Ухвала іменем україни 30 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурора захисника засудженогоОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000085 від

01 березня 2015 року, за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на вирок Летичівського районного суду Хмельницької області від 20 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 05 липня 2016 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , неодноразово засудженого, останнього разу за вироком Летичівського районного суду Хмельницької області від 24 лютого 2013 року за

ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн.

За оскаржуваним вироком ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Оскаржуваною ухвалою апеляційного суду вирок районного суду в порядку ст. 404 КПК України змінено: зі вступної частини вироку виключено вказівку про судимість ОСОБА_7 за вироком Летичівського районного суду від 23 грудня 2009 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 104 цього Кодексу звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, як про погашену згідно з ст. 89 КК України.

До вступної частини вироку внесено виправлення щодо судимостей ОСОБА_8 і постановлено вважати його засудженим за вироком Летичівського районного суду Хмельницької області від 13 грудня

2013 року за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді штрафу з перекваліфікацією його дій відповідно до ухвали Апеляційного суду Хмельницької області від 24 лютого 2014 року з ч. 1 ст. 186 на ч. 1 ст. 185 КК України з призначенням покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн.

У решті вирок залишено без зміни.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він разом із ОСОБА_9 (засудженим за вироком Летичівського районного суду Хмельницької області від 13 листопада 2015 року) 27 лютого 2015 року за попередньою змовою між собою у стані алкогольного сп`яніння, проникнувши до приміщення сараю, розташованого на території домогосподарства на АДРЕСА_1 , таємно викрали чотири металевих диски до автомобіля та чотири автомобільних гуми, завдавши ОСОБА_10 матеріальної шкоди у розмірі 2772 грн.

У касаційній скарзі засуджений порушує питання про незаконність оскаржуваних рішень через невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі унаслідок суворості, а також стверджує про порушення його права на захист у ході досудового розслідування та судового розгляду провадження за його обвинуваченням.
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого та його захисника, які просили скасувати оскаржувані судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, прокурора, який не підтримав касаційну скаргу і просив залишити її без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому доведеність винуватості у вчиненні інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.
Твердження засудженого про порушення його права на захист зводяться до того, що його позиція щодо проведення досудового розслідування та судового розгляду провадження за його обвинуваченням без призначення йому захисника та бажання захищати свої інтереси самостійно була ним неусвідомленою через його неосвіченість, через що захист його прав не було здійснено належним чином.

Разом із тим, як свідчать матеріали провадження, ОСОБА_7 в минулому неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, тобто був ознайомленим із порядком проведення процедур, що забезпечували реалізацію його права на захист, що спростовує його твердження про неусвідомлення ним його прав, у тому числі і його права на захисника.

Крім того, ОСОБА_7 як у ході досудового розслідування, так і в ході судового розгляду були вручені пам`ятки про його процесуальні права та обов`язки, де йому, у тому числі як підозрюваному та підсудному, було роз`яснено його право на захист. Наведені факти підтверджуються відповідними розписками ОСОБА_7 (а. п. 32 (зв.), 86), крім того, він же особисто під час судового розгляду написав заяву про проведення такого за відсутності захисника, де засвідчив, що його позиція не пов`язана з матеріальним становищем (а. п.87).

Таким чином, доводи засудженого про порушення його права на захист є неспроможними.

Що стосується доводів ОСОБА_7 про невідповідність призначеного судом покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, то вони виявилися безпідставними.

Так, мотивуючи своє рішення щодо виду та міри покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_7 , суд урахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, що є тяжким, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, а також дані про зазначену особу.
Зокрема, суд взяв до уваги те, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, маючи непогашену судимість, у минулому неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, однак знову вчинив протиправне діяння, у ході судового розгляду на нього накладалися грошові стягнення за неявку до суду та застосовувався привід до суду.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а обставинами, що його обтяжують, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочину.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також даних, що характеризують особу засудженого, суд призначив останньому покарання ближче до мінімальної межі санкції статті кримінального закону, інкримінованої ОСОБА_7 .
Покарання зазначеного виду та розміру колегія суддів вважає таким, що відповідає вимогам ст. 65 цього Кодексу, оскільки воно ефективно сприятиме виправленню засудженого і попередить вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Крім того, аналогічні доводи про незаконність вироку суду першої інстанції в частині призначеного винному покарання засуджений наводив у своїй апеляційній скарзі, їх перевіряв суд апеляційної інстанції та визнав безпідставними. У тому числі були проаналізовані судом апеляційної інстанцій й доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі про обставини, що, на думку засудженого, свідчать про необхідність призначення йому більш м`якого покарання (відшкодування завданої потерпілому шкоди, думки потерпілого про покарання винного, та стан здоров`я батьків останнього). Ухвалу цього суду належним чином мотивовано згідно з вимогами ст. 419 КПК України.
З огляду на наведене, а також на те, що засуджений неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі за вчинення аналогічних злочинів проти власності, однак належних висновків для себе не зробив йпродовжив вчиняти протиправні діяння, підстав вважати покарання, призначене засудженому, несправедливим унаслідок суворості, а також підстав для його пом`якшення, як того вимагає засуджений, колегія суддів не вбачає навіть з урахуванням доводів, наведених у касаційній скарзі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути справу і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення,

у межах касаційного розгляду не було встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Летичівського районного суду Хмельницької області

від 20 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 05 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 __________________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3