Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 21 березня 2017 року касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000163 на вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 13 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2016 року.

Вироком Шполянського районного суду Черкаської області від 13 липня 2015 року
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця станиця Переяславська, Брюховецького району, Краснодарського краю, Російської Федерації, громадянина Росії, проживаючого за адресою : АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1) вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 2 жовтня 2014 року за ч. 3 ст. 185 КК Украйни до 4 років позбавлення волі. На підставі ст.. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком 2 роки; 2) вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 травня 2015 року за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до 4 років 2 місяців позбавлення волі,

визнано невинуватим та виправдано у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2016 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Кримінальне провадження розглянуто за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. При цьому посилається на те, що судами не надано оцінки доказам, які безпосередньо вказують на винуватість виправданого. Зазначає, що судом, у мотивувальній частині вироку, не зазначено мотивів з яких суд відкинув докази обвинувачення, а тому вважає, що вирок суду не відповідає вимогам ч. 3 ст. 374 КПК України, а ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки апеляційний суд не виправив допущені судом першої інстанції порушення.

Органами досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався в тому, що він, 24 березня 2014 року, близько 19 години за допомогою металевого прута, через вікно, проник до будинку ОСОБА_7 з якого викрав золоті вироби, цифровий апарат «Соні» та 1500 євро, що згідно курсу НБУ становить 1405,0777 грн за 100 євро на суму 21076 грн. 17 коп, всього таємно викрав майна ОСОБА_7 на загальну суму 83276 грн 17 коп.

Вказані дії ОСОБА_5 стороною обвинувачення кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України.

Зі змісту вироку суду убачається, що виправдовуючи ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінальних правопорушення, суд першої інстанції дійшов висновку, що пред`явлене останньому обвинувачення свого підтвердження не знайшло, переконливих і беззаперечних доказів про наявність у діях виправданого інкримінованих йому діянь не здобуто, а тому підстав для ухвалення обвинувального вироку немає.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу та вважає за необхідне скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції, виправданого ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення касаційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
За змістом цієї норми закону у мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що: 1) було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений; 3) у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п. п. 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Додержання, закріпленого у ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості, передбачені також у п. 18 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя".

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

З матеріалів провадження та судових рішень убачається, що вищезазначених вимог суди дотрималися.

Як убачається з вироку, в ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_5 , а також підстави його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Так, у виправдувальному вироку місцевого суду зроблено аналіз та дано належну оцінку сукупності усіх досліджених у судовому засіданні доказів, наданих сторонами обвинувачення і захисту.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд, під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального Закону, ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування докази, на підставі яких ОСОБА_5 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

Як встановлено судом, ОСОБА_5 протягом усього досудового розслідування та судового розгляду свою вину не визнавав. стверджував, що потерпілого не знав, у м. Шпола не проживав і не знає цього міста, крадіжки не вчиняв.

Потерпілий ОСОБА_7 пояснив, що ніколи не знав ОСОБА_5 і при проведенні відтворення обстановки та обставин події, при якому він був присутнім, останній зовсім не орієнтувався в будинку, розташуванні кімнат та плутався у тому, де саме знаходилося викрадене майно. Крім того, потерпілий показав,що знайти викрадене майно, не знаючи де воно знаходиться та не порушивши обстановку в кімнатах, неможливо, а після вчинення крадіжки, яку він виявив лише наступного дня, обстановка в кімнатах не була порушена. Свідок ОСОБА_8 показав, що ОСОБА_5 проживав у м. Сміла і у м. Шпола, де проживає потерпілий, був лише проїздом.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які були як поняті присутніми при проведенні відтворення обстановки та обставин події, показали, що ОСОБА_5 зовсім не орієнтувався в будинку, розташуванні кімнат та плутався у тому, де саме знаходилося викрадене майно, не міг відповісти на питання слідчого.

Разом із цим, як убачається з матеріалів провадження, під час огляду місця події було вилучено як слід папілярного узору пальця руки та сліди взуття, які залишені не ОСОБА_5 Ідентифікація сліду пальця руки та папілярного узору пальців рук ОСОБА_5 не проводилася зовсім.

За встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, а також виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, суд прийшов до правильного висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_11 інкримінованого йому злочину пославшись на те, що стороною обвинувачення не надано доказів про наявність в діях останнього ознак складу злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.

Докази винуватості виправданого, на які посилалась сторона обвинувачення, перевірено судовими інстанціями і згідно зі ст. 94 КПК належним чином оцінено з точки зору їх допустимості, належності, достовірності й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.

Визнавши доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність неспроможними, апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу, пославшись на те, що суд першої інстанції розглядав кримінальне провадження, у відповідності до вимог ст. ст. 92, 94 КПК, а вирок суду відповідає вимогам ст.ст. 373, 374 КПК.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на викладене, доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення колегія суддів уважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

На думку колегії суддів, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставою для скасування чи зміни судових рішень щодо ОСОБА_5 колегією суддів не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року, колегія суддів

постановила:

Вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 13 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3