Дата документу Справа № 314/7354/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/415/17 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/7354/16-к Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Вільнянській установі виконання покарань УДПтСУ в Запорізькій області,

встановила:
До суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою звернувся засуджений ОСОБА_7 /а.п.24/, в якій просить скасувати ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 грудня 2016 року щодо нього /а.п.18-19/, ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити подання адміністрації щодо застосування відносно нього заохочувальної норми, передбаченої ст.81 КК України, - умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Апелянт вважає, що суд не взяв до уваги обставини провадження та дані про його особу, які мають значення для правильного вирішення подання та дають підстави для його звільнення. Зазначає, що суд першої інстанції мав всі підстави для задоволення подання, оскільки під час перебування в місцях позбавлення волі режиму утримання він не порушував, постійно залучався до суспільно-корисної праці, виконував покладені на нього обов`язки, має подяку за сумлінне ставлення до праці, стягнень не має.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

Згідно із зазначеною ухвалою суду, в задоволенні подання адміністрації Вільнянської установи виконання покарань УДПтСУ в Запорізькій області (№11) щодо ОСОБА_7 відмовлено.

Своє рішення суд мотивував тим, що засуджений ОСОБА_7 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, до нього застосовувались норми ст.75 КК України, однак у подальшому він продовжив вчиняти злочини в період іспитового строку, що свідчить про стійку направленість в особистості засудженого щодо вчинення кримінальних правопорушень. Наявність одного заохочення, отриманого після настання пільги застосування ст.81 КК України не свідчить про виправлення особи засудженого. Також судом першої інстанції було взято до уваги те, що засудженим не виконані зобов`язання в частині відшкодування матеріальної шкоди, завданої вчиненим кримінальним правопорушенням за вироком суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

10.04.2015 року вироком Веселівського районного суду Запорізької області ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ст. ст. 185 ч.2, 15 ч.3, 185 ч.2, 70 ч.1, 71,72 КК України до двох років трьох місяців позбавлення волі.

21.03.2016 року ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області ОСОБА_7 зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 10.04.2015 року по 11.05.2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, на підставі ст. 72 КК України, визначено початок строку 10.04.2015 року, кінець строку 09.06.2017 року.

Із матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув клопотання засудженого, дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і дійшов обґрунтованого висновку про те, що засуджений не довів своє виправлення, а тому не може бути звільнений умовно-достроково.

При цьому колегія суддів виходить з того, що відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

З вищенаведених положень закону про кримінальну відповідальність вбачається, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а також досягнення цілей покарання.

Як вбачаться із роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, які містяться в постанові Пленуму ВСУ від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, і для цього дані беруться в їх сукупності.

Відповідно до даних, які містяться в матеріалах провадження, ОСОБА_7 раніше неодноразово засуджений, попереднім вироком Веселівського районного суду Запорізької області від 26.11.2013 року він був звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на один рік, проте довіру суду не виправдав і знову вчинив злочин в період іспитового строку, за який його було засуджено вироком того ж суду від 10.04.2015 року із застосуванням положень ст. 71 КК України, по якому він відбуває покарання на даний час.

За період відбування покарання засуджений має одне заохочення від 13.09.2016 року, що, на думку апеляційного суду, не може свідчити про сумлінну поведінку засудженого за весь час відбування покарання.

Згідно з характеристикою, засуджений ОСОБА_7 працевлаштований прибиральником режимних корпусів, за період відбування покарання характеризується позитивно, правила поведінки та розпорядку дня дотримується.

На комісії установи неодноразово було розглянуто питання щодо застосування відносно ОСОБА_7 заохочувальної норми, а саме: 16.11.2015 року у застосуванні до засудженого норм, передбачених ст.ст. 100, 101 КВК України, відмовлено у зв`язку з тим, що засуджений не став на шлях виправлення; 30.01.2016 року у застосуванні норм ст. 82 КК України також було відмовлено з аналогічних підстав; 04.05.2016 року у застосуванні норм ст. 81 КК України відмовлено, у зв`язку з тим, що засуджений не має заохочень, тому, як наслідок, не довів своє виправлення.

Аналізуючи наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що поведінка засудженого ОСОБА_7 за весь час відбування покарання, зокрема, наявність лише одного заохочення у період часу, що безпосередньо передував порушенню питання про звільнення його від відбування покарання умовно-достроково, не можуть свідчити, що цей засуджений довів своє виправлення, та вважає ці висновки вмотивованими і такими, що ґрунтуються на матеріалах провадження,

Також, з матеріалів клопотання за вироком суду майнові зобов`язання відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди становлять 78 120,00 грн.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судом України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

В силу ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання рішення суду входить до обсягу прав особи на справедливий суд.

Відсутність виконавчих листів в установі виконання покарань не є підставою для невиконання судового рішення.

З урахуванням того, що засуджений в період відбування покарання працював та отримував заробітну плату, об`єктивні обставини, які б свідчили про неможливість виконання рішення суду щодо відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, на думку колегії суддів, відсутні.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 , оскільки наявність в даному конкретному випадку лише формально-юридичних підстав, не свідчить про виправлення цього засудженого та не надає йому беззаперечного права на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Також враховується, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.

З огляду на вищевикладене, доводи засудженого не спростовують висновки суду першої інстанції, а також не свідчать про доведення засудженим свого виправлення та про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання умовно-достроково, а тому ці доводи колегія суддів розцінює як непереконливі.

Колегія суддів не встановила правових підстав для скасування рішення суду по провадженню з ухваленням нового рішення згідно з вимогами апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 грудня 2016 року, якою відмовлено в задоволенні подання адміністрації Вільнянської установи виконання покарань УДПтСУ в Запорізькій області (№11) щодо ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з дати її проголошення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4