АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/127/17 Справа № 202/5583/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів: - ОСОБА_3 ,

- ОСОБА_4

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали кримінального провадження № 0000491 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 прокурора, який приймав участь при розгляді у суді першої інстанції на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2016 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженця м. Добромиль, Старосамбурського району, Львівської області, громадянина України, не праціюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 24.11.2009 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією майна

Обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,

Учасники судового провадження :

прокурор - ОСОБА_8 ,

обвинувачений - ОСОБА_6 ,

захисники - ОСОБА_9 , ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА :

Обвинувачений ОСОБА_6 не погодившись з вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2016 року подав апеляційну скаргу.

В якій просить вирок суду скасувати і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанії через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду.

Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги порушення робітниками міліції Закону України про ОРД, інструкції НСРД та норм КПК України які незаконно на показах наркозалежного ОСОБА_10 почали проводити відносно нього невідкладні слідчі дії.

Зазначає, що працівниками міліції порушені правила, порядок та норми оперативної закупівлі. Звертає увагу колегії суддів, що він був позбавлений права на захист та обмежений у можливості доказувати свою невинність.

Ставить під сумніви правдивість показів свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 оскільки вони містять суперечності.

Захисник ОСОБА_7 також не погодившись з вказаним вироком в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати вирок та закрити кримінальне провадження № 0000491 у відношенні ОСОБА_6 .

Свої доводи обґрунтовує тим, що відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним (ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом), обґрунтованим (ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу) і вмотивованим (в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення).

Згідно статті 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. При цьому жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до положень статті 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу (зокрема час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив, мета вчинення кримінального правопорушення), покладається на слідчого, прокурора.

Конституційний Суд України у рішенні по справі № 12 рп/2011 від 20.10.2011 року, наголошував, що визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до положень ст. 62 Конституції України, винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість поза розумним сумнівом.

Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Чинне законодавство цілком визначено говорить про сукупність доказів як про найбільш важливу умову ухвалення обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні. При цьому досить важливе значення мають виклад і мотивування оцінки кожного доказу у поєднанні з іншими доказами.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частинами 1, 6 ст. 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Суд повинен перевірити не тільки докази сторони обвинувачення, а й докази захисту на спростування обвинувачення, що узгоджується з вимогами ст. 7 КПК України.

Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Приймаючи певне рішення, орган влади, а особливо суд, повинен довести, що діє згідно з наведеним приписом. Такі доводи містяться в мотивувальній частині рішення.

Обов`язок мотивувати судове рішення також пов`язаний із принципом рівності. Суд у силу змагальності процесу повинен дати відповідь на аргументи сторін. Якщо він не дає відповідь на аргументи котроїсь зі сторін, то у такий спосіб надає перевагу іншій стороні (параграфи 30-35 Рішення ЄСПЛ від 7 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії» (Case of Donadze v. Georgia)).

Обов`язок суду мотивувати судове рішення також спрямований на втілення принципу верховенства права, а саме підтримання довіри громадян до суду: вмотивованість судового рішення демонструє сторонам те, що вони були почуті, забезпечує публічний контроль за здійсненням правосуддя (параграф 58 Рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Зрештою вимога щодо вмотивованості судового рішення є важливим елементом «належної» (справедливої) судової процедури, як вона трактується ЄСПЛ.

Однією з вимог принципу верховенства права є пропорційність. Орган влади повинен застосувати свої повноваження у такому обсязі, який відповідатиме їх призначенню та обставинам конкретної ситуації. «Міра обов`язку суду вмотивувати свої рішення може варіюватися залежно від характеру рішення» (параграф 42 Рішення ЄСПЛ у справі «Георгіадіс проти Греції» (Case of Georgiadis v. Greece)). Суд повинен висловитися лише щодо тих аргументів сторони, які є «доречними та важливими» (параграф 25 Рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Проте, Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська, ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_6 , відобразив ряд доказів (зокрема покази свідків) лише в тій частині, на яку посилалася сторона обвинувачення як на доказ винуватості (тим самим надавши перевагу останній), в той час як аргументи сторони захисту (в т.ч. й щодо суперечності показів свідків обвинувачення) залишились поза увагою суду або їх було перекручено, що призвело до невідповідності судового рішення фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, суд перекрутив покази обвинуваченого ОСОБА_6 щодо обставин його затримання 29.04.2016 року, зазначивши, що свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 бачили ОСОБА_6 коли останній в супроводі працівників міліції ОСОБА_16 та ОСОБА_13 вийшли з квартири, але потім повернулися за паспортом ОСОБА_6 (аркуш вироку 2).

Насправді ж зазначені обставини, які мали місце в коридорі 7 поверху будинку АДРЕСА_2 бачила лише сусідка ОСОБА_14 , якій близько сьомої-початку восьмої години ранку ОСОБА_6 спочатку віддав ключі від квартири, а потім вони ( ОСОБА_6 та працівники міліції) повернулися і забрали їх назад. Вдруге цього дня ОСОБА_14 бачила ОСОБА_6 вже в обідній час, коли в неї працівники міліції просили ручку.

Свідок ОСОБА_15 (як і свідок ОСОБА_17 , якого суд в показах обвинуваченого взагалі не зазначив) в свою чергу бачила ОСОБА_6 вже біля під`їзду будинку АДРЕСА_2 , де вона близько 08:00 ранку стояла та розмовляла з прибиральницею ОСОБА_18 та сусідом з 7 поверху на ім`я ОСОБА_19 . Обвинувачений ОСОБА_6 при цьому жбурнув їй ключі від квартири, які працівники міліції наказали віддати назад ОСОБА_6 , якого на той час вже посадили до автомобілю «Жигулі». Близько 09:00 вона поїхала до банку, а ввечері мешканці будинку їй повідомили, що ОСОБА_6 привозили ще раз з понятими та проводили якісь слідчі дії.

Аналогічні показам ОСОБА_15 надав свої свідчення і свідок ОСОБА_17 , який додав, що пригостив ОСОБА_6 декількома цигарками «Пріми», після чого працівники міліції і ОСОБА_6 на автомобілі «Жигулі» поїхали в невідомому напрямку. Цього ж дня його дружина ОСОБА_20 розповідала, що вдень ОСОБА_6 знову приїжджав з працівниками міліції та у нього вдома проводили обшук, а у працівники міліції брали ручку.

На всі ці обставини вказував обвинувачений ОСОБА_6 як на докази своєї невинуватості, сфабрикованості матеріалів кримінального провадження, часу його фактичного затримання та першого порушення його права на захист, однак суд цим обставинам належної оцінки не надав та не зазначив, чому взяв до уваги покази свідків сторони обвинувачення ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та особи під вигаданими даними ОСОБА_21 , які мали суттєві розбіжності між собою, в той час як покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_14 і ОСОБА_22 були послідовними, узгоджувались між собою за обставинами та хронологією та в цілому підтверджували покази ОСОБА_6 щодо подій, які мали місце вранці 29.04.2015 року.

Також сторона захисту вказувала на такі явні протиріччя:

1) Зі слів понятого ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , відчинивши двері, вийшов, дістав ключі з карману, кинув їх додолу та намагався втекти, проте його догнали в кінці коридору та повернули назад.

Зі слів понятого ОСОБА_11 , ОСОБА_6 відчинив двері, після чого працівники міліції представились, проте обвинувачений намагався втекти, але його одразу ж спинили працівники міліції, після чого зачитали постанову суду.

Зі слів же працівника міліції ОСОБА_13 , ОСОБА_6 відчинивши двері почав втікати, а вони з о/у ОСОБА_23 та ОСОБА_16 погналися за ним та наздогнали і схватили на першому поверсі при виході з під`їзду будинку, де стояла жінка, якій ОСОБА_6 жбурнув ключі від квартири та випадково попав їй в обличчя.

Тобто, всі три зазначених свідка обвинувачення дають різні, суперечливі один одному покази, згідно яких ОСОБА_6 було затримано: відразу ж біля квартири ( ОСОБА_24 ), в кінці коридору ( ОСОБА_12 ) та на першому поверсі при виході з під`їзду ( ОСОБА_13 ).

Так само суперечать один одному покази свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 щодо викидання ОСОБА_6 ключів від своєї квартири - поняті стверджують, що ОСОБА_6 викинув їх відразу як вийшов з квартири, а оперуповноважений - що ОСОБА_6 жбурнув ключі і попав ними в обличчя жінки коли його затримували на виході з під`їзду.

При цьому, всі вони стверджують, що ці події були близько 11 години 29.04.2015 року, хоча фактично мали місце близько 7-8 години ранку.

На початку судового засідання з допиту ОСОБА_21 , останній назвав місце подій як будинок АДРЕСА_3 , а вже наприкінці допиту не зміг назвати ані назву вулиці, ані номер будинку.

Зі слів ОСОБА_21 , при проведенні оперативної закупівлі були присутні поняті - чоловіки віком 40-45 років, що жодним чином не узгоджується з зовнішніми даними та роком народження допитаного у судовому засіданні понятого ОСОБА_12 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому на час проведення закупівлі був всього 21 рік).

ОСОБА_21 описав ОСОБА_6 як русоволосого, хоча у останнього темне волосся та смуглий колір шкіри.

ОСОБА_21 мав явні дефекти мовлення, які було чутно при його допиті з використанням технічних засобів з іншого приміщення. У тому разі, якби ОСОБА_21 дійсно здійснював закупівлю, то ОСОБА_6 мав би змогу його впізнати за цими дефектами мовлення.

У свою чергу, прокурор, знаючи про такі дефекти мовлення та відповідно про існування загрози ідентифікації голосу закупівельника, мав би просити суд про створення акустичних перешкод при допиті цього свідка.

Бездіяльність та безпечність прокурора з цього питання, в сукупності з тим, що ОСОБА_21 не зміг описати зовнішність ОСОБА_6 , на думку захисту може свідчити лише про одне - ОСОБА_21 та ОСОБА_6 жодного разу не бачили та не розмовляли один з одним.

Понятий ОСОБА_12 пояснював, що працівники міліції проводили огляд місця події від машини (біля якої вони стояли) до під`їзду будинку АДРЕСА_2 (територія близько 100-120 метрів), в той час як в показах понятого ОСОБА_11 даний факт залишився поза увагою, що ставить під сумнів проведення даної слідчої дії.

Понятий ОСОБА_11 пояснював, що шприц з рідиною, який ОСОБА_21 начебто придбав у ОСОБА_6 вони оглянули та поклали в прозорий «п`ятикопійочний» пакет, який опечатали биркою з підписами понятих.

У той же час, експерту для проведення експертизи було надано два великих чорних непрозорих пакети, які також мали бирку з підписами понятих (стор.9 висновку експерта № 70/10-1086 від 01.05.2015 року). Візуально ці пакети схожі на пакети для сміття, розмір яких значно відрізняється від названого понятим «п`ятикопійочного» пакету, та й останній не буває чорного кольору, а понятий стверджував, що пакет був прозорий. Зазначене може свідчити лише про те, що або зазначеної слідчої дії не відбувалося взагалі, або вилучений під час закупки шприц та шприц, який потрапив на експертизу - два різних шприци.

Однак, суд зазначеним явним протиріччям жодної оцінки не надав, а покази зазначених свідків сторони обвинувачення ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та особи під вигаданими даними ОСОБА_21 виклав у вироку лише в тій частині, на яку посилалась сторона обвинувачення.

Також, на думку суду, покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_14 і ОСОБА_17 «жодним чином не суперечать обставинам справи, встановленим судом та не спростовують винуватості ОСОБА_6 у інкримінованому йому злочині», оскільки їх покази стосуються подій, які відбувались о 7-8 годині ранку; подія злочину відбулась після 11 години; а доводи про те, що ОСОБА_6 з 8 до 11 ранку тримали на кладовищі співробітники міліції «жодним чином не підтверджені в судовому засіданні».

Тобто суд, беручи до уваги та визнаючи достовірними покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_25 стосовно того, що ОСОБА_6 близько 7-8 години ранку 29.04.2015 року затримали біля квартири двоє працівників міліції, а потім вони ж «під руки» виводили його з будинку про що з самого почату стверджував і сам ОСОБА_6 , також визнає, що ОСОБА_6 здійснив збут психотропних речовин близько 11 години цього ж дня, оскільки події злочину за версією обвинувачення відбувались після зазначених обставин, а доводи про тримання ОСОБА_6 на кладовищі з 8 до 11 ранку не були доведені у судовому засіданні.

Такі висновки суду явно не відповідають встановленим і зазначеним вище обставинам справи.

Так само, суд жодним чином не обґрунтував, чому не взяв до уваги та не перевірив доводи сторони захисту про протиправність проведення оперативно-розшукової діяльності та подальшого внесення до ЄРДР відомостей, про неодноразове порушення права ОСОБА_6 на захист, а також не аргументував причин відхилення явних свідчень того, що ряд доказів сторони обвинувачення є недопустимими, на що сторона захисту наголошувала у клопотанні про визнання доказів недопустимими та у судових дебатах.

Зокрема, сторона захисту наголошувала на тому, що за її клопотання судом не витребувано, а стороною обвинувачення не надано жодних даних щодо строків порушення оперативно-розшукової справи та підстав для її порушення, що дало б змогу перевірити законність проведення оперативно-розшукової діяльності.

Оскільки ці обставини судом перевірені не були, так як стороною обвинувачення не було надано доказів законності проведення ОРД, то визнання та посилання суду на законність такої оперативно-розшукової діяльності є нічим іншим, аніж припущенням, на якому відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення ґрунтуватися не може, а усі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на її користь.

Також стороною захисту наголошувалось на тому, що відповідно до діючого законодавства та за новим КПК України, з метою недопущення безпідставного порушення кримінальних справ за неіснуючими фактами для кримінального переслідування осіб, не допускається внесення до ЄРДР завідомо неправдивих даних, як було зроблено у даному випадку - внесено неправдиві дані про кримінальне правопорушення щодо неіснуючої особи -« ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_3 », із завідомо неправдивою адресою його мешкання: « АДРЕСА_4 », що по суті дало змогу органу досудового розслідування здійснювати досудове розслідування та отримувати дозволи слідчих суддів на обшук (чи інші слідчі дії) фактично стосовно будь-якої особи, посилаючись при цьому на «вигаданість» даних задля збереження «таємниці досудового розслідування», та додаючи в обґрунтування необхідності проведення такого обшуку «формальний» рапорт будь-якого працівника міліції про отримання ним «якоїсь» інформації в ході ведення оперативно-розшукової діяльності.

Однак, судом і цьому факту не було надано жодної оцінки, хоча усі без виключення докази, які отримані внаслідок безпідставно ініційованого досудового розслідування є такими, що отримані не у порядку, передбаченому КПК України, а тому в розумінні статей 84-87 КПК України є недопустимими.

Поряд з цим повністю проігноровані посилання захисту на порушення прав ОСОБА_6 на

захист:

Під час його затримання в розумінні ч. 1 ст. 209 КПК України близько 7-8 години ранку 29.04.2015 року, що підтверджено показами свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , оскільки він як через силу так через підкорення наказу змушений був залишатися поряд з працівниками міліції ОСОБА_16 та ОСОБА_13 ..

Статтею 29 Конституції України передбачено, що кожному затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви затримання, роз`яснено його права та надання можливості з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правовою допомогою захисника.

Під час набуття статусу підозрюваного в розумінні ст. ст. 42, 276 КПК України близько 11:50 години 29.04.2015 року під час проведення обшуку, начебто відразу після проведення оперативної закупівлі, так і вже безпосередньо після проведення обшуку житла ОСОБА_6 , оскільки його було затримано на так званому «місці вчинення кримінального правопорушення» начебто безпосередньо після вчинення кримінальних правопорушень.

Положеннями ч. 2 ст. 276, ч. З ст. 42, ч. 2 ст. 20 КПК України, ст. 59, 63 Конституції України передбачені права підозрюваного на захист.

Під час його затримання в розумінні ч. 1 ст. 209 КПК України 04.05.2015 року працівником міліції ОСОБА_13 на прохідному пункту ІТТ, після чого його було доставлено до кабінету № 313 Індустріального РВ, де ОСОБА_6 незаконно утримували до 06.05.2015 року.

Внаслідок чого усі без виключення здобуті в подальшому докази є недопустимими з огляду на положення ч. 2 ст. 87 КПК України.

Слід також зауважити, що ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_27 по справі № 202/4147/15-к за скаргою адвоката ОСОБА_9 , протокол затримання ОСОБА_6 о 19:20 06.05.2015 року відразу після обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визнано незаконним.

У свою чергу, дії органу досудового розслідування в особі старшого слідчого СВ Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_28 , які полягали у незаконному позбавленні волі ОСОБА_6 ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_29 по справі № 202/4561/15-к визнано незаконними.

Ці обставини підтверджують грубі порушення з боку правоохоронних органів прав та свобод ОСОБА_6 , що гарантовані Конституцією та законами України, і відповідно, такі докази як обшук помешкання; протокол, складений за його результатами; протокол обшуку ОСОБА_6 , відео запис цих процесуальних дій і всі інші похідні від них докази мали бути визнані недопустимими.

Окрім цього, висновки суду не відповідають обставинам справи та явно суперечать один одному.

Зокрема, судом за клопотанням сторони захисту було визнано недопустимим доказом протокол про результати проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки від 29.04.2015 року (аркуш вироку 5).

При цьому суд зазначив, що заява сторони захисту про недопустимість як доказів по справі грошових коштів, які були використані у ході оперативної закупівлі, у зв`язку з відсутністю у сторони обвинувачення даних про їх «природу», само по собі не може бути приводом вважати недопустимими дії, які з ними вчинені огляд, нанесення спеціальної речовини, вилучення під час огляду.

На підтвердження винуватості вини ОСОБА_6 суд в ухваленому вироку посилався на такі докази як:

Протокол огляду від 29.04.2015 року, в ході якого учасниками слідчої дії було проведено: огляд місцевості біля будинку АДРЕСА_2 на предмет відсутності заборонених предметів на зазначеній ділянці місцевості; особистий огляд ОСОБА_21 ; помічено та видано останньому грошові кошти в сумі 100 гривень для проведення оперативної закупівлі психотропної речовини.

Протокол огляду від 29.04.2015 року, відповідно до якого на зазначеній вище ділянці місцевості був проведений огляд особистих речей ОСОБА_21 , в ході якого останній видав медичний шприц об`ємом 2 мл, заповнений прозорою рідиною до відмітки 1 мл.

Протокол обшуку від 29.04.2015 року квартири АДРЕСА_5 , в ході якого було вилучено медичний шприц об`ємом 5 мл, заповнений прозорою рідиною до відмітки 4,5 мл.

Висновок експерта № 70/12-1084 від 02.05.2015 року (яким встановлено наявність та спільну родову приналежність слідів спеціальних хімічних речовин з люмінесценцією жовтого кольору в УФ променях на банкноті з серійним номером КВ1824694, на ватних тампонах зі змивами з рук ОСОБА_6 );

Висновок експерта № 70/10-1086 від 01.05.2015 року (яким встановлена наявність у наданих на експертизу рідинах об`ємом 0,8 мл та 3,8 мл психотропної речовини, обіг якої обмежений - «метамфетаміну» та ймовірність того, що вказані рідини могли раніше складати єдиний об`єм).

Протокол перегляду компакт-диска відеозапису обшуку від 24.06.2015 року. Однак, подібні висновки суду містять істотні суперечності.

Так, КПК України вимагає в обов`язковому порядку фіксувати в протоколі хід та результати проведення слідчих дій (ст.ст. 103-104 КПК України) та негласних слідчих (розшукових) дій (ст. 252 КПК України).

Згідно положень ч. 2 ст. 84 КПК України, процесуальними джерелами доказів є документи, а п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України до документів, як до джерела доказів, відносить складені в порядку, передбаченому КПК України протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії.

Згідно ч. 4 ст. 272 КПК України, про результати контролю за вчиненням злочину складається протокол, до якого додаються речі і документи, отримані під час проведення цієї негласної слідчої (розшукової) дії.

Тобто, доказом проведення негласної слідчої (розшукової) дії - контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки є саме протокол цієї процесуальної дії, до якого додаються речі і документи, отримані під час її проведення, та саме цей протокол в розумінні наведених вище статей КПК України є процесуальним джерелом доказів.

Протоколи огляду від 29.04.2015 року, на які посилається суд, є похідними протоколами від протоколу про результати проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки від 29.04.2015 року, та не містять жодних посилань на статті 246, 252, 271, 273 КПК України (які стосуються проведення негласних (слідчих) розшукових дій, фіксації їх ходу та результатів, вимог до проведення контролю за вчиненням злочину та використання ідентифікованих даних).

Речі, отримані під час проведення оперативної закупівлі (зокрема ксерокопія грошових коштів, фрагмент паперу зі зразком речовини «Промінь», шприц об`ємом 2,0 мл з рідиною об`ємом 1 мл) мали бути додані до протоколу про результати контролю за вчиненням злочину, а не до протоколів огляду, на які посилається суд.

Враховуючи той факт, що протокол про результати проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки від 29.04.2015 року було визнано недопустимим доказом, недопустимими також є речі, отримані під час проведення оперативної закупівлі (ксерокопія грошових коштів, фрагмент паперу зі зразком речовини «Промінь», шприц об`ємом 2,0 мл з рідиною об`ємом 1 мл) та похідні від нього протоколи огляду від 29.04.2015 року, на які посилається суд, а також висновки експерта щодо зазначених вище речей (№ 70/12-1084 від 02.05.2015 року та №70/10-1086 від 01.05.2015 року).

Висновок суду щодо відсутності приводу вважати недопустимими дії, які вчинені з грошовими коштами, походження яких невідоме в тому числі й стороні обвинувачення (огляд, нанесення спеціальної речовини, вилучення під час огляду) не відповідає положенням ч. 5 ст. 272 КПК України, відповідно до якої порядок і тактика проведення контрольованої та оперативної закупки визначається законодавством, яким є «Інструкція про порядок проведення контрольованої поставки, контрольованої та оперативної закупки товарів, предметів, речей, послуг, документів, засобів та речовин, у тому числі заборонених для обігу, у фізичних та юридичних осіб незалежно від форм власності» (далі - Інструкція), що зареєстрована у Міністерстві юстиції України за № 1776/24308 від 17.10.2013 року та набрала чинності 27.10.2013 року, та відповідно до п. 6.11 якої проведення закупки здійснюється виключно за грошові кошти та з використанням майна, органів та підрозділів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність.

Однак, як зазначено в тому числі у вироку суду, у останнього при ухваленні вироку були відсутні відомості щодо того, ким так коли видавалися грошові кошти для проведення оперативної закупівлі, так само як і у сторони обвинувачення, а тому той факт, що судом зазначені кошти не визнані неналежним доказом за клопотанням сторони захисту, свідчить про визнання судом законності їх походження, що в даному випадку є нічим іншим, як припущенням з боку суду.

Встановлення походження грошових коштів має також на меті встановити наявність чи відсутність провокації особи на вчинення злочину з метою його подальшого викриття, та допомоги особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, як би слідчий цьому не сприяв, що прямо заборонено положеннями ч. З ст. 271 КПК України та згідно якої забороняється використовувати у кримінальному провадженні здобуті в такий спосіб речі і документи.

Європейський суд з прав людини у рішеннях по справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, «Ваньян проти Російської Федерації» від 15.12.2005 року, «Веселов та інші проти Російської Федерації» від 02.10.2012 року зазначав, що:

використання негласних агентів має бути обмеженим;

суспільним інтересом не можна виправдати використання доказів, здобутих шляхом підбурювання та провокації до такої діяльності з боку працівників міліції;

будь-яка негласна інформація повинна відповідати вимозі, що слідство має вестися в цілому в пасивній формі.

якщо злочин було імовірно спровоковано діями таємних агентів, і ніщо не припускає, що він був би вчинений і без будь-якого втручання, то ці дії вже не є діяльністю таємного агента і представлять собою підбурювання до вчинення злочину.

виключаються будь-які дії, які можуть тлумачитися як здійснення тиску на заявника з метою вчинення ним правопорушення, наприклад прояв ініціативи в контактах із заявником, повторні пропозиції, незважаючи на його початкову відмову, неполегливі нагадування, підвищення ціни вище середньої.

Про наявність ознак такої провокації стверджувала сторона захисту, оскільки:

Грошові кошти у сумі 100 гривень ОСОБА_21 видав слідчий. За відсутності доказів видачі грошових коштів для проведення оперативної закупівлі саме фінансовою установою МВС України, слід дійти висновку щодо того, що це були особисті кошти слідчого.

ОСОБА_21 у судовому засіданні пояснив, що про закупівлю він попередньо зранку домовився з працівниками міліції по телефону (вони йому самі подзвонили), а згоду на проведення закупки він давав ще раніше, приблизно за 10-30 днів до подій того дня. Також пояснив, що він декілька раз телефонував ОСОБА_6 до цих подій стосовно придбання «первитину», а потім дзвонив за годину до проведення закупівлі.

Зазначені обставини явно свідчать про підбурення на вчинення злочину з боку слідчого (який надав грошові кошти, які не були отримані ним у встановленому законом порядку) та з боку ОСОБА_21 , який з його ж слів проявляв ініціативу в контактах із ОСОБА_6 неодноразово телефонуючи йому (можливо й з повторними пропозиціями), а тому згідно положень ч. З ст. 271 КПК України, здобуті в такий спосіб речі і документи не можуть бути використані у кримінальному провадженні.

При цьому, звертаючи увагу суду на такі обставини поряд з невизнанням обвинуваченим своєї вини, сторона захисту лише використовує усі можливі засоби його захисту (в тому числі і від можливо сфабрикованих матеріалів кримінального провадження), які у будь-якому випадку мають бути перевірені та оцінені судом при ухваленні вироку, незалежно від визнання чи невизнання вини та факту збуту психотропних речовин обвинуваченим.

Натомість, суд зазначив, що доводи сторони захисту щодо «провокації» злочину, на думку суду, суперечать показанням самого обвинуваченого, який спростовує сам факт збуту психотропних речовин згідно обвинувачення, і тому суд зазначеним обставинам оцінки не надав, що не відповідає принципу змагальності сторін та безпосередності дослідження доказів.

Також на думку суду, ці доводи щодо провокації спростовуються показами свідка ОСОБА_30 , який зі слів суду в судовому засіданні пояснив, що «йому відомо що обвинувачений тривалий час продавав психотропні речовини».

Однак, зазначений свідок: надавав показання з чужих слів, про те що в лютому 2015 року він знімав кімнату у наркозалежної особи, до якої приходили інші наркозалежні особи, які в розмові згадували, що ходили для придбання «первінтину» до особи на ім`я « ОСОБА_31 », що мешкає по АДРЕСА_2 , де той виготовляв та збував наркотичну речовину.

Дані обставини він пояснював працівникам міліції у лютому, дані до ЄРДР внесено через місяць у травні, а його покази використані для отримання ухвали про обшук ще через місяць у квітні, хоча він ще у лютому з вказаної кімнати з`їхав. Був судимий за ч. 2 ст. 307 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська і з його ж слів неодноразово брав участь у якості понятого за запрошенням працівників Індустріального РВ.

Відповідно до положень ст. 97 КПК України показання з чужих слів суд має право визнати належним доказом лише у виняткових випадках та врахувавши обставини, перелічені у частині 2 цієї статті, зокрема обставини надання первинних пояснень, які викликають довіру щодо їх достовірності; переконливість відомостей щодо факту надання первинних пояснень; співвідношення показань з чужих слів з інтересами особи, яка надала ці показання; можливість допиту особи, яка надала первинні пояснення, або причини неможливості такого допиту. При цьому суд може визнати доказами показання з чужих слів, якщо сторони погоджуються визнати їх доказами.

У даному випадку, сторона захисту не погоджувалась визнавати доказами такі покази, при цьому звертала увагу суду на зазначені вище обставини надання пояснень (які неможливо перевірити), можливу заінтересованість свідка ОСОБА_30 у дачі таких пояснень через негласну співпрацю з працівниками правоохоронних органів (про що свідчать зокрема «умовна» судимість свідка за статтею збуту та його неодноразова участь у якості понятого з працівниками Індустріального РВ) та неможливість допиту особи, яка надала первині пояснення.

Однак суд, всупереч вимогам ст. 97 КПК України вищезазначені обставини не врахував.

Так само суд допустив неповноту судового розгляду, безпідставно відхиливши клопотання захисту про витребування інформації щодо судимостей та перебування на обліку % наркологічному диспансері свідків ОСОБА_32 і понятих ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , яку на адвокатський запит надано не було та яка б могла свідчити про наявність негласної співпраці зазначених осіб з працівниками Індустріального БНОН.

Про наявність такої негласної співпраці понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 з працівниками Індустріального БНОН зокрема свідчать покази самих понятих, які в судовому засіданні пояснювали, що:

Свідок ОСОБА_12 близько 12 раз брав участь у якості понятого у слідчих діях, що проводились працівниками Індустріального РВ, та неодноразово зустрічався у зв`язку з цим із прокурором та слідчим, що проводили досудове розслідування по даній справі.

Свідок ОСОБА_11 близько 5 раз брав участь у якості понятого, а також брав участь у якості понятого в справі № 1-372/09 за звинуваченням ОСОБА_6 у 2009 році за ч. 2 ст. 307 КК України (копія вироку долучена до матеріалів справи), яка також розслідувалась Індустріальним РВ.

Подібна «випадковість» участі однієї і тієї ж особи у двох кримінальних провадженнях щодо одного ж і того самого обвинуваченого також явно свідчить про негласну співпрацю понятого ОСОБА_11 з працівниками міліції Індустріального РВ, так само як і кількість озвучених понятим ОСОБА_12 раз участі у подібних слідчих діях з працівниками міліції Індустріального РВ (насправді він міг брати у часть ще більшу кількість раз).

Також сумнівними видаються обставини, за якими понятий ОСОБА_12 опинився на місці проведення слідчих дій - він начебто напередодні домовився по телефону про зустріч з певною особою, при цьому в день зустрічі він з цією особою не мав телефонних розмов, що на думку захисту також свідчить про те, що його поява у цьому місці була не випадковою.

Доводи сторони захисту про суттєву різницю у об`ємах рідин в шприці 5 мл (при вилученні в ході обшуку 4,5 мл, а в наданому експерту 3,8 мл), що ставило під сумнів той факт, що на експертизу був переданий той же самий медичний шприц, що був вилучений в ході проведення обшуку житла, суд пояснив свідченнями експерта ОСОБА_33 , яка пояснювала, що використовує спеціальні вимірювальні засоби, які відповідають ДСТУ, а шприц може йому не відповідати і тому слідчий міг помилитися.

Доводи про різницю у об`ємах рідин у шприці 2 мл (при видачі 1 мл, а експерту надано 0,8 мл), який начебто збув ОСОБА_6 , суд взагалі залишив поза увагою.

Проте, зазначений експерт на питання сторони захисту також пояснювала, що в разі виявлення подібної розбіжності у об`ємах рідин вона телефонує слідчому і той перероблює постанову про призначення експертизи та інші процесуальні документи шляхом коректування вказаного об`єму рідини у процесуальних документах.

Думка експерта щодо невідповідності медичних шприців ДСТУ що могло призвести до таких погрішностей спростовуються ДСТУ ГОСТ 24861:2009 «Шприци ін`єкційні одноразового використання. Загальні технічні умови», введеного в дію 01.01.2011 року, яким встановлені вимоги до шприців та подібні погрішності (0,2 мл для шприца об`ємом 2 мл і 0,7 мл для шприца об`ємом 5 мл) є недопустимими.

Також сторона захисту наголошувала на тому, що при вилученні шприців об`ємом 2 мл і 5 мл було грубо порушено вимоги п. 9 «Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду», яким передбачено підписування бірок особою, у якої вилучено речі, та п. 7, 11 Інструкції щодо зазначення точного найменування, інших відмінних індивідуалізуючих ознак та детального їх опису в протоколі огляду, що дозволило б відрізнити об`єкт від подібних йому.

Натомість, у протоколах огляду від 29.04.2015 року було зазначено лише про вилучення «медичного шприца об`ємом 2 мл, заповненого речовиною до позначки 1 мл», а в протоколі обшуку від 29.04.2015 року - «медичний шприц об`ємом 5 мл, заповнений прозорою рідиною до відмітки 4,5 мл».

При проведенні експертизи № 70/10-1086 від 01.05.2015 року, експертом при відкритті пакетів було встановлено, що в них знаходяться:

- фрагмент медичного шприца з фрагментом захисного ковпачка з номінальною чемністю 5,0 мл, який містив прозору безбарвну рідину об`ємом 3,8 мл;

- медичний шприц з голкою в захисному ковпачку номінальною ємністю 2,0 мл, який місткв прозору безбарвну рідину об`ємом 0,8 мл.

Відтак, відсутні явні та належні докази того, що на експертизу були передані ті ж самі медичні шприци з рідинами, які були вилучені в ході проведення оперативної закупівлі та обшуку житла.

Більш того, співставивши об`єми рідин, що потрапили на експертизу (3,8 мл та 0,8 мл, ц разом - 4,6 мл), та кількість вилученої під час проведення обшуку рідини (близько 4,5 мл, що знаходилась в медичному шприці об`ємом 5 мл), враховуючи відсутність належних доказів збуту ОСОБА_6 психотропної речовини об`ємом 1 мл ОСОБА_21 , відсутності у протоколах індивідуалізуючи ознак шприців (про які зазначав експерт), слід дійти висновку, що ймовірно передана експерту на дослідження рідина була отримана з вилученого під час проведення обшуку шприца ємністю 5 мл з рідиною близько 4,5 мл, шляхом відбирання частини (0,8 мл) до іншого шприца, внаслідок чого в першому шприці залишилось 3,8 мл рідини.

Зазначені припущення сторони захисту також об`єктивно підтверджуються показами понятого ОСОБА_24 , який стверджував, що шприц з рідиною, який ОСОБА_21 начебто придбав у ОСОБА_6 вони оглянули та поклали в прозорий «п`ятикопійочний» пакет, який опечатали біркою з підписами понятих. У той же час, експерту для проведення експертизи було надано два великих чорних непрозорих пакети, які також мали бірку з підписами понятих (стор.9 висновку експерта № 70/10-1086 від 01.05.2015 року). Візуально ці пакети схожі на пакети для сміття, розмір яких значно відрізняється від названого понятим «п`ятикопійочного» пакету, та й останній не буває чорного кольору, а понятий стверджував, що пакет був прозорий.

Зазначене може свідчити лише про те, що або зазначеної слідчої дії не відбувалося взагалі, або вилучений під час закупки шприц та шприц, який потрапив на експертизу - два різних шприци.

Крім цього, Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було допущено неповноту судового розгляду шляхом безпідставного відхилення клопотань сторони захисту про проведення дактилоскопічної експертизи (яка не проводилась під час досудового розслідування та яка б могла слугувати доказом невинуватості ОСОБА_6 ).

Зокрема, першого разу клопотання було відхилено начебто через передчасність у зв`язку з тим, що обвинуваченого ще не було допитано, а тому стверджувати про належність чи неналежність йому вилучених шприців було неможливо, а другого разу - через те, що вилучення речових доказів відбувалось тривалий час назад, після вилучення докази оглядались різними особами, з ними проводились експертизи та не було вжито дій по збереженню відбитків пальців.

Однак, доводи першого відхилення клопотання є необґрунтованими з огляду на те, що визнання чи невизнання ОСОБА_6 належності йому шприців немає жодної різниці для оцінки доказів, обставин та обґрунтованості обвинувачення судом для прийняття рішення по конкретному обвинувальному акту.

Доводи суду при відхилені клопотання вдруге також є безпідставними, оскільки відповідно до п. 9 зазначеної вище Інструкції вилучені об`єкти упаковуються для уникнення їх пошкодження, неконтрольованого доступу до них та забезпечення зберігання слідів (мікрослідів), які є на них, з доданням бирок.

Як вбачається з експертиз, об`єкти, які надавалися на дослідження, були упаковані в пакети з полімерного матеріалу, упаковка яких не порушена, та на них містилися бирки з підписами слідчого і понятих.

Відтак, до зазначених шприців (за версією обвинувачення) до моменту їх потрапляння на експертизу торкалися (та відповідно залишали мікросліди) лише обвинувачений ОСОБА_6 та закупник ОСОБА_21 , а також слідчий, який відповідно до вимог чинного законодавства мав проводити усі дії з ними у спеціальних гумових рукавичках, які виключають залишення ним мікрослідів на речових доказах.

Стороною захисту при допиті експерта ОСОБА_33 було поставлено питання щодо того, чи торкався особисто експерт об`єктів, які були надані на експертизу, на що була отримана відповідь, що всі дії та маніпуляції з наданими на експертизу предметами (в т.ч. і з шприцами, як в даному випадку) вона здійснює виключно у гумових рукавичках, що виключає можливість залишення на шприцах сторонніх відбитків рук.

Лише після цього стороною захисту були заявлені клопотання про проведення скопічних експертиз, оскільки ОСОБА_6 стверджував, що зазначених шприців він у руках не тримав, а на досудовому розслідуванні такої експертизи проведено не було.

Тому, доводи суду щодо відхилення клопотання у зв`язку з давністю вилучення речових доказів, їх огляду різними особами, проведення експертиз та невжиття заходів по збереженню відбитків є повністю неспроможними.

Більш того, у судовому засіданні було заявлено клопотання про огляд речових доказів, від якого згодом сторона захисту була вимушена відмовитись саме для збереження на речових доказах (шприцах) лише відбитків особи, яка начебто їх збувала (за версією обвинувачення - ОСОБА_6 ), та особи, яка їх купувала (за версією обвинувачення - ОСОБА_21 ).

Також сторона захисту зазначала, що під час досудового розслідування клопотання про проведення експертизи не заявлялось у зв`язку обґрунтованими припущеннями щодо негласної співпраці експертів експертної установи НДЕКЦ з працівниками міліції (що підтвердилось показами допитаного експерта щодо способу усунення розбіжностей - дзвінок слідчому і коректування процесуальних документів).

Також суд, мотивуючи своє рішення в частині відсутності фальсифікації матеріалів про які стверджувала сторона захисту, послався на відсутність скарг обвинуваченого та захисту на дії слідчого та прокурора в порядку ст. 303 КПК України під час підготовчого судового засідання.

Проте, ст. 303 КПК України встановлений вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені.

Частиною 2 статті 303 КПК України передбачено, що скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

Рішення, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які могли бути оскаржені, оскаржувались стороною захисту в рамках даного кримінального провадження.

Так, як зазначено вище було визнано незаконним затримання ОСОБА_6 06.05.2015 року, а також визнано незаконними дії органу досудового розслідування, які полягали у незаконному позбавленні волі ОСОБА_6 .

Проте ст. 303 КПК України не передбачено інших способів захисту від тих процесуальних порушень та можливих фальсифікацій, на які наголошує сторона захисту, а тому подібні посилання суду на «інші рішення, дії чи бездіяльність» не відповідають» та ненадання у зв`язку з цим оцінки твердженням сторони захисту є обмеженням права обвинуваченого на доступ до правосуддя з боку суду, що є неприпустимим та водночас суперечить положенням ст. 17 КПК України про те, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість.

Окрім цього, стороною захисту наголошувалось на ряді інших грубих порушень КПК України, внаслідок яких докази мали бути визнані недопустимими, та які залишились поза увагою суду, зокрема:

1) Під час огляду місця події від 29.04.2015 року було проведено огляд ОСОБА_21 ,

хоча за змістом ст. 237 КПК України проведення огляду чи обшуку особи положеннями не

передбачено.

Чинним КПК України передбачено вичерпний перелік безпосередніх підстав проведення особисто обшуку (ч. З ст. 208 КПК України - під час затримання; ч. 5 ст. 236 КПК України -обшук особи, яка перебуває в житлі чи іншому володіння, в якому відбувається обшук за ухвалою слідчого судді, і відносно якої є достатні дані вважати, що вона переховує на собі предмети або документи, які мають значення для кримінального провадження; та ч. 1 ст. 233 КПК України - за добровільною згодою особи).

Проте протокол огляду не містить посилань на ст. 233 КПК України, а також в ньому відсутні дані про те, що ОСОБА_21 давав добровільну згоду на його огляд чи обшук, допитані поняті ОСОБА_12 та ОСОБА_11 також не давали жодних свідчень про таку згоду.

Відсутність відеофіксації процесуальних дій (огляду, обшуку), яких при досудовому розслідуванні кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним обігом наркотичних засобів, в обов`язковому порядку вимагає п. 11.4 затвердженої наказом МВС України № 700 від 14.08.2012 року «Інструкції з організації взаємодії органів досудового розслідування з іншими органами та підрозділами внутрішніх справ у попередженні, виявленні та розслідуванні кримінальних правопорушень».

Відсутність ухвали слідчого судді про дозвіл на спостереження за особою всупереч ч. 2 ст. 269 КПК України, яке фактично мало місце зі слів понятих, які стверджували, що вони йшли за ОСОБА_21 та спостерігали за його діями, вони постійно бачили всі його дії, тобто фактично мала місце негласна слідча (розшукова) дія у вигляді спостереження за особою та місцем (ст. 269 КІЖ України, на яку є посилання і в протоколі контролю за вчиненням злочину.

Порушення приписів ч. З, 9 ст. 236 КПК України щодо надання ОСОБА_6 копії ухвали про обшук та другого примірнику протоколу обшуку з описом вилучених документів та тимчасово вилучених речей

Проведення відоофіксації обшуку таким чином, що з відеозапису неможливо розбірливо встановити всіх обставин його проведення через розмитість зображення та зйомку в умовах недостатньої видимості (хоча в подальшому з відеозапису вбачається, що у працівників міліції при собі був ліхтар).

Складання висновків у святкові неробочі дні - 1 і 2 травня (ст. 73 КЗпП). Висновок експерта № 70/12-1084 датований «02.05.2015 року» (п`ятниця), а висновок експерта № 70/10-1086 - «01.05.2015 року» (субота).

Неповідомлення захисника про проведення відносно ОСОБА_6 негласних слідчих (розшукових) дій, про що було повідомлено ОСОБА_6 30.06.2015 року, в реєстрі матеріалів досудового розслідування це повідомлення також не зазначене.

Порушення строків досудового розслідування, яке згідно п. 2 ч. 1 ст. 219 КПК повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Оскільки ОСОБА_6 з урахуванням положень ст. ст. 42, 276 КПК України набув статус підозрюваного в момент його затримання 29.04.2015 року, то строки досудового розслідування спливли 29.06.2015 року.

При цьому повідомлення про завершення досудового розслідування було складено та вручено ОСОБА_6 30.06.2015 року, одночасно було запропоновано з`явитися о 14:00 годині

30.06.2015 року для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, обвинувальний акт ОСОБА_6 також було вручено 30.06.2015 року.

Відтак, вищевказані процесуальні дії були вчинені після спливу двомісячного строку досудового розслідування, який в установленому КПК України порядку не продовжувався, а тому ці процесуальні дії були незаконними.

Не надання фотографій та відеозаписів до протоколів огляду місця події, не

проведення цитологічних та дактилоскопічних досліджень, ненадання трафіків по телефонних

з`єднаннях ОСОБА_6 , відсутність такої дії як пред`явлення особи (чи фотознімків) для

впізнання, не вжиття заходів до фіксації факту збуту з використанням технічних засобів

(потреба в яких є очевидною у злочинах за ст. 307 КК України), ставлять під сумнів

достовірність даних, отриманих в ході її проведення.

Пунктом 2 частини 3 статті 374 КПК України визначено, що у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Зазначених вимог судом дотримано не було. Зокрема, суд визнав доведеними обставини стосовно придбання ОСОБА_6 в невстановлений час, в невстановленому місці, в невстановленої особи, медичного шприца об`ємом 5,0 мл, заповненого рідиною прозорого кольору, яка містить психотропну речовину «метамфетамін» (без конкретизації об`єму цієї рідини), яку ОСОБА_6 придбав, маючи злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут психотропних речовин, та яку почав незаконно зберігати за місцем мешкання.

Ці обставини були додані стороною обвинувачення у зміненому обвинувальному акті від 31.03.2016 року, однак не підтверджуються жодними доказами та встановленими обставинами по справі.

Поза увагою суду залишились також обставини придбання психотропних речовин ОСОБА_6 та момент виникнення у ОСОБА_6 умислу на збут психотропних речовин, що має значення для правової кваліфікації інкримінуємого злочину як одного продовжуваного злочину за ст. 307 КК України або двох окремих злочинів за ст. 309 та 307 КК України відповідно.

Попри усі вищенаведені обставини та явні суперечності, суд дійшов до висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 підтверджена «чіткими, неспростованими і узгодженими між собою доказами».

Однак, обвинувачення ОСОБА_6 ґрунтується лише на припущеннях або на доказах, отриманих не у спосіб, передбачений КПК України чи внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Усі виявлені під час судового розгляду суперечності щодо обставин вчинення злочинів, а також доводи ОСОБА_6 про його невинуватість та фальсифікацію доказів не були спростовані, тому всі сумніви щодо доведеності винуватості обвинуваченого слід тлумачити на його користь.

Також, неможливо не відзначити той факт, що таких обставин справи ступень призначеного судом покарання є явно невідповідним та несправедливим через його суворість.

Подібні висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 явно не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що поряд з неповнотою судового розгляду та порушеннями вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування вироку Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13.06.2016 року по справі за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 307 КК України, оскільки це могло вплинути та вплинуло на вирішення питання про невинуватість обвинувачуваного.

Також не погодившись з вказаним вироком, прокурор, який приймав участь при розгляді справи у суді першої інстанції подав апеляційну скаргу в якій просить вирок суду змінити та визнати показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_17 такими, що не відповідають вимогам допустимості доказів.

Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції що при ухваленні оскаржуваного вироку, в порушення вимог закону, не надав належної оцінки показам свідків ОСОБА_15 . ОСОБА_34 і ОСОБА_17 зокрема не врахував факт того, що вказані докази не відкривалися стороні обвинувачення ні під час виконання вимог ст. 290 КПК України, ні безпосередньо при судовому розгляді, а отже суд не мав права допустити вказані відомості як докази.

А отже вважає, що судом першої інстанції в порушення вимог ст. 200 КПК України безпідставно прийнято як докази показання свідків ОСОБА_15 ОСОБА_14 та ОСОБА_25 та визнано недопустимим протокол про результати проведення контролю за вчиненням злочину від 29.04.2015 року, що відповідно до положень ст.409 КПК України, підставою для зміни вироку судом апеляційної інстанції

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2016 року, ОСОБА_6 визнано винним за скоєння кримінального злочину за ч. 2 ст. 307 КК України та призначено покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Строк відбування покарання рахується з моменту затримання ОСОБА_6 , а саме з 06 травня 2015 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 в строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 06 травня 2016 року по дату набрання вироком законної сили з розрахунку один день позбавлення волі за два дні попереднього ув`язнення;

Вирішено питання про речові докази в порядку ст. 100 КПК України.

Прийнято рішення про відшкодування процесуальних витрат.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за вчинення злочину за таких обставин: в невстановлений досудовим розслідуванням та судовим слідством час, знаходячись в невстановленому досудовим розслідуванням та судовим слідством місці, маючи злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут психотропних речовин, діючи умисно, з корисливих мотивів, незаконно придбав у невстановленої слідством особи з метою збуту медичний шприц об`ємом 2,0 мл з рідиною, яка містить психотропну речовину «метамфетамін», кількість якої становила не менше 0,1146 г, в перерахунку на суху вагу, а також медичний шприц об`ємом 5 мл., заповнений рідиною прозорого кольору, яка містить психотропну речовину «метамфетамін», кількість якої становило не менше 0,5464 грама, в перерахунку на суху вагу, які почав незаконно зберігати за місцем мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 з метою збуту.

29.04.2015 року ОСОБА_6 знаходився біля місця свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 де в період часу з 11 годин 09 хвилин до 11 годин 17 хвилин, реалізуючи раніше виниклий злочинний умисел, діючи повторно, зберігаючи при собі раніше ним незаконно придбану психотропну речовину, за грошову винагороду у розмірі 100 гривень, незаконно збув з корисливих мотивів особі під вигаданими анкетними даними ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , медичний шприц об`ємом 2 мл з рідиною, яка містить психотропну речовину обіг якої обмежений - метамфетамін. Маса метамфетаміну в рідині складає 0,1146 г., яку ОСОБА_21 в цей же день, в ході особистого огляду добровільно видав працівникам міліції.

Також, 29.04.2015 року в період часу з 11 години 50 хвилин по 12 годину 38 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 проведено санкціонований Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська обшук. В ході проведення обшуку вищезазначеного приміщення в період часу з 12 години 00 хвилин по 12 годину 10 хвилин проведено особистий обшук громадянина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , в ході якого з правої кишені куртки, одягненої на ОСОБА_6 в той момент, виявлено і вилучено медичний шприц об`ємом 5 мл. з рідиною, яка містить у своєму складі психотропну речовину, обіг якої обмежений - метамфетамін. Маса метамфетамін в рідині складає 0,5464 г..

В ході апеляційного обвинувачений та захисник ОСОБА_7 , підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , просив її задовольнити у повному обсязі, просили відмовити в задоволені апеляційної скарги прокурора.

Прокурор, підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити у повному обсязі та відмовити в задоволені апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача, позицію обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; позицію прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони підлягають задоволенню частково, вирок підлягає скасуванню, а обвинувальний акт - поверненню в суд першої інстанції на новий розгляд, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, що передбачено ч. 1 ст. 404 КПК України.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно переглянути справу і ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею 374 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Вимоги вищевказаних норм закону судом першої інстанції не були виконані в повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Органи досудового слідства і суд, в порушення закладених у зазначеній нормі закону завдань, не провели стосовно ОСОБА_6 повного та неупередженого розслідування і судового розгляду, не перевірили заяви обвинуваченого про застосування щодо нього примусу та не застосували належну процесуальну процедуру досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 .

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, а саме з протоколу огляду (т. 1 а.с. 124) 29.04.2015 року в період часу з 10.50 годин по 11.09 годин було проведено огляд ділянки розташованій по АДРЕСА_2 , в ході якого було проведено особистий огляд особи яка погодилась здійснити контрольну закупку психотропної речовини під вигаданим анкетними даними ОСОБА_21 , після чого йому було видано купюру номіналом сто гривен.

При цьому суд першої інстанції не прийняв до уваги ті обставини, що протокол огляду та помітки грошових купюр, з вказівкою про їх походження та відображенням серії і номера купюр складено не було. Протоколу огляду ОСОБА_21 не предмет знаходження сторонніх предметів складено не було. Акт вручення грошових коштів, особі яка погодилась здійснити контрольну закупку, складено не було. У складеному протоколі огляду від 29.04.2015 року грошові кошти, які з версією органу досудового розслідування було вручено особі з вигаданим анкетними даними ОСОБА_21 жодним чином не ідентифіковані, тобто не вказані ані серія, ані номер, а вказано лише про вручення купюри номіналом у сто гривень, яка попередньо була помічена спеціальною хімічною речовиною «Промінь -1», також без вказівки про походження речовини та складання протоколу про відібрання зразків хімічної рідини.

З долученого до матеріалів кримінального провадження протоколу обшуку житла (т. 1, а.с. 127-130) вбачається, що 29.04.2015 року в період часу з 11.50 годин по 12.38 годин було проведено обшук житла, а саме кв. АДРЕСА_5 , а також особистий огляд ОСОБА_6 , в ході якого, в кишені у ОСОБА_6 була виявлена купюра номіналом сто гривень, при цьому у складеному протоколі обшуку не відображені ні серія, ні номер, ні інші данні які б дозволили ідентифікувати вилучену у ОСОБА_6 купюру. Вказаним обставинам суд першої інстанції жодної оцінки не надав.

Так само, суд жодним чином не обґрунтував, чому не взяв до уваги та не перевірив доводи сторони захисту про протиправність проведення оперативно-розшукової діяльності та подальшого внесення до ЄРДР відомостей, про неодноразове порушення права ОСОБА_6 на захист, а також не аргументував причин відхилення явних свідчень того, що ряд доказів сторони обвинувачення є недопустимими, на що наголошувала сторона захисту.

Відповідно до законодавства України, зокрема вимог ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів.

При цьому визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальному провадженні можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка ж доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі для ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналогічну позицію займає й Європейський суд з прав людини, який, зокрема, в рішенні від 01 грудня 2008 року у справі «Мирилашвілі проти Росії» зазначив, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.

В той же час здійснення перевірки доказів на їх допустимість, якщо сторона захисту ставить їх під сумнів, є обов`язком суду, з чого випливає й необхідність дослідження дозволів на проведення негласних слідчих (розшукових) дій, рішення про розсекречування яких, у відповідності до ч. 1 ст. 255 КПК України та п. 5.9. Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України від 16 листопада 2012 року № 114/1042/516/1199/936/1687/5, приймає прокурор. У випадку відмови прокурора прийняти рішення про розсекречування, зокрема й ухвали слідчого судді, у випадку оспорення стороною захисту допустимості доказів, отриманих внаслідок проведення негласних слідчих (розшукових) дій, суд, беручи до уваги зміст частин 3, 4 ст. 17 КПК України має вирішити питання про їх недопустимість.

Крім цього, приймаючи як доказ винуватості ОСОБА_6 показання свідка ОСОБА_35 , які він надав зі слів друзів чоловіка, у якого у 2015 році знімав квартиру, суд першої інстанції не врахував, що вказаний свідок надавав показання з чужих слів.

Відповідно до ч. 4 ст. 97 КПК України суд може визнати доказами показання з чужих слів, якщо сторони погоджуються визнати їх доказами.

Незважаючи на невиконання вимог ч. 4 ст. 97 КПК України, суд першої інстанції у вироку визнав показання свідка ОСОБА_35 в частині достовірності висловів невідомих йому чоловіків, про те, що громадянин на ім`я ОСОБА_36 , що проживає у АДРЕСА_2 допустимим доказом, не навівши мотивів прийнятого рішення.

Проте, з ч. 2 ст. 97 КПК України показання з чужих слів можуть бути визнані допустимим доказом у разі, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів.

Колегія суддів вважає обґрунтованими і доводи захисника, що не усунуті і суперечності і між показаннями свідка ОСОБА_11 який пояснював, що шприц з рідиною, який ОСОБА_21 начебто придбав у ОСОБА_6 вони оглянули та поклали в прозорий «п`ятикопійочний» пакет, який опечатали биркою з підписами понятих.

У той же час, експерту для проведення експертизи було надано два великих чорних непрозорих пакети, які також мали бирку з підписами понятих (стор.9 висновку експерта № 70/10-1086 від 01.05.2015 року). Візуально ці пакети схожі на пакети для сміття, розмір яких значно відрізняється від названого понятим «п`ятикопійочного» пакету, та й останній не буває чорного кольору, а понятий стверджував, що пакет був прозорий. Зазначене може свідчити лише про те, що або зазначеної слідчої дії не відбувалося взагалі, або вилучений під час закупки шприц та шприц, який потрапив на експертизу - два різних шприци.

Однак, суд зазначеним явним протиріччям жодної оцінки не надав.

Також, колегія суддів вважає слушними доводи захисника щодо, не надання оцінки показанням свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_14 і ОСОБА_17 щодо подій, які відбувались о 7-8 годині ранку та об 11 години; а саме, що беручи до уваги та визнаючи достовірними покази свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_25 стосовно того, що ОСОБА_6 близько 7-8 години ранку 29.04.2015 року затримали біля квартири двоє працівників міліції, а потім вони ж «під руки» виводили його з будинку (про що з самого почату стверджував і сам ОСОБА_6 ), також визнає, що ОСОБА_6 здійснив збут психотропних речовин близько 11 години цього ж дня, оскільки події злочину за версією обвинувачення відбувались після зазначених обставин, а доводи про тримання ОСОБА_6 на кладовищі з 8 до 11 ранку не були жодним чином перевірені у судовому засіданні. Тобто суд першої інстанції не перевірив алібі обвинуваченого ОСОБА_6 .

Встановивши суперечливість доказів, щодо місця знаходження ОСОБА_6 у момент інкримінованого йому злочину, місця його затримання, обставин проведення негласних слідчих дій, якими орган досудового слідства обґрунтовує винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, суд першої інстанції не усунув допущену досудовим слідством неповноту під час судового розгляду.

Так, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення. При цьому за змістом цієї норми, формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті Закону України про кримінальну відповідальність.

У відповідності до ч. 1 ст. 337 КК України, судовий розгляд проводиться не в межах повідомлення особі про підозру, а в межах висунутого їй обвинувачення відповідно до обвинувального акту, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у контексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінські проти Австрії»). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Песільє та Сассі проти Франції»).

Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 не містить формулювання обвинувачення відповідно до положень закону. В даному обвинувальному акті зазначені лише обставини, які встановлені органами досудового розслідування.

Забезпечення права на захист є однією із основних засад судочинства, визначених ч. 3 ст. 123 Конституції України, та однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених ст. 7 КПК України. Дане право конкретизовано в ст. 20 КПК України.

Крім того, право на захист також передбачено і Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема в п. с) ст. 3 зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя.

За таких обставин доводи в апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника про те, що під час судового розгляду суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, в тому числі й порушення право на захист, відповідають матеріалам провадження, а тому заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог пунктів 4 і 7 ч. 2 ст. 412 і п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України допущені судом порушення вимог кримінального процесуального закону є безумовною підставою для скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне вирок щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Що стосується доводів та посилань обвинуваченого ОСОБА_6 і захисника ОСОБА_7 на неправильну оцінку доказів і недоведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому досудовим розслідуванням злочину, то вони підлягають перевірці під час нового судового розгляду одночасно з перевіркою правильності встановлених судом першої інстанції фактичних обставин провадження, під час якою необхідно перевірити і доводи прокурора викладені в поданій ним апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань учасників процесу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Як видно з матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_6 перебуває під вартою з 06 травня 2015 року.

Інкримінований йому досудовим розслідуванням злочини кваліфіковано за ч. 2 ст. 307 КК України згідно із ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів.

При вирішенні питання доцільності продовження тримання під вартою ОСОБА_6 суд враховує наявність доказів про вчинення ними кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, що загрожує їм у разі визнання винуватими у цих злочинах.

Наведені обставини свідчать про наявність передбачених ст.177 КПК України ризиків, які дають підстави вважати, що до обвинуваченого ОСОБА_6 необхідно застосувати запобіжний захід, але враховуючи, що на даний час досудове розслідування проведено у повному обсязі, ОСОБА_6 хоча раніше судимий, але має постійне місця проживання та реєстрації, де характеризуються посередньо, колегія судді вважає за необхідне змінити раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який домашній арешт.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 370, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 417 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 прокурора, який приймав участь при розгляді справи у суді першої інстанції задовольнити частково.

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 змінити, застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 строком до 15 березня 2017 року.

Покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки:

-прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади;

-утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом;

-не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

-повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

Виконання ухвали покласти на органи поліції за місцем мешкання ОСОБА_6

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області

_____________ ____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4