Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши в судовому засіданні 06 лютого 2017 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 липня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2015 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України,
такого, що судимості не мав,
засуджено за ч. 1 ст. 186 КК до покарання у виді арешту на строк 3 місяці.
За вироком суду, ОСОБА_4 29 жовтня 2014 року о 21.00 год., перебуваючи в автомобілі, яким керувала інша особа, і який рухався по вул. Сівашської Дивізії у м. Миколаєві, побачив ОСОБА_5 , який направлявся в сторону парку «Петровського». Після цього ОСОБА_4 , попросивши зупинити автомобіль, вийшов з нього та запитав у ОСОБА_5 про цигарки, а потім незаконно відкрито заволодів його телефоном вартістю 3129 грн, завдавши потерпілому матеріальної шкоди на вказану суму.
У касаційній скарзі засуджений ставить вимогу про зміну оскаржуваних судових рішень шляхом пом`якшення призначеного йому покарання, застосувавши до нього 200 год. громадських робіт.
Вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, що з огляду на зміст оскаржуваної ухвали, на його думку, залишилось поза увагою суду апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 186 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи засудженого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.
При призначенні ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції послався у вироку на характер та ступінь тяжкості вчиненогокримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_4 , який на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, мав приводи до органів внутрішніх справ із приводу дрібної крадіжки, але належних висновків для себе не зробив та знову вчинив правопорушення щодо чужого майна. Крім того, районний суд взяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставини, що пом`якшують покарання, а саме його вік та те, що він надав правдиві свідчення щодо фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, чим сприяв слідству у встановленні істини у справі, а також вжив заходів задля відшкодування шкоди потерпілому.
На підставі цих даних суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що покарання, яке буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, потрібно призначити у виді арешту, однак з урахуванням пом`якшуючих покарання обставин на строк 3 місяці, що не є максимальним строком, визначеним санкцією ч. 1 ст. 186 КК.
При цьому, зважив районний суд і на можливість застосування до засудженого положень ст. 75 КК, однак з урахуванням даних про особу ОСОБА_4 , тяжкості та характеру вчиненого злочину, який вирізняється зухвалістю та бажанням довести свою зверхність, що підвищує його суспільну небезпечність, обґрунтовано ствердив про відсутність для цього підстав.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, аналогічні доводи щодо суворості призначеного покарання були наведені в апеляційній скарзі засудженого та перевірялися судом апеляційної інстанції, який обґрунтовано визнав їх безпідставними, зазначивши, що покарання, призначене ОСОБА_4 , є необхідним та достатнім для його виправлення та перевиховання, з чим погоджується і колегія суддів.
Апеляційний суд, залишаючи без зміни вирок суду першої інстанції, у відповідності до ст. 419 КПК належним чином мотивував прийняте рішення. Підстав вважати його незаконним чи необґрунтованим, як на цьому наполягає засуджений, колегія суддів не вбачає.
Покарання, призначене ОСОБА_4 , відповідає загальним засадам призначення покарання, є достатнім і справедливим, а тому підстави для зміни оскаржуваного судового рішення з мотивів, наведених у касаційній скарзі засудженого, відсутні.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а:
Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 16 липня 2015 року щодо нього.
Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3