Провадження №: 1-кп/127/1114/16
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 грудня 2016 року місто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

за участю прокурора: ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

представника потерпілої: захисника ОСОБА_5 ,

потерпілої: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001249 від 19.02.2016 за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пиків, Калинівського району, Вінницької області, українця, громадянина України, освіта вища, працюючого, одруженого, реєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, суд
ВСТАНОВИВ:
Водій ОСОБА_7 19.02.2016 біля 16 години 20 хвилин керуючи технічно-справним автомобілем марки «ВАЗ 21099», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Соборної у місті Вінниця, в напрямку вулиці Свердлова, під час виконання маневру повороту ліворуч на вказану вулицю, не переконавшись, що перед передньою частиною невстановленого автомобіля, який зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, зліва-направо проїзну частину перетинала пішохід ОСОБА_6 та не надавши перевагу останній, продовжив свій рух, внаслідок чого, з необережності, допустив на неї наїзд.

Внаслідок даної пригоди пішохід ОСОБА_6 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 267/550 від 12.05.2016 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового внутрішньо-суглобового перелому зовнішнього виростку правої великогомілкової кістки зі зміщенням, синців на задній поверхні правого ліктьового суглобу, на правому передпліччі, саден на обличчі, на правій кисті. Закритий уламковий внутрішньо-суглобовий перелом зовнішнього виростку правої великогомілкової кістки зі зміщенням належить до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки не являлись небезпечними для життя в момент спричинення та не супроводжувались загрозливими для життя явищами, а спричинили тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я. Синці на задній поверхні правого ліктьового суглобу, на правому передпліччі належать до легких тілесних ушкоджень.

Згідно висновку судово-авто-технічної експертизи № 169а від 11.03.2016 року: «в ситуації, яка склалася, в діях водія автомобіля марки «ВАЗ 21099», державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам п. 18.4 ПДР України, яке з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди».

Таким чином, водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.п. 1.5, 4.16а, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України, де вказано: п. 1.5 - «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п.4.16а - «пішохід має право: а) на перевагу під часу переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора»; п. 18.1 - «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»; п. 18.4 - «якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах повинні зменшити швидкість, а у разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення зазначених вимог Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходяться в причинному зв`язку з наслідками.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 , вину в інкримінованому злочині визнав та суду надав наступні показання, що вину в інкримінованому йому злочині він визнає повністю за викладених в обвинувальному акті обставинах та зазначив, що дійсно 19.02.2016 він через необережність здійснив наїзд на потерпілу ОСОБА_6 . Про вчинене він щиро шкодує, цивільний позов заявлений потерпілою визнав частково, оскільки відшкодував шкоду у сумі 25 000 грн. та просив суворо його не карати.

Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 , суду надала наступні показання, що дійсно 19.02.2016 вона перетинала проїжджу частину та раптово на неї був здійснений наїзд водієм ОСОБА_7 . Вона лікувалась та витратила значну суму коштів. Моральні страждання полягають у перенесенні фізичних та моральних стражданнях. Внаслідок скоєного ОСОБА_7 злочином вона отримала тілесні ушкодження, перенесла важку операцію їй спричинена невиправна шкода, що призвели до зміни в укладі її звичайного життя.

Цивільний позов підтримала та зазначила, що обвинуваченим частково сплачено 25 000 грн., щодо міри покарання обвинуваченого ОСОБА_7 поклалась на розсуд суду.

Заслухавши думку обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора, захисника, представника потерпілої, потерпілу суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України вважає за недоцільне досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Також судом з`ясовано чи правильно розуміє обвинувачений ОСОБА_7 та інші учасники судового провадження зміст цих обставин, чи не має сумнівів у добровільності їх позиції.

Одночасно, обвинуваченому ОСОБА_7 та іншим учасникам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Аналізуючи та оцінюючи обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 слід кваліфікувати:

?за ч. 1 ст. 286 КК України тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд керується вимогами ст.ст. 65-67 КК України та приймає до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Зокрема судом враховано, що ОСОБА_7 раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на диспансерному обліку у лікаря нарколога та психолога не перебуває не перебуває.

Обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд враховує щире каяття.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом не встановлено.

Враховуючи всі обставини справи в їх сукупності, тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого ОСОБА_7 суд вважає, що саме покарання у виді штрафу призначене ОСОБА_7 буде необхідним та достатнім і досягне мети не лише кари останнього за вчинене, а й буде слугувати для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як обвинуваченою так і іншими особами.

У ході судового провадження потерпілою ОСОБА_6 заявлено цивільний позов в частині відшкодування матеріальної шкоди на суму 16002,41 грн. та моральної шкоди на суму 100 000 грн.

Незважаючи на часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_7 цивільного позову потерпілої у частині стягнення моральної та матеріальної шкоди, суд вважає, що вказаний цивільний позов заявлений потерпілою ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України визначено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України слідує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В обґрунтування свого цивільного позову в ході судового провадження потерпілою ОСОБА_8 суду надали відповідні докази, а саме квитанції, чеки, виписки з медичної карти та інші докази про те скільки коштів було витрачено потерплою на лікування у період після отриманих тілесних ушкоджень.

Крім того, потерпілою ОСОБА_6 надано ряд квитанції про транспортні витрати, однак суд не вбачає підстав для стягнення транспортних витрат з обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки переміщення потерпілої на таксі до лікувального закладу не перебуває у причино наслідковому зв`язку із заподіяними обвинуваченим тілесних ушкоджень.

Також, позов в частині витрат на ремонт куртки пухової у сумі 2500 грн., черевиків зимових у сумі 3200 грн., мобільного телефону у сумі 500 грн. та подяки лікарям у сумі 6500 грн. не підлягає задоволенню, оскільки суду е було надано жодного доказу про вказані витрати.

Крім того, в ході судового провадження стороною захисту зазначено про те, що заявлений цивільний позов задоволенню не підлягає, оскільки ОСОБА_7 застрахував свою цивільну відповідальність згідно полісу АЕ/6855564 у СК «Галицька».

Суд не приймає до уваги позицію сторони захисту виходячи із наступного.

Так, згідно ст. 1188 ЦК України встановлено, що шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

За змістом вказаних норм, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілої ОСОБА_6 на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілій право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілої від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Таким чином потерпілій як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Потерпіла вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпіла вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілій, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у справі №6-2808цс15 (постанова від 20.01.2016 року).

З цих підстав, зважаючи на право потерпілої ОСОБА_9 , суд не бере до уваги заперечення сторони захисту про відшкодування шкоди страховою компанією.

Отже, з врахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що потерпілою можуть бути пред`явлені вимоги про відшкодування майнової шкоди до обвинуваченого ОСОБА_7 як до особи, яка на відповідній правовій підставі володіла транспортним засобом та заподіяла шкоду.

Крім того, суд приймає до уваги постанову пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», а саме п. 9 з якого вбачається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням викладеного цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди підлягає задоволенню частково так як діями ОСОБА_7 потерпілій завдано відповідну шкоду.

Крім того, процесуальні витрати на втрати по правовій допомозі підлягають задоволенню, оскільки підтверджуються відповідними доказами, що містяться у матеріалах кримінального провадження.

Процесуальні витрати за проведення експертизи підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_7 .

Питання щодо речових доказів суд має вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, ст. 65 КК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 400 грн. в рахунок відшкодування завданої злочином матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 10 000 грн. в рахунок відшкодування завданої злочином моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 процесуальні витрати за оплату наданої правової допомоги у розмірі 5 000 грн.

В решті позовних вимог ОСОБА_6 відмовити.

Стягнути на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз у сумі 703,68 грн.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Вінницької області протягом 30 діб з дня його проголошення.

Речовий доказ, а саме: автомобіль марки «Ваз 21099» д.н.з. НОМЕР_2 повернути власнику.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Копію вироку учасники судового провадження можуть отримати у Вінницькому міському суді Вінницької області.

Суддя: