Номер провадження: 11-сс/785/1726/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.11.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря: ОСОБА_5 ,

представника апелянта: адвоката ОСОБА_6 ,

в присутності слідчого: ОСОБА_7 ,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеса від 03 жовтня 2016 року, якою у рамках кримінального провадження №00004518 від 22.06.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України було накладено арешт на майно,-

встановив:

Оскаржуваною ухвалою, у рамках кримінального провадження №00004518 від 22.06.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, задоволено клопотання слідчого СВ Приморського ВП у м Одеса ГУНП Одеській області ОСОБА_7 , погодженого прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_9 та накладено арешт на майно у вказаному кримінальному провадженні, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_8 , із забороною розпоряджатися квартирою, особам, у яких виникло таке право.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора, слідчий суддя послався на те, що зазначена в клопотанні квартира є предметом кримінального правопорушення, а тому з метою забезпечення кримінального провадження та досягнення завдань цього провадження і уникнення ризиків можливої втрати чи зміни права власності, прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на квартиру, яка на праві власності належить ОСОБА_8 .

Не погоджуючись з постановленою слідчим суддею ухвалою, ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій порушує питання щодо скасування апеляційним судом ухвали слідчого судді.

На обґрунтування своїх доводів апелянт посилається на те, що ухвала винесена без достатніх на це підстав та з суттєвим порушенням норм кримінального процесуального закону.

Апелянт зазначає, що правові підстави для накладення арешту відсутні, слідчим у клопотанні не наведено жодних даних, які свідчать про те, що квартира, на яку накладений арешт є доказом у кримінальному провадженні. На твердження апелянта він є добросовісним набувачем вказаного житла, що підтверджує інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Також ОСОБА_8 посилається на те, що йому не було повідомлено про розгляд клопотання слідчого щодо арешту майна, а повний текст ухвали слідчого судді він не отримав і до цього часу.

Просить поновити йому строк на апеляційне оскарження, ухвалу слідчого судді - скасувати та прийняти нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна - відмовити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; представника апелянта - адвоката ОСОБА_6 який підтримав доводи апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти її задоволення; пояснення слідчого, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ч.1 ст.405 КПК України, апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції та з урахуванням особливостей, передбачених главою 31.

В судове засідання апеляційного суду прокурор, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду апеляційної скарги не з`явився, про поважність причини неявки не повідомив, а тому з урахуванням положень ч. 1 ст.172 КПК України, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності прокурора та в присутності слідчого, який прибув у судове засідання.

В порядку, передбаченому ст.395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З матеріалів судового провадження вбачається, що розгляд клопотання слідчого був проведений за відсутності власника майна, копія оскаржуваної ухвали апелянту не надсилалась та дані про її отримання апелянтом - матеріали справи не містять, а тому апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга подана ним своєчасно та необхідність розгляду питання про поновлення строку - відсутня.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України регламентовано, що завдання кримінального судочинства, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 5 КПК України процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії, або прийняття такого рішення.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя для прийняття законного та обґрунтованого рішення повинен був з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Згідно положень ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Однак, зазначених вимог закону слідчий суддя не врахував та дійшов до передчасного висновку про необхідність накладення арешту на майно, яке належить іншій особі, про що було зазначене в клопотанні слідчого.

Як убачається з матеріалів судового провадження, пояснень слідчого під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004518 від 22.06.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, підозру у цьому кримінальному проваджені ні кому не пред`явлено, в тому числі і власнику зазначеної квартири ОСОБА_8 , тобто дане кримінальне провадження розслідується за фактом вчинення злочину. Це свідчить про те, що існують обґрунтовані підстави вважати, що вилучене майно може протягом тривалого часу (до встановлення осіб, яким може бути пред`явлена підозра) триматися під арештом, що суперечить вимогам ст.41 Конституції України та ст.328 ЦК України.

В ході апеляційного розгляду, представником апелянта апеляційному суду були надані копії відповідних правовстановлюючих документів, з яких вбачається, що між заявником ОСОБА_10 з однієї сторони та ОСОБА_11 з другої сторони існує цивільно-правовий спір, який був предметом розгляду в судах районної та апеляційної інстанції і як зазначив представник, на даний час є предметом перегляду судом касаційної інстанції.

При цьому, з наданих представником матеріалів вбачається, що підставою набуття права власності за ОСОБА_8 слугував договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 від 27.07.2016 року. Між тим, право власності ОСОБА_12 виникло на підставі договору дарування від 03.06.2015 року, яким ОСОБА_11 подарував ОСОБА_12 зазначену квартиру, а право власності ОСОБА_11 на зазначену квартиру виникло на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2015 року.

З доданих до клопотання матеріалів видно, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.03.2016 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.01.2015 року було скасовано.

Встановлені апеляційним судом обставини були безпосередньо підтверджені в апеляційному суді слідчим та представником апелянта.

Разом з тим, з клопотання слідчого та наданих до нього матеріалів вбачається, що під час проведення досудового розслідування, яке тривало з 22.06.2016 року, тобто на протязі 5 місяців слідчим фактично не перевірялися та не були встановлені фактичні обставини справи та існуючі правовідносини, а в самому клопотанні лише вказані обставини заволодіння квартири ОСОБА_10 шахрайським шляхом. Крім того, в долучених до клопотання слідчого показаннях ОСОБА_10 , який допитаний в якості потерпілого, взагалі не зазначені обставини існування наявного цивільного - правового спору.

При цьому, як підтвердив в апеляційному суді слідчий, квартира на яку було накладено арешт, не була визнана речовим доказом у кримінальному провадженні.

Разом з тим, слідчий суддя не встановив у повному обсязі зазначені обставини та не надав їм правової оцінки та поза його увагою залишилася невідповідність клопотання вимогам ст.171 КПК України, оскільки а ні в клопотанні, а ні в доданих до нього матеріалах, відсутні посилання на докази, які б підтверджували факт заволодіння квартири ОСОБА_10 саме шахрайським шляхом, що з урахуванням конструкції складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України є предметом доказування, що суперечить вимогам ч.3 ст.172 КПК України.

За таких підстав, клопотання слідчого про накладення арешту на майно не відповідає положенням ст.171 КПК України, якими законодавцем чітко регламентовані вимоги до клопотання про накладення арешту на майно.
На переконання апеляційного суду, оскаржуване рішення слідчого судді про накладення арешту на майно у визначений у клопотанні слідчого спосіб, створює умови, за яких можуть бути порушені права та законі інтереси особи, яка на законних підставах володіла цим майном, що є неприпустимим у відповідності до положень ст.41 Конституції України.

Таким чином, слідчим суддею, при прийнятті до розгляду клопотання не були виконанні вимоги ч.3 ст.172 КПК України, а при постановленні оскаржуваної ухвали, окрім ч.2 ст.173 КПК України, також не були виконанні вимоги ч.ч.1,4 ст.370 КПК України щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення.

Згідно ч.4 ст.370 КПК України вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, оскільки право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує).

Практикою Європейського суду з прав людини вироблено практику того, що невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування, у зв`язку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скарзі (рішення «Серявін та інші проти України»).

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду, при прийнятті до розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно, не перевірив його на відповідність вимогам ст.171 КПК України, та не виконав приписи ч.3 ст.172 КПК України, згідно яких слідчий суддя, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст.171 цього Кодексу, своєю ухвалою повертає прокурору клопотання з встановленням строку для усунення недоліків.

Відповідно до ч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.
З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч.3 ст.172 КПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання про накладення арешту на майно прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.

Керуючись ст.ст. 167-173, 376, 405, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд Одеської області,-

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеса від 03 листопада 2016 року, якою у рамках кримінального провадження №00004518 від 22.06.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_8 , із забороною розпоряджатися квартирою, особам, у яких виникло таке право - скасувати.

Прийняти нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Приморського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 - повернути прокурору - процесуальному керівнику у даному кримінальному проваджені для усунення недоліків та встановити строк для їх усунення в 72 години з моменту отримання копії ухвали апеляційного суду.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 . ОСОБА_3 . ОСОБА_4 .