ун. № 759/3085/17 пр. № 1-кп/759/278/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ;

при секретарі - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Київ, українець, гр-н України, середня освіта, працює, одружений, зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 , судимий: - 09 червня 1992 року Радянським районним судом міста Києва за ч. 3 ст. 81, ч. 3 ст. 140 КК України (1960 року) на три роки шість місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; - 29 липня 1993 року Чортковським районним судом Тернопільської області за ч. 2 ст. 122, ч. 2 ст. 206 КК України (1960 року) на три роки та вісім місяців позбавлення волі; - 21 вересня 1999 року Полтавським обласним судом за ст. 94, ч. 2 ст. 143, ч. 3 ст. 222, ч. 1 ст. 189-4 КК України (1960 року) на чотирнадцять років позбавлення волі з конфіскацією ? майна, -

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -

сторони провадження: прокурори ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_7 , інші учасники - потерпілий ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И В:
03 січня 2017 року приблизно о 20 год 20 хв ОСОБА_6 , маючи судимості за крадіжки та шахрайство, з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, повторно відкрито викрав чуже майно за таких обставин.

Вказаного дня, приблизно о 19 год 50 хв ОСОБА_6 , перебуваючи по вул. Маяковського в м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області, скористався послугами раніше незнайомого ОСОБА_9 , який погодився на його прохання підвезти ОСОБА_10 на своєму автомобілі «Део Нексія» д.н.з. НОМЕР_1 за адресою: м. Київ, вул. Львівська, 12. Прибувши за вказаною адресою на автомобілі ОСОБА_9 приблизно о 20 год 20 хв, ОСОБА_6 з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на повторне відкрите викрадення чужого майна, а саме грошових коштів ОСОБА_9 , під час розрахунку з останнім вихопив з його рук кошти в сумі 300 грн. і залишив автомобіль, поєднуючи свої дії з погрозою фізичної розправи у разі спроби потерпілого зупинити його злочинні дії, тобто із погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого. Після чого ОСОБА_6 з місця вчинення злочину втік разом з привласненими коштами потерпілого, проте невдовзі за зверненням останнього був затриманий працівниками поліції.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчинені вказаного злочину не визнав і показав, що у вечорі 03 січня 2017 року перебував за місцем свого проживання, після сварки з дружиною, яка прийшла до дому о 19 год 30 хв, вирішив зустрітися із друзями біля станції метро «Святошин». Вирушивши на зустріч та маючи при собі гроші в сумі 300 грн (три купюри номіналом по 100 грн кожна), він приблизно о 20 год 00 хв («+», «-» 5 хв.) вийшов з метро «Святошин» і в районі проспекту Перемоги деякий час перебував у приміщенні гральних автоматів. Вийшовши з цього приміщення його затримали приблизно о 20 год 50 хв оперативні працівники поліції, повідомивши, що він підпадає під орієнтування у зв`язку з пограбуванням таксиста. У подальшому у супроводі поліцейських він прибув на автомобільну стоянку поблизу будинку № 12 по вул. Львівська в м. Києві, де потерпілий ОСОБА_11 вказав на нього як на особу, яка протиправно заволоділа його коштами. Він, ОСОБА_6 , не розуміючи що сталося, опору не чинив, від з`ясування обставин подій не ухилявся і відразу повідомив, що не причетний до пограбування потерпілого, який вказав на нього, гроші мав при собі власні. Він не може пояснити, чому потерпілий вказав на нього як на грабіжника і продовжив його оговорювати в суді, припустив, що до заволодіння коштами потерпілого могли бути причетні інші особи.

Крім того, надаючи відповіді на питання, обвинувачений ОСОБА_6 уточнив: - 03 січня 2017 року він перебував вдома приблизно до 19 год 40 хв., а його шлях до станції метро «Лівобережна» займав до 15 хв, а далі він їхав до станції метро «Святошин» (12 станцій по 4 5 хвилин); - на момент затримання він був одягнутий у чорну пухову зимову куртку, сині джинси.

Сторона захисту наполягала на тому, що органами досудового розслідування не здобуто і не надано суду під час судового розгляду допустимих доказів винуватості обвинуваченого у вчиненні поставленого йому у провину діяння. Сторона захисту вважає пред`явлене обвинувачення безпідставним і таким, що ґрунтується виключно на припущеннях. Достовірність показань потерпілого сумнівна, оскільки той плутався у своїх показах. Враховуючи те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а надані суду докази обвинувачення збиралися з порушенням вимог процесуального закону, сторона захисту просила ухвалити виправдувальний вирок.

Не зважаючи на захисну позицію обвинуваченого ОСОБА_10 , його вина у вказаному злочині в повному обсязі підтверджується, крім власне його показань, в яких не заперечуються окремі обставини з фактичного боку, зокрема факт свого затримання поруч з місцем вчинення злочину у присутності потерпілого, який його впізнав, також й іншими дослідженими судом доказами, які не викликають жодних сумнівів у своїй достовірності та допустимості.

Так, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_11 показав, що коли взимку 2017 року, біля Нового року, точну дату він не пам`ятає, перебуваючи у АДРЕСА_2 , приблизно о 20 годині вечора, він працював таксистом, до нього звернувся ОСОБА_6 з проханням відвести його в м. Київ в район Борщагівки. Дійшовши згоди щодо вартості послуг, вони вирушили на належному йому, потерпілому, автомобілі «Део Нексія» д.н.з. НОМЕР_1 в Київ. Під час поїздки вони спілкувалися між собою на різні теми, він, потерпілий, давав свій телефон ОСОБА_12 для здійснення дзвінка, а тому мав можливість розглядіти одяг та обличчя останнього, який перебував на передньому пасажирському сидінні в салоні автомобіля і мав вигляд дуже привітного чоловіка. Коли вони прибули за місцем призначення (вулиця паралельна проспекту Перемоги) і треба було розрахуватися (вартість поїздки 170 чи 180 грн), БОНДАРЕНКО, тримаючи в руках якійсь зігнутий папірець, повідомив, що в нього купюра номіналом 500 грн. Він, потерплий відрахував здачу в сумі 300 грн (купюри номіналом 100 та 200) та ще якійсь дрібні кошти, точно він не пам`ятає, ці кошти ОСОБА_12 забрав собі, передав згорнутий папірець та спішно залишив салон автомобіля. Він, потерпілий, розгорнувши переданий БОНДАРЕНКОМ папірець, яким виявилася сувенірна банкнота, яка лише зовні нагадувала купюру номіналом в 500 грн., також миттєво вийшов із салону, проте одразу почув від ОСОБА_12 , який віддалився від автомобіля в напрямку проспекту Перемоги на незначну відстань, погрозу такого змісту: «за мною йти не треба, я добре стріляю». Вирішивши себе убезпечити від настання негативних наслідків для свого здоров`я, він, потерпілий, відмовився від ідеї особисто переслідувати грабіжника, викликав наряд поліції, якому описав зовнішність ОСОБА_12 .

Як також уточнив потерпілий: - будучи обуреним зухвалими діями ОСОБА_12 , сувенірну купюру відразу викинув, сів в автомобіль і поїхав у його напрямку одночасно викликаючи поліцію, коли та приїхала через декілька хвилин, назвав прикмети ОСОБА_12 (сіра пухова куртка але двостороння, сині джинси, шкіряні рукавиці, обличчя ніби в шрамах, на вигляд 50 років), якого шукали разом, проте, не знайшли, після цього він склав заяву про злочин; - з часом йому стало відомо, що ОСОБА_12 знайшли за його описом, а в районному відділку поліції у присутності понятих він беззастережно впізнав його, ОСОБА_12 , серед інших осіб; - точну суму коштів, яку він передав ОСОБА_12 , він згадати не може, але категорично це було не менше 300 грн., раніше БОНДАРЕНКО не знав, підстав його оговорювати не має.

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_11 прямо вказав на обвинуваченого ОСОБА_10 як особу, яка відкрито заволоділа його коштами.

Суд приймає до уваги, що всі вказані показання потерпілого знайшли своє повне підтвердження під час дослідження судом протоколу огляду місця події від 03 січня 2017 року та додатків до нього у вигляді фото, під час якого зафіксована місцевість в м. Києві по вул. Львівська, 12, на якій розташовано автомобіль «Део Нексія» д.н.з. НОМЕР_1 , який також був предметом огляду, будь-які предмети не вилучалися.

Дані, які містять вказані протокол огляду місця події та фотоматеріали з усією очевидністю усувають сумніви у тому, що потерпілий ОСОБА_11 перебував 3 січня 2017 року на вказаному автомобілі у згаданому місці.

Доводи захисту про недопустимість даних, які містить вказаний протокол огляду через відсутність в ньому підписів понятих, є помилковими, оскільки поняті під час проведення цієї слідчої розшукової дії не залучалися, а їх участь в ній не передбачена законом як обов`язкова (ч. 7 ст. 223 КПК України).

Той факт, що огляд автомобіля проводився не в тому місці, де відбулася сама подія злочину, не спростовує результатів цієї слідчої дії, які до того ж не є надто інформативними.

Як вбачається з дослідженого судом протоколу прийняття заяви про злочин від 03 січня 2017 року, потерпілий ОСОБА_13 03 січня 2017 року о 21 год 00 хв повідомив про вчинений щодо нього злочин, вказавши, що невідома особа близько 20 год в м. Києві по вул. Львівська, 12 відкрито заволоділа грошовими коштами в сумі 350 грн. А згідно з протоколом затримання особи від 03 січня 2017 року, у ОСОБА_12 під час затримання було вилучено кошти в сумі 300 грн.

БОНДАРЕНКО в судовому засіданні намагався переконати суд, що його затримання не оформлювалось протоколом. Суд ці доводи обвинуваченого оцінює критично, оскільки судом досліджено відповідний протокол, складений за участю понятих, а зафіксовані в ньому дані не оспорювалися з фактичного боку самими обвинуваченим (його затримали, повідомили у зв`язку з чим затримують, провели особистий обшук, вилучили особисті речі). При цьому сама по собі відмова обвинуваченого від підпису документа не позбавляє можливості визнати його достовірним.

Як вбачається з досліджених судом протоколу пред`явлення для впізнання та додатку до нього у виді відео фіксації цієї слідчої дії, потерпілий прямо вказав на обвинуваченого ОСОБА_10 як особу, яка відкрито заволоділа його коштами. Результати цієї слідчої дії засвідчені підписом потерпілого, понятих та обвинуваченого, який не оспорював їх і в суді.

Доводи захисту про сумнівність даних, які містить вказаний протокол пред`явлення для впізнання через фактичне впізнання обвинуваченого, яке потерпілий провів перед цією слідчою дією на місці огляду свого автомобіля, суд оцінює критично, оскільки категорична достовірність такого впізнання як результату цієї слідчої дії підтверджена як безпосередніми показаннями потерпілого під час судового засідання, так і показаннями самого обвинуваченого, який послідовно визнавав, що потерпілий наполегливо як під час першої зустрічі у присутності поліцейських, які проводили затримання, так і під час слідчої дії впізнання вказував на нього як учасника грабежу.

Є надуманими твердженнями сторони захисту і про те, що освітлення в салоні автомобіля потерпілого не дозволяло йому роздивитися обличчя грабіжника. При цьому захист безпідставно посилався на те, що потерпілий саме з цієї причини не міг розглядіти папірець, яким з ним розрахувались. У судовому засіданні потерпілий наполягав, що міг впізнати пасажира і перешкод для цього не було, а макет купюри не міг ідентифікувати лише до тих пір, поки його складеним БОНДАРЕНКО тримав в своїх руках.

Всі вказані вище докази, крім показань обвинуваченого, повністю узгоджуються між собою.

Разом з тим, допитана за клопотанням захисту свідок ОСОБА_14 дружина обвинуваченого, будучи обізнана із своїм правом відмовитися свідчити у даній справі проти свого чоловіка, добровільно показала, що 03 січня 2017 року ОСОБА_6 , збираючись по роботі в район проспекту Перемоги (м. Святошин), біля 20 години залишив місце їх проживання ( АДРЕСА_3 ), відтак не міг перебувати у вказаний потерпілим час в м. Боярка. Крім того, мав при собі суму в 300 грн. трьома купюрами номіналом в 100 грн., був одягнений в сині джинси, чорну пухову зимову куртку, в синій з білим светр.

Оцінюючи за таких обставин показання всіх вказаних допитаних осіб на предмет довіри до них суд приймає до уваги те, що: а) потерпілий та обвинувачений є зовсім раніше незнайомими особами, а свідок ОСОБА_14 навпаки зацікавленою особою, натомість перший відразу заявив про злочин і описав обвинуваченого задовго до можливості бачити його у присутності поліцейських, а остання цього не зробила, хоча мала очевидну мотивацію, надала вперше показання в суді, тобто після відкриття всіх матеріалів провадження; б) показання потерпілого узгоджуються в деталях з іншими документальними доказами, а показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_15 мали суперечливий характер щодо часу залишення обвинуваченим місця проживання 03 січня 2017 року, у зв`язку з чим обвинувачений намагався під час своїх показань виправити алогізми з цього приводу, змінюючи цей час на більш ранній з тим, щоб це узгоджувалося з подіями о 20 год 50 хв за його участю в районі проспекту Перемоги.

Суд в контексті довіри бере до уваги і дані про судимість ОСОБА_10 .

З урахуванням викладеного, суд визнає щирими, а тому і кладе в основу свого рішення показання потерпілого, натомість відхиляє як недостовірні показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_15 в частині, яка суперечить показанням першого, при цьому показання свідка в межах даного кримінального провадження щодо тяжкого злочину, суд вважає такими, що не мають ознак завідомо неправдивих, оскільки стосуються сприйняття часу, яке може бути суб`єктивним.

Заява захисника про те, що обвинувачений був затриманий відразу після вчиненого злочину свого підтвердження під час судового розгляду не знайшла.

За таких обставин, суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме, верховенства права, законності, рівність перед законом та судом, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін тощо, створивши необхідні умови для реалізації сторонами провадження їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, в тому числі і щодо збирання, подання та оцінки доказів, дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважає за результатами даного судового розгляду доведеним те, що ОСОБА_6 03 січня 2017 року приблизно о 20 год 20 хв умисно повторно відкрито викрав чуже майно, а саме грошові кошти в сумі 300 грн, які належать потерпілому ОСОБА_16 , поєднуючи свої дії з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, а тому ці дії обвинуваченого кваліфікує ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 186 КК України.

Той факт, щоб при затриманому ОСОБА_17 не знайшли предмету злочину у повному обсязі (відсутня купюра номіналом в 200 грн), не впливає на вказані висновки суду, оскільки останній з урахуванням отриманих даних про місцевість навколо місця злочину, час який пройшов з моменту вчинення злочину та місце перебування обвинуваченого в закладах надання платних послуг, міг безперешкодно і відкрито витратити ці кошти повністю чи частково на власний розсуд.

Суд не знаходить підстав для зміни правової кваліфікації дій обвинуваченого на ст. 190 КК України (шахрайство), як про це просила сторона захисту, виходячи з такого. ОСОБА_6 чітко усвідомлював, що потерпілий ОСОБА_11 , отримавши очевидний макет грошової купюри, зрозумів протиправний характер заволодіння його коштами, сприймав ці дії як злочинні, як наслідок вирішив його переслідувати. Однак, обвинувачений, не заважаючи на те, що був викритий, продовжував дії, спрямовані на утримання при собі чужого майна висловив в бік потерпілого погрозу застосувати до нього фізичне насильство, підстави вважати яке небезпечним для здоров`я та життя потерпілого знайдені не були. Цю погрозу всупереч твердженням захисту, потерпілий сприйняв як реальну можливість негайно застосувати фізичне насильство, саме тому і відмовився наздоганяти грабіжника та його затримувати, а почав його переслідування з безпечної відстані на автомобілі, тому і втратив з кута зору. Отже виключно на початковому етапі протиправне повторне заволодіння чужим майном шляхом обману набуло очевидних ознак повторного відритого викрадення чужого майна, поєднаного з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

Суд відхиляє доводи сторони захисту про неповноту досудового розслідування, оскільки всі значимі для даного кримінального провадження фактичні обставини були з усією повнотою встановлені шляхом безпосереднього отримання доказів від очевидця події, підозрюваного було затримано у присутності та за первинними поясненнями потерпілого, які у подальшому набули належного процесуального оформлення.

Суд також визнає безпідставними скарги обвинуваченого про те, що було порушено його право на захист мати побачення із захисником, оскільки такі факти будь-якого свого документального підтвердження, зважаючи також і на відсутність з цього приводу письмових скарг самого обвинуваченого, не знайшли. Обвинувачений відмовився від призначеного захисника.

Не знаходить суд підстав для реагування і на скарги обвинуваченого про порушення його процесуальних прав під час затримання, а саме про нібито не вручення йому пам`ятки про права та обов`язки. Ці заяви обвинуваченого спростовуються наявними у справі матеріалами.

Водночас, зважаючи на показання потерпілого під час судового засідання, тлумачачи всі сумніви на користь обвинуваченого, суд вважає безспірно доведеним лише факт протиправного заволодіння обвинуваченим коштів потерпілого в сумі 300 грн. Обвинувачення на іншу частину коштів не знайшло своє підтвердження належними і допустимими доказами, а тому суд його виключає з обсягу доведеного обвинувачення.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_17 покарання суд згідно з вимогами ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно із ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу винного, який вчинив злочин, будучи судимим, натомість, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, що усуває сумніви про його осудність, одружений, працює. Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_17 , не встановлено. Обставиною, що обтяжує його покарання, суд визнає рецидив злочину, враховуючи наявну судимість за ст. ст. 94, 122, 206, 222 КК України (1960 року).

Беручи до уваги тяжкість вчиненого ОСОБА_18 злочину та перелічені дані про його особу, суд вважає за неможливе його виправлення в умовах без ізоляції від суспільства, а відтак, знаходить підстави для призначення йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки саме таке рішення, на думку суду, є справедливим, а також достатнім і в даному конкретному випадку необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним та іншими особами нового злочину.

Враховуючи обраний судом вид покарання, суд вважає за необхідне в порядку ч. 1 ст. 377 КПК України продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177179, 194, 366, 368, 371, 373-377 КПК України, суд, -

З А С У Д И В:
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за якою призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_3 ТРИМАННЯ ПІД ВАРТОЮ залишити без зміни до набрання вироком законної сили утримувати ОСОБА_3 у ДУ «Київський слідчий ізолятор».

У строк відбування покарання ОСОБА_17 зарахувати період з 03 січня 2017 року з урахуванням строку його затримання (з 03 по 05 січня 2017 року) та перебування під вартою в межах даного провадження.

Строк попереднього ув`язнення у період з 03 січня 2017 року по 20 (включно) червня 2017 року зарахувати у строк відбуття покарання ОСОБА_17 із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює двом дням позбавлення волі.

Строк попереднього ув`язнення з 21 червня 2017 року по день набрання вироком законної сили зарахувати у строк відбуття покарання ОСОБА_17 із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

Речові докази: - особисті речі обвинуваченого повернути останньому; грошові кошти в сумі 300 грн., передані потерпілому на відповідальне зберігання - використовувати за належністю; інші зберігати при матеріалах справи.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляції через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою протягом цього ж строку з дня отримання вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

СУДДЯ ОСОБА_19