Дата документу Справа № 310/7518/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/611/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 310/7518/16-к
Категорія ст. 186 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0004790 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянськ, Запорізької області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не одруженого, не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 16.04.2015 Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч.1 ст.185 КК України до громадських робітна строк 80 годин;

2) 09.12.2015 Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч.2 ст.185 КК України до арешту строком 4 місяці. На підставі ч.4 ст.70 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16.04.2015 та призначено покарання у вигляді 4 місяців 7 днів арешту. Звільнився 07.03.2016 по відбуттю строку покарання;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 грудня 2016 року,
в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 з висновками суду щодо його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України не згоден, вказує, що вони просто обмінялися телефонами, все було за спільною згодою. Ніякого грабежу не було. Також посилається на суворість вироку, вказує, що на його утриманні є двоє дітей, щиро розкаюється. Просить вирок суду змінити, пом`якшити йому покарання.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: прокурора, який вважав, що судове рішення слід залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 грудня 2016 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі. Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 обчислювати з моменту затримання після вступу вироку в закону силу. Вирішена доля речових доказів.
Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 04.10.2016 приблизно о 15 годині знаходячись біля будинку № 30 по вул. Софіївській в м. Бердянськ, Запорізької області, ОСОБА_6 серед компанії з чотирьох хлопців побачив у раніше невідомого йому неповнолітнього ОСОБА_8 мобільний телефон «Lenovo» А6010, вартістю 2900 грн., який належить ОСОБА_9 та вирішив його викрасти. З цією метою ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_8 та діючи шляхом обману, під приводом необхідності здійснення дзвінка, взяв у нього вищезазначений мобільний телефон. Після цього реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на викрадення мобільного телефону, під надуманим приводом відвів неповнолітнього ОСОБА_8 на достатню відстань від його знайомих, а саме до будинку АДРЕСА_1 , де діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, продовжуючи утримувати у себе в руках мобільний телефон, став висловлювати ОСОБА_8 погрози застосування до нього насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, чим зламав його волю на супротив. Після цього ОСОБА_6 пішов з місця скоєння злочину разом з мобільним телефоном, тим самим діючи повторно, відкрито викрав належний ОСОБА_9 мобільний телефон, чим завдав їй майнову шкоду на загальну суму 2900 грн.

Колегія суддів вважає, що обвинувальний вирок районного суду відносно обвинуваченого ОСОБА_6 відповідає вимогам ст. 370 КПК України, а тому підстав для скасування або зміни судового рішення, немає.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Висновки районного суду про наявність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема:

- показаннями допитаного під час судового розгляду неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 , про те, що вони стояли разом із друзями, обвинувачений попросив телефон та відійти щоб подзвонити. Вони відійшли, у цей час ОСОБА_6 подзвонили, він поговорив та поклав телефон собі у карман. На прохання віддати телефон ОСОБА_6 відповів що телефон не віддасть, запропонував два варіанта, або потерпілий забирає телефон ОСОБА_6 та спокійно йде, або він нічого не бере та буде із розбитою головою. Обвинувачений підняв штанину та показав татуювання у виді зірок та сказав «чи знає потерпілий з ким зв`язався». ОСОБА_8 зрозумів погрозу застосування до нього насильства як реальну, розгубився, тому швидко забрав телефон який йому запропонував обвинувачений, сімку та флеш карту із свого телефону, залишивши при цьому у обвинуваченого свій телефон;

- показаннями допитаного під час судового розгляду потерпілої ОСОБА_10 , яка пояснила, що викрадений телефон належить їй, ним користувався онук. 04.10.2016 року додому прийшов її онук, який був переляканий та пояснив, що невідомий відібрав в нього телефон, погрожуючи розбити голову, показував татуювання на колінці;

- показаннями допитаного під час судового розгляду представника малолітнього потерпілого ОСОБА_11 , який пояснив, що він приїхав з дачі та онук розповів, що невідомий відібрав в нього телефон, погрожуючи йому. Погрози онук сприйняв як реальні;

- показаннями неповнолітнього свідка ОСОБА_12 , який пояснив суду, що бачив як ОСОБА_6 брав телефон у ОСОБА_13 . Обставини заволодіння телефоном свідок не бачив, бо обвинувачений та потерпілий відійшли у сусідній двір;

- витягом з кримінального провадження № 00004790 з яких вбачається, що 05.10.2016 відомості про вчинення злочину було внесено до ЄРДР з правовою кваліфікацією за ч.2 ст.186 КК України;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.10.2016 року з довідкою до нього згідно якого потерпілий впізнав ОСОБА_6 як особу, яка 04.10.2016 року заволоділа його телефоном;

- протоколом огляду від 22.10.2016 року з ілюстративною таблицею до нього, під час якого оглянуто добровільно виданий ОСОБА_14 мобільний телефон «Леново», який 04.10.2016 він придбав у невідомого хлопця;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 26.10.2016 року із довідкою до нього та ілюстративною таблицею з якого вбачається, що свідок ОСОБА_14 впізнав ОСОБА_6 як особу у якої 04.10.2016 він придбав мобільний телефон «Леново»;

- протоколом огляду від 04.10.2016 року із ілюстративною таблицею до нього, згідно якого оглянуто мобільний телефон «Стел», наданий ОСОБА_9 , який їй видав її онук ОСОБА_8 , повідомляючи що цей телефон йому дав невідомий, який заволодів телефоном ОСОБА_8 ;

- протоколом огляду місця пригоди від 31.10.2016 року згідно якого оглянуто дільницю місцевості біля буд. 72б по вул. В.Довганюка в м. Бердянську, на яку вказав обвинувачений ОСОБА_6 як на ту, де він заволодів мобільним телефон «Леново».

Колегія суддів вважає, що показання неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_10 , законного представника потерпілого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_12 , протоколи слідчих дій, є належними, допустимими та достовірними доказами, а у своїй сукупності достатніми, оскільки співпадають між собою, як в деталях, так і в цілому, щодо обставин вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає доводи обвинуваченого про те, що в його діях відсутній склад злочину, передбачений ч.2 ст. 186 КК України, оскільки вони просто обмінялися телефонами, все було за спільною згодою, ніякого грабежу не було, необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно до роз`яснень п.п. 3, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення. Якщо обман або зловживання довірою були лише способом отримання доступу до майна, а саме вилучення майна відбувалося таємно чи відкрито, то склад шахрайства відсутній. Такі дії слід кваліфікувати відповідно як крадіжку, грабіж або розбій.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 шляхом обману, під приводом необхідності здійснення дзвінку, взяв у ОСОБА_8 вищевказаний мобільний телефон, а потім, висловлюючи погрози застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, зламав волю останнього на супротив.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що обвинувачений ОСОБА_6 шахрайськими діями отримав доступ до майна потерпілого, яким потім відкрито заволодів ним.

Таким чином, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про недоведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, є необґрунтованими, а дії останнього правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 2 ст.186 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 місцевим судом було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, А також те, що останній активно сприяв розкриттю злочину, щиро покаявся, задовільно характеризується за місцем проживання, а тому призначив йому мінімальне покарання у виді позбавлення волі, яке передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не вбачає правових підстав для подальшого пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , зокрема у звязку з тим, що він має на утриманні двох малолітніх дітей, оскільки, він, будучи неодноразово судимим, вчинив умисний тяжкий злочин проти малолітнього, а тому призначене районним судом покарання у виді позбавленні волі є необхідним та достатнім для виправлення їх та попередження вчинення ним нових злочинів.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 грудня 2016 року відносно ОСОБА_6 , без зміни.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення.
Судді: