АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/474/18 Справа № 202/1393/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 квітня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 та представника цивільного відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» ОСОБА_10 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 12.2017 року, -
В с т а н о в и л а:
цим вироком

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпро, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання, з випробуванням, з випробувальним терміном 3 роки.

Відповідно до ч.1 ст.76 КК України покладено обов`язки, передбачені п.п.1,2 .

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 18 744,21 грн.

Стягнуто з ОСОБА_9 :

- на користь ОСОБА_11 кошти в відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 382,55 грн. та моральної шкоди - 100 000 грн.;

-на користь ОСОБА_7 кошти в відшкодування моральної шкоди, в розмірі 100 000 грн.;

на користь держави витрати за проведення судово-автотехнічної експертизи по справі у сумі 1055 грн.52 коп.

Вирішено долю речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винним та засуджено за те, що він близько 18 години 10 хвилин 24 серпня 2016 року, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21063», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_12 , рухався по вул. Калиновій в м. Дніпро, з боку проспекту П.Калнишевського в напрямку Слобожанського проспекту.

В порушення вимог п.п.1.3, 1.5, 2.3(б), 2.10 а), в), г), д), е) та 12.3. Правил дорожнього руху України, виявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_13 , яка переходила проїзну частину дороги справа наліво відносно напрямку руху вказаного автомобіля, не вжив своєчасно заходів щодо зменшення швидкості та застосування екстреного гальмування, в результаті чого скоїв наїзд на вказаного пішохода ОСОБА_13 .. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_13 було спричинено тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких та знаходяться у причинному зв`язку з настанням смерті потерпілої. Після чого, скоївши наїзд на потерпілу він покинув місце події.
В апеляційних скаргах:

- прокурор просить вирок в частині призначення покарання скасувати, у зв`язку з невідповідністю, на його думку, призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за вчинення даного кримінального правопорушення, у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На його думку, призначене судом покарання, з застосуванням ст.ст.75,76 КК України, є необґрунтованим, несправедливим внаслідок м`якості і недостатнім для його виправлення, запобігання вчинення аналогічних злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Вважає, що судом належним чином не враховано суспільно-небезпечні наслідки дій обвинуваченого у вигляді настання дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинула літня жінка, а також те, що обвинувачений після скоєння дорожньо-транспортної пригоди, не зупиняючись, покинув місце події, декілька днів переховувався від правоохоронних органів, що підтвердила в судовому засіданні і мати обвинуваченого - ОСОБА_14 ..

Посилається, що за весь період досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_9 не вжив заходів, спрямованих на відшкодування завданої шкоди, не сплатив потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 жодної гривні, не намагався відшкодувати обґрунтовані потерпілими у позовних заявах матеріальні витрати на поховання та моральну шкоду від загибелі їх близької родички.

-Представник ПрАТ «СК «ВУСО» просить вирок, в частині вирішення цивільного позову змінити, цивільний позов ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_9 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування матеріального збитку та моральної (немайнової) шкоди залишити без розгляду.

Вважає, що вирок в частині задоволення цивільного позову до ПрАТ «СК «ВУСО» є необґрунтованим, ухвалений внаслідок неповного з`ясування обставин справи, невідповідності висновків суду, викладеним у судовому рішенні, фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, що регулюють правовідносини, які склалися між сторонами, а також містить істотні суперечності.

Вважає, що відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1989 № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», не підлягають розгляду в кримінальній справі позови за вимогами про відшкодування матеріальної шкоди, що не випливають з пред`явленого обвинувачення, що такі позови зацікавлені особи можуть предґявляти в порядку цивільного судочинства.

На його думку, страховик не є юридичною особою, яка несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого, у відповідності до ч. 1 ст. 128 КПК України.

Також вважає, що питання правовідносин, які випливають з договірних стосунків із страховими компаніями потребують ретельного дослідження, включаючи правильне визначення суб`єктивного складу сторін у спорі такої категорії, проведення складних розрахунків цивільно-правового характеру, з урахуванням франшизи та обмеження по страховій сумі, що не притаманно кримінальному процесу, з урахуванням його специфіки та термінів судового розгляду.

Вважає, що всупереч зазначеним нормам, суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, неповно з`ясував обставини справи, а саме не врахував та не надав оцінки належним чином обґрунтованому та вмотивованому клопотанню ПрАТ «СК «ВУСО» про залишення цивільного позову без розгляду, що мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора, а апеляційну скаргу представника цивільного відповідача,- не задовольняти, думку потерпілих, які підтримали прокурора, обвинуваченого, який напроти прохав вирок залишити без змін, скарги прокурора та цивільного відповідача, без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника цивільного відповідача не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу прокурора необхідно задовольнити, з наступних підстав.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено, обґрунтовані наявними у справі доказами, що в апеляційному порядку не заперечується. Кваліфікація дій засудженого за ст. 286 ч.2 КК України є правильною і учасниками судового розгляду також не оспорюється.
Порушень кримінально-процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість засудженого та на кваліфікацію його дій, не виявлено.
Що стосується доводів прокурора про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді реального позбавлення воліз позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, то колегія суддів з цього приводу зазначає, що відповідно до вимог ст.65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
В силу ж ст. 75 КК України суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі, може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не тільки враховуючи тяжкість злочину, але й особу винного та інші обставини справи.
Колегія суддів перевіривши матеріали справи вважає, що суд першої інстанції, формально послався у вироку на тяжкість скоєного злочину, дані про особу обвинуваченого і обставини, які помґякшують покарання, адже суд належним чином не прийняв до уваги, що в результаті грубого нехтування ОСОБА_9 вимогами правил безпеки дорожнього руху загинула літня жінка, що обвинувачений після скоєння дорожньо-транспортної пригоди, не зупиняючись, покинув місце події, декілька днів переховувався від правоохоронних органів. Крім цього, він не прийняв належних заходів для відшкодування збитків потерпілим, сплативши лише 2 тис. грн.
У вироку суд фактично не навів переконливих доводів про необхідність застосування до обвинуваченого звільнення від відбування покарання з випробуванням,у зв`язку з чим допустив помилку при призначенні покарання, яке, на думку колегії суддів, є не відповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення, призначивши надто м`яке покарання, застосувавши ст.75 КК України. Призначене покарання є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Тому, апеляційна скарга прокурора про необхідність скасування вироку щодо ОСОБА_9 внаслідок м`якості, підлягає задоволенню.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно п.3 ч.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду, за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Відповідно до ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. При цьому, відповідно до вимог ч.1 ст.418 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 407 цього Кодексу, суд апеляційної інстанції ухвалює вирок, а згідно з п.п. 2ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Призначаючи покарання обвинуваченому колегія суддів враховує в якості обставин, що пом`якшують покарання: щире каяття обвинуваченого, часткове відшкодування потерпілій збитків. Суд також враховує дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується.

В той же час колегія суддів враховує тяжкість вчиненого злочину, який хоча і скоєний з необережності, але відноситься до категорії тяжких, приймає до уваги, що в результаті грубого нехтування ОСОБА_9 вимогами правил безпеки дорожнього руху загинула літня жінка, що обвинувачений після скоєння дорожньо-транспортної пригоди, не зупиняючись, покинув місце події, декілька днів переховувався від правоохоронних органів. Також колегія суддів приймає до уваги і позицію потерпілих, які наполягають на задоволенні апеляційної скарги прокурора та про призначення обвинуваченому реального покарання у вигляді позбавлення волі.
При призначенні покарання обвинуваченому, колегія суддів враховує як джерело права і відповідні рішення Європейського суду з прав людини. Так, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), високий суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.), суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Тому, колегія суддів вважає, що даний вирок суду, в частині призначення покарання, із-за невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, необхідно скасувати та ухвалити свій вирок, яким, призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді реального позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, а в решті, - залишити без змін.
На думку колегії суддів, саме таке покарання за своїм видом та розміром буде справедливим, достатнім і необхідним для виправлення ОСОБА_9 та попередження скоєння ним нових злочинів.
Колегією суддів перевірені і доводи представника цивільного відповідача ОСОБА_10 щодо стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_8 коштів, в відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 18 744,21 грн.

Колегія суддів, з цього приводу зазначає, що відповідно до статті 21 Закону № 1961-1У на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обовґязкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів зобовґязані страхувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоровґю та майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У звґязку з чим при предґявлені позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті ДТП, суд має право залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу.
Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу № 6 - 2808 цс 15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предґявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовґязкового страхування цивільно-правової відповідальності.
При цьому необхідно враховувати, що потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом; звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність.
Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовґязками страховика як сторони договору обовґязкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Колегією суддів встановлено, що цивільно-правова відповідальність обвинуваченого була застрахована ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ 9089939.

На думку колегії суддів, суд правильно виходив із положень ст.ст. 1166, 1167, 1187, 1192, 1193, 1200, 1201 ЦК України, ст.ст. 9, 17, 22, 23, 27 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", умов полісу обов`язкового страхування № АЕ 9089939, згідно якого ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» несе відповідальність в межах розміру страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілого в сумі 200 000 гривень, шкоду, заподіяну майну у розмірі 100 000 грн.; з франшизою у розмірі 1000 грн.

Тому, судом обґрунтовано задоволено позовні вимоги потерпілої, які підкріплені належними та достовірними документами, та правильно стягнуто зі страховика кошти, в відшкодування матеріальної шкоди, в розмірі 18 744,21 грн.

Отже, на підставі вищевикладеного апеляційна скарга представника цивільного відповідача ОСОБА_10 задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу прокурора необхідно задовольнити.
На підставі викладеного та керуючись ст.404, 405, 407, 409, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ПрАТ «СК «ВУСО» ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 12.2017 року,щодо ОСОБА_9 , в частині призначення покарання,- скасувати.

Вважати ОСОБА_9 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_9 обчислювати з моменту його фактичного затримання, в порядку виконання вироку.
В решті вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2017 року щодо ОСОБА_9 ,- залишити без змін.
Вирок набирає чинності з дня його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

______________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3