна; конкретна характеристика місця його перебування на момент виявлення, що дає можливість визначити (побачити, виявити) межі приватності місця знаходження майна; причини появи майна на місці виявлення; умови та обставини його перебування там, з яких можна визначити ознаки належності майна конкретній особі та простежити її зв`язок з ним.

Фактичні обставини цього кримінального провадження, встановлені судом першої інстанції, свідчать про те, що предметом викрадення стали речі, які належать потерпілій ОСОБА_11 , що перебували в окремій шафі, яка замикається на ключ, що після вчинення крадіжки чужих речей 19.05.2016, обвинувачена при виході з танцювального центру нікому не сказала про виявлені речі потерпілої і на другий день не повідомила адміністрацію закладу або потерпілу, що забрала її речі, якими фактично розпорядилася, а навпаки вдруге, одразу після свого приходу до танцювального центру 20.05.2016 об 11 год. 30 хв. здійснила крадіжку решти речей потерпілої із шафи № 27.

Зазначені фактичні обставини дають підстави вважати, що обвинувачена після того, як побачила у шафі речі потерпілої, відразу визначила, що вони належать іншій особі, яка користувалась послугами танцювального центру та цією шафою, як і вона, тобто добре розуміла, що речі належать потерпілій ОСОБА_11 , яка може (має) за ними повернутися і усвідомлювала, що повернення потерпілої та фактичне поновлення контролю над своїм майном унеможливить його володіння нею - обвинуваченою, однак на противагу цьому, таємно їх викрала і з місця події зникла.

Встановлені у справі фактичні ознаки діяння збігаються з ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України і тому зобов`язують суд апеляційної інстанції погодитися з прокурором про правильність застосування до дій ОСОБА_7 цієї норми закону.

Отже, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів знаходить, що суду надано достатньо доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 діяла з корисливим мотивом забираючи речі потерпілої ОСОБА_11 із шафи № 27, і вважає, що суд першої інстанції безпідставно не узяв до уваги показання потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 , а лише зосередився на показаннях обвинуваченої ОСОБА_7 про те, що вона нібито хотіла випрати речі та повернути їх потерпілій, що і призвело до хибного висновку суду.

Згідно ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, якщо суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, якщо за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші та якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Відповідно до ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку апеляційним судом, і таким чином задоволенню апеляційної скарги прокурора.

За встановлених обставин, які повністю підтверджуються сукупністю зібраних у кримінальному провадженні доказів, колегія суддів вважає доведеною вину ОСОБА_7 і кваліфікує її дії за ч.1 ст. 185 КК України, як викрадення чужого майна (крадіжка).

При призначенні ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, обставини його вчинення, особу обвинуваченої, яка працює, заміжня, має на утриманні дитину 2004 р.н., відсутність обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання, і вважає за необхідне призначити їй покарання, запропоноване прокурором у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_7 заявила клопотання про застосування до неї Закону України «Про амністію у 2016 році», мотивуючи його тим, що вона має малолітню дитину, щодо якої не позбавлена батьківських прав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», який набув чинності 07 вересня 2017 року, звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким чи особливо тяжким відповідно до статті 12 КК України, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, та не позбавлених батьківських прав.

За матеріалами даного кримінального провадження ОСОБА_7 визнана винною у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким чи особливо тяжким відповідно до статті 12 КК України, і має доньку ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо якої згідно довідки начальника служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві Державної адміністрації ОСОБА_15 № 108/24-2873 від 19.09.2017 не позбавлена батьківських прав.

Під дію ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», яка обмежує коло осіб до яких може бути застосовано амністію, ОСОБА_7 не підпадає.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити клопотання та звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 411, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу у кримінальному провадженні ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року відносно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

Клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про застосування до неї Закону України «Про амністію у 2016 році» задовольнити.

Звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Касаційна скарга може бути подана до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді _______________ ______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4