Ухвала
іменем україни

17 жовтня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000090 за касаційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и в:
За вказаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ст. 124 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 75 цього Кодексу засудженого звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за таких обставин. 23 квітня 2016 року близько 05.30 год. засуджений на території свого домогосподарства, що по АДРЕСА_2 , під час сварки із ОСОБА_9 на ґрунті ревнощів до нього своєї дружини ОСОБА_10 умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень наніс йому ножем два удари в живіт та один удар у шию. Вказаними діями засуджений завдав потерпілому тяжких тілесних ушкоджень у виді двох проникаючих колото-різаних поранень черевної порожнини з ушкодженням печінки.
За результатами судового розгляду суд перекваліфікував дії ОСОБА_8 з ч. 1 ст. 121 на ст. 124 КК України.
При цьому суд встановив, що поведінка засудженого була зумовлена агресивними насильницькими діями ОСОБА_9 , котрий у нічний час самовільно вдерся у житло засудженого разом зі своїми друзями ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , протягом ночі двічі вчиняв із ОСОБА_8 сварку на ґрунті ревнощів, після чого ударом рукою в обличчя збив його з ніг і продовжив побиття. Такі дії потерпілого, котрий значно молодший і фізично сильніший за ОСОБА_8 , а також міг розраховувати на підтримку товаришів, викликали в засудженого стан необхідної оборони. З метою свого захисту від протиправного посягання, розуміючи, що в інший спосіб він не здолає ОСОБА_9 , ОСОБА_8 під час боротьби дістав із кишені куртки розкладний ніж і наніс ним потерпілому одного удару в шию, завдавши легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Зазнавши поранення шиї й побачивши в руках засудженого ніж, ОСОБА_9 розгубився, і ОСОБА_8 у процесі боротьби опинився над ним, унаслідок чого обстановка злочину змінилася. Однак засуджений, усвідомлюючи свою явну перевагу на ОСОБА_9 , перевищив межі необхідної оборони і з метою заподіяння потерпілому тяжкої шкоди, що явно не відповідала небезпечності посягання й обстановці захисту, наніс йому ножем ще два удари в живіт, завдавши тяжких тілесних ушкоджень.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості обраного покарання, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. При цьому, даючи власну оцінку доказам, оспорює законність та обґрунтованість висновків суду про наявність у засудженого стану необхідної оборони та відповідно про перекваліфікацію його дій з ч. 1 ст. 121 на ст. 124 КК України. Не погоджується автор скарги і з висновками суду про порушення законної процедури при проведенні слідчих експериментів зі свідками ОСОБА_12 і ОСОБА_11 , внаслідок чого їх результати суд визнав недопустимими доказами, та щодо невідповідності показань потерпілого у ході слідчого експерименту результатам судово-імунологічної експертизи, у зв`язку з чим результати вказаного слідчого експерименту суд не прийняв до уваги. Як стверджує прокурор, при обґрунтуванні відповідних висновків суд на власний розсуд вирішив питання про механізм утворення слідів крові на одязі ОСОБА_8 , яке потребувало застосування спеціальних знань і могло вирішуватися лише експертним шляхом. Суд апеляційної інстанції, на думку державного обвинувача, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора на вирок, не дав на них вичерпних і переконливих відповідей, і помилку місцевого суду не виправив. Крім цього, автор скарги вважає безпідставним відхилення апеляційним судом клопотання прокурора про повторний допит свідків.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.
Судове рішення згідно з вимогами ст. 370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Постановлена в апеляційному порядку ухвала це рішення суду вищого рівня за результатами перегляду вироку чи ухвали місцевого суду. Означена ухвала має відповідати загальним законодавчим приписам щодо судових рішень з урахуванням специфіки предмету перевірки. Зокрема, виходячи з положень ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги на вирок без задоволення ухвала має містити докладні мотиви висновків апеляційного суду про законність і обґрунтованість вироку, які б узгоджувалися з вимогами п. 2 ч. 3 ст. 374 цього Кодексу.
Згідно з цими вимогами мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням, зокрема, способу вчинення, форми вини та мотивів кримінального правопорушення. Фабула такого обвинувачення має узгоджуватися з доказами, безпосередньо сприйнятими судом та дослідженими у судовому засіданні, й не повинна містити формулювань, які би ставили під сумнів правильність юридичної оцінки дій винного.
Виходячи з положень ст. 36 КК України, насильницькі дії можуть кваліфікуватися як вчинені при перевищенні меж необхідної оборони лише за умови, що винний перебував у такому стані, однак завдана ним шкода явно не відповідала небезпечності посягання або обстановці захисту.
Юридичним критерієм вирішення питання про наявність чи відсутність стану необхідної оборони є зумовлений протиправними діями потерпілого характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася. Істотне значення мають обстановка події, спосіб посягання, від якого здійснювався захист, кількість, фізичні дані та стан нападників, використані ними знаряддя, попередня поведінка потерпілого й інші обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил і на сприйняття винним загрози правоохоронюваним цінностям як реальної.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 22 січня 2015 року № 5-27кс14, особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме: прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, або іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Навіть за одночасної наявності у діях винного кількох мотивів домінуючим із них має бути здійснення вказаного захисту.

Якщо ж визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Цих вимог закону суд апеляційної інстанції повною мірою не врахував.
Зокрема, погоджуючись із висновками місцевого суду щодо кримінально-правової кваліфікації дій ОСОБА_8 , апеляційний суд в основу своїх висновків поклав показання засудженого, а також потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , безпосередньо сприйняті судом першої інстанції та наведені у вироку.
З зазначених свідчень слідувало, що ОСОБА_9 разом із ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у нічний час увірвалися в житло ОСОБА_8 , в домоволодінні засудженого потерпілий одразу почав його бити, завдавши тілесних ушкоджень, потім протиправну поведінку ОСОБА_9 припинили інші особи, однак через кілька годин потерпілий знову вчинив сварку із ОСОБА_8 , повалив його на землю та продовжив побиття.
Відповідно до наданої судом оцінки показань учасників та очевидців події саме сукупність вищевказаних насильницьких дій ОСОБА_9 , починаючи з моменту вторгнення у житло, викликала в засудженого стан необхідної оборони, межі якої він перевищив.
Однак апеляційний суд не взяв до уваги, що у викладеному у вироку формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, вказано інші обставини. З фабули такого звинувачення слідує, що ОСОБА_9 разом із ОСОБА_11 та ОСОБА_12 уночі дійсно самовільно вторглися в будинок сім`ї ОСОБА_14 . Проте спочатку впродовж ночі між потерпілим та ОСОБА_8 двічі виникали лише конфлікти на ґрунті ревнощів, і тільки під час другого з них ОСОБА_9 , безпосередньо перед отриманням ножових поранень, уперше вчинив бійку з засудженим.
Таким чином, у фабулі обвинувачення не відображено всього обсягу протиправної поведінки потерпілого, яку суд визнав установленою: фактів побиття ним ОСОБА_8 одразу після вторгнення у житло, причин припинення цих дій і повторності саме насильницького посягання з боку ОСОБА_9 , що, за висновками суду, істотно вплинуло на сприйняття засудженим дій потерпілого як безпосередньої загрози для свого життя і здоров`я.
Що стосується суб`єктивної сторони дій ОСОБА_8 , кваліфікованих як перевищення меж необхідної оборони, то у сформульованому судом обвинуваченні взагалі не зазначено їх мотиву як обов`язкової юридичної ознаки відповідного злочину. Метою ж цих дій вказано заподіяння потерпілому тяжкої шкоди, яка явно не відповідала небезпечності посягання. Водночас при вчиненні злочину, передбаченого ст. 124 КК України, домінуючим у свідомості винного є намір захисту правоохоронюваних цінностей, визначених у ч. 1 ст. 36 цього Кодексу.
За таких обставин викладене у вироку формулювання обвинувачення, з яким погодився апеляційний суд, не узгоджується з безпосередньо сприйнятими у судовому засіданні доказами, результатами їх аналізу й оцінки судом, а також із висновками суду щодо кримінально-правової кваліфікації дій засудженого.
Ухвала апеляційного суду містить істотні протиріччя щодо обставин, які мають істотне значення для правильного застосування закону про кримінальну відповідальність, а тому не може вважатися законною й обґрунтованою. Допущені порушення вимог кримінального процесуального закону у силу положень ч. 1 ст. 412 КПК України є істотними.
Згідно з ч. 1 ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції позбавлений процесуальних повноважень досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні. З огляду на викладене, оскільки в апеляційній скарзі прокурора оспорювалася правильність установлення місцевим судом фактичних обставин справи, допущені судом помилки може бути виправлено шляхом нового розгляду провадження судом апеляційної інстанції.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно усунути порушення, зазначені в цій ухвалі, та прийняти законне й обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 грудня 2016 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3