Комінтернівський районний суд м.Харкова
Номер провадження 1-кп/641/192/2017 Справа № 641/408/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 листопада 2017 року Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю прокурора ОСОБА_2 ,
потерпілого ОСОБА_3 ,
представників потерпілого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
секретаря ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002556 від 29.10.2016 р., за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, непрацюючого, з професійно-технічною освітою, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_7 , 28 жовтня 2016 року, близько 23 години 00 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «ГАЗ 2410» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїжджій частині дороги в м. Харкові, по вул. Фонвізіна, поблизу будинку № 16-А в напрямку проспекту Героїв Сталінграду. Під час руху , з метою купівлі сигарет, здійснив зупинку автомобіля поруч з кіоском «Кісет», де разом з пасажиром ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який знаходився в салоні автомобіля на передньому пасажирському кріслі, вийшли з салону автомобіля та пішли до кіоску. Після купівлі сигарет, він разом з ОСОБА_3 повернулися до автомобіля, де ОСОБА_7 знаходячись за кермом автомобіля, почав запускати двигун, але він не запускався. З метою запуску двигуна автомобіля, ОСОБА_3 вийшов з салону автомобіля та, знаходячись попереду автомобіля марки «ГАЗ 2410» держаний реєстраційний номер НОМЕР_1 , почав його штовхати назад заднім ходом, так як був схил проїжджої частини дороги. Проштовхавши деяку відстань назад, двигун автомобіля, за кермом якого знаходився ОСОБА_7 , запустилася, а ОСОБА_3 впав на проїжджу частину дороги, попереду автомобіля. Не дивлячись на те, що ОСОБА_3 знаходився попереду автомобіля у лежачому положенні на проїжджій частині дороги, ОСОБА_7 , почав рух автомобіля вперед по проїжджій частині дороги вул. Фонвізіна поблизу будинку № 16-А в напрямку пр. Героїв Сталінграду, і, не впевнившись у безпеці початку руху автомобіля, здійснив наїзд на ОСОБА_3 .
Дророжньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення ОСОБА_7 вимог п.п. 1.5.,2.3,10.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху та інших осіб, не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдати матеріальних збитків. Для забезпечення безпеки дорожнього руху, водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, а також не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху; перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_3 отримав, згідно з висновком судово-медичної експертизи, тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми грудної клітки: переломів 2,4,5,7 ребер зліва, лівобічного гемопневмотораксу, підшкірної емфіземи; закритої травми живота і тазу; розриву брижі сигмовидної кишки, внутрішньочеревної кровотечі; внебрюшинного розриву сечового міхура, зачеревної урогематоми; закритих уламкових переломів лонних і сідничних кісток, розриву крижово-клубкового зчленування зліва які відносяться до категорії ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя.
Дорожньо-транспортна пригода та її наслідки у вигляді перерахованих тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим ОСОБА_3 , відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи перебувають у причинному зв`язку з порушеннями вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, яких припустився ОСОБА_7 , управляючи транспортним засобом.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, визнав та підтвердив обставини вчиненого ним кримінального правопорушення. Також, зазначив, що 28 жовтня 2016 року о 23 годині 00 хвилин з потерпілим їхали за сигаретами, автомобіль зупинився. Після чого, не виходячи з салону автомобіля, він почав відштовхуватися ногою, а потерпілий вийшов з автомобіля та став його штовхати. Зазначив, що не бачив як ОСОБА_10 попереду штовхав автомобіль, після того як мотор завівся, він проїхав близько 2-3 метрів. Потім почув крик, зупинився та побачив ОСОБА_10 лежачим під автомобілем, запропонував викликати швидку, але останній відмовився, потім зателефонували сину ОСОБА_10 , та товаришу ОСОБА_11 , які приїхали та допомогли посадити потерпілого в автомобіль й він на своєму автомобілі відвіз ОСОБА_10 додому. Алкогольні напої в той день не вживав. Не викликав співробітників поліції та швидку допомогу, оскільки знаходився в шоковому стані, й потерпілий відмовився. Вказав, що не звертався до страхової компанії з приводу ДТП. Також зазначив, що одразу за лікування заплатив потерпілому 36 100 грн., про що останній надав розписки.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_9 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, і судом встановлено, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції - роз`яснивши обвинуваченому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінальної справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які нікім не оспорюються та розглядає справу у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України.
Обвинувачений ОСОБА_9 вірно розуміє зміст обставин справи і у суду немає сумнівів в добровільності та істинності його позиції.
Потерпілий ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що 28.10.2016 року близько 22 години 00 хвилин, прийшов в гараж до свого знайомого ОСОБА_12 , де знаходився й ОСОБА_13 . Вказав, що вони втрьох вживали горілку, випили близько 0,5 л. Потім він з ОСОБА_14 вирішили поїхати ще за горілкою, обвинувачений сів за кермо свого автомобіля. По дорозі в магазин, розрядився акумулятор та двигун не запускався, після чого, він почав його штовхати й, впав, а ОСОБА_15 поїхав на нього. Потім пам`ятає, як прийшов до тями, знаходячись вже під автомобілем, й сказав ОСОБА_15 домкратом підняти автомобіль щоб витягнути його та щоб той викликав ОСОБА_16 та зателефонував його сину. Вподальшому, коли прийшов товариш та син, вони витяги його з-під автомобіля та доставили додому. Після чого, викликали швидку допомогу. Також зазначив, що на вулиці була суха погода, темно, але горіли ліхтарі. Крім того зазначив, що ОСОБА_7 надавав йому матеріальну допомогу на лікування протягом чотирьох місяців, а саме - спочатку 26500 грн., потім 9600 грн. сплатив за апарат та ще 12 869 грн. Зазначив, що ОСОБА_7 частково сплатив йому матеріальні збитки. Надавши покази в судовому засіданні, в подальшому просив розглядати справу за його відсутності, за участю представників. Не заперечував проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ст. 349 КПК України, просив призначити покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк.
Представники потерпілого ОСОБА_3 ОСОБА_4 та адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечували проти розгляду справи в порядку ч.3 ст.349 КПК України, підтримали цивільний позов в повному обсязі, просили його задовольнити. При цьому представник ОСОБА_4 зазначила, що в результаті ДТП, її чоловік на теперішній час є інвалідом 2 групи, переміщується за допомогою палки, залишився без роботи, у нього не зростаються кістки, знову необхідна операція. Зазначила, що до ДТП він вів активний спосіб життя, полюбляв риболовлю, а після ДТП порушено його повсякденний спосіб життя, від чого він страждає, вимушений постійно знаходитись вдома.
В судовому засіданні представники потерпілого зазначили, що з заявою про відшкодування шкоду в результаті ДТП, до страхової компанії не звертались.
За таких обставин, суд вважає, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення в судовому засіданні доведена повністю.
Таким чином, суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 порушив правила безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому ТЯЖКЕ тілесне ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає те, що він щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні (злочині) та добровільне часткове погашення заподіяної шкоди потерпілому ОСОБА_3 .
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не виявлено.
Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.
Згідно з роз`ясненнями, наведеними у постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Таким чином, при призначенні покарання ОСОБА_7 , суд враховує пом`якшуючі та відсутність обтяжуючої покарання обставини, а також бере до уваги, що відсутні негативні характеризуючі дані обвинуваченого за місцем проживання, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, офіційно не працевлаштований, раніше не судимий, добровільно частково погасив збитки потерпілому, завдані дорожньо-транспорнтою пригодою. Крім того, суд враховує, що відповідно до ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, в зв`язку з чим, суд дійшов висновку щодо можливості його виправлення без відбування покарання, застосувавши до нього положення ч.1 статті 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України - позбавлення права керувати транспортними засобами - судом застосовується, оскільки керування транспортним засобом не є джерелом доходу обвинуваченого ОСОБА_7 та не пов`язано з його трудовою діяльністю.
На думку суду, саме таке покарання, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, а також буде сприяти запобіганню вчиненню ним нових злочинів.
Крім того, потерпілий підтримав заявлений ним цивільний позов та просив стягнути суму матеріальних збитків в розмірі 12 869 грн. з ПрАТ СК «ЮНІВЕС» та суму моральних збитків в розмірі 5000 грн., суму страхового відшкодування, пов`язану із стійкою втратою працездатності в розмірі 57 600 грн., також просив стягнути з ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.
Представник відповідача ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Просили врахувати свої письмові заперечення. Зазначили, що, заявляючи до стягнення суму на відшкодування витрат на лікування, позивачем не додано документів відповідного закладу охорони здоров`я на підтвердження вказаних витрат. Також вказали, посилаючись на положення ст.26-1 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що в даному випадку, моральна шкода може бути стягнута в розмірі 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Крім того, зазначили, що позивачем невірно розрахована сума страхового відшкодування за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності, яка повинна бути нарахована з розміру мінімальної заробітної плати в сумі 1450 грн. Вказали, що позивачем не надано до ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» заяву на виплату страхового відшкодування відповідно до ст.35 Закону, й, таким чином, права та інтереси позивача не порушені.
Цивільний позов (уточнений) представника потерпілого ОСОБА_5 в інтересах потерпілого ОСОБА_3 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 моральної шкоди у сумі 100000,00 грн., а також з ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» матеріальної шкоди в сумі 12 869,00грн., моральної шкоди в сумі 5000,00 грн., шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності в розмірі 57600,00 грн. - підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Так, цивільно-правова відповідальність володільця автомобіля ГАЗ- 2410 держ/номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 була застрахована згідно полісом № АІ/9261143 обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 05.03.2016 року, виданим ПрАТ СК «ЮНІВЕС».
Таким чином, відносини, що виникли між цивільним позивачем та цивільним відповідачем ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» в сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на підставі полісу № АІ/9261143 регулюються безпосередньо Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон).
Так, відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.
Згідно положень п. 35.1. Закону, Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Згідно з п. 37.1.4 ст. 37 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, в тому числі і: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Однак, в судове засідання цивільний позивач не надав суду належних доказів того, що він подав до страхової компанії заяву про страхове відшкодування. Згідно пояснень представника потерпілого ОСОБА_4 , вони не звертались до страховика з заявою про страхове відшкодування.
Також, в ст. 3 Закону зазначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Положеннями п. 22.1 Закону встановлено правило, згідно з яким при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, а в ст. 33 зобов`язання учасника ДТП повідомити страховика про ДТП. Зокрема, в пункті 33.1.4 Закону застережено, що учасник ДТП зобов`язаний вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання ДТП. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати зазначені дії, вони мають підтвердити це документально.
Згідно ст.1194 ЦК України, при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов`язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.
Дана позиція міститься у висновках, викладених в постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2010 року, які, відповідно до ч.1 ст.458 КПК України, є обов`язковими для всіх судів України, й, згідно яких, в разі невиконання страхувальником обов`язку, передбаченого у ст. 33 Закону, він позбавляється права на відшкодування шкоди за його винні дії страховиком у порядку, передбаченому ст. 1194 ЦК.
З огляду на те, що судом встановлено, що до теперішнього часу цивільний позивач не подав до страхової компанії заяви про страхове відшкодування, обвинувачений ОСОБА_7 не надавав страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, письмового повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка - підстави для стягнення заподіяної шкоди з ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» не вбачається, але не позбавляє можливості цивільного позивача звернутись з тими самими позовними вимогами до цивільного відповідача ОСОБА_7 в порядку цивільного судочинства.
Крім того, цивільним позивачем заявлені позовні вимоги до цивільного відповідача ОСОБА_7 щодо стягнення моральної шкоди в сумі 100000,00 грн.. В обґрунтування позову, послався на те,що в результаті ДТП йому були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, встановлена 2 групі інвалідності, встановлена стійка втрата працездатності. Зазначив, що неправомірними діями цивільного відповідача йому було завдано суттєвих психологічних страждань, потягло негативні зміни в житті, порушення нормальних життєвих зв`язків, призвело до неможливості працювати, спілкуватись, нормально існувати в соціумі. Вказав, що постійно зазнає душевних страждань, відчуває фізичний біль. Просив стягнути суму в якості компенсації моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн.
Частково визнаючи позов, цивільний відповідач ОСОБА_7 зазначив, що на цей час потерпілому виплачені кошти в сумі 46100,00 грн., в тому числі, за квитанціями в сумі 9600,00 грн., без підтверджуючих документів за послуги лікарів 7000,00 грн. Зазначив, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути зменшеним до 50000,00 грн., й таким чином, вважає, що з нього повинно бути стягнуто суму в розмірі 3900,00 грн., оскільки виникненню шкоди сприяла груба необережність потерпілого.
Згідно ч.3 т.с1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то, залежно від ступеню вини потерпілого, розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Проте, для форми вини у вигляді грубої необережності характерно, що особа передбачала можливість настання негативних наслідків своєї поведінки, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості таких наслідків, хоч повинна була або могла їх передбачити.
Оскільки в цивільному праві не існує презумпції вини потерпілого, вина останнього повинна бути доведена заподіювачем шкоди.
Враховуючи, що в судовому засіданні цивільним відповідачем вина потерпілого у вигляді грубої необережності не доведена, вказані заперечення цивільного відповідача ОСОБА_7 суд оцінює критично. Також критично суд оцінює заперечення останнього в тій частині, що стягненню підлягає сума в розмірі 3900 грн., оскільки перелічені цивільним відповідачем виплати стосуються виключно відшкодування матеріальної шкоди, тоді як моральна шкода останнім не відшкодовувалась.
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, в судовому засіданні доведена.
В даному випадку, вимогу щодо стягнення моральної шкоди, цивільний позивач потерпілий ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що внаслідок завданих тяжких тілесних ушкоджень цивільним відповідачем він зазнав значної моральної шкоди.
Положеннями п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховує характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданих травм, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації (останнє залежить від характеру діяльності потерпілого, посади, часу й зусиль необхідних для відновлення попереднього стану, наміру, з яким діяв заподіював шкоди тощо).
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує характер і глибину моральних страждань, яких зазнав потерпілий та приходить до висновку про задоволення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди з цивільного відповідача ОСОБА_7 на користь цивільного позивача ОСОБА_3 в розмірі 50000,00 грн.
Відповідно до ст. 124 КПК України, суд стягує з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави, судові витрати, згідно довідок НДЕКЦ, пов`язані з проведенням експертизи № 1054/16 від 08.12.2016 року в сумі 1055 грн. 52 коп., експертизи № 1082/16 від 26.12.2016 року в сумі 1055 грн. 52 коп., експертизи № 13/17 від 12.01.2017 року в сумі 1055 грн. 52 коп.
Долю речових доказів - вирішити в порядку, передбаченому ст.. 100 КПК України. Запобіжний захід ОСОБА_7 не продовжувався.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд -
У Х В А Л И В:
ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.
На підставі ч. 1 ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку 3 (три) роки, не вчинить нового злочину й виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та обов`язки, передбачені п. 2 ч. 2 ст.76 КК України не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді особистого зобов`язання не продовжувався.
Цивільний позов (уточнений) представника потерпілого ОСОБА_5 в інтересах потерпілого ОСОБА_3 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 моральної шкоди, а також з ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» матеріальної шкоди та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з цивільного відповідача ОСОБА_7 на користь цивільного позивача ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 50000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень.
В задоволенні цивільного позову в іншій частині - відмовити.
Стягнути на користь держави з ОСОБА_7 судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи № 1054/16 від 08.12.2016 року в сумі 1055 грн. 52 коп., експертизи № 1082/16 від 26.12.2016 року в сумі 1055 грн. 52 коп., експертизи № 13/17 від 12.01.2017 року в сумі 1055 грн. 52 коп.
Речові докази: - автомобіль марки ГАЗ 2410 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що переданий на відповідальне зберігання,згідно розписки від 14.12.2016 року ОСОБА_7 вважати повернутим обвинуваченому;
-чоловічу куртку темно-синього кольору з червоними ставками, чоловічі брюки джинси темно-синього кольору, зі слідами пошкодження, що передані на зберігання, згідно розписки від 26.12.2016 року ОСОБА_3 вважати повернутим потерпілому.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Суддя - ОСОБА_1