Справа №1-04-85/10 14.09.2010 14.09.2010 14.09.2010
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 11- 556/2010 року Головуючий у першій інстанції
Категорія: ст. 186 ч. 3 КК України суддя: Карікова Л.В.
Доповідач апеляційного суду:
суддя: Губа О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2010 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Войтовського С.А.

суддів: Дзюби Ф.С., Губи О.О.

за участю прокурора: Коваль Н.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві кримінальну справу за апеляцією засудженого ОСОБА_1 на вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2010 року, яким засуджено

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_4, раніше судимого Миколаївським районним судом Миколаївської області:

1)23.07.1993 року за ст. 140 ч. 3 КК України 1960 року до 3 років позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на підставі ст. 46 1 КК України;

2)04.05.1994 року за ст. 140 ч. 3, 141 ч. 3 КК України 1960 року, ст.ст. 42, 43 КК України 1960 року до 5 років позбавлення волі, звільнився 24.11.1999 року за відбуттям строку покарання;

3)21.12.1999 року за ст. 196 1 ч. 2 КК України 1960 року до 1 року позбавлення волі, звільнився за відбуттям строку покарання;

4)15.07.2003 року за ст. 185 ч. 3 КК України до 3 років позбавлення волі, звільненого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки;

5)06.11.2003 року Центральним районним судом м. Миколаєва за ст. 309 ч. 1 КК України, ст. 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 10.03.2006 року умовно достроково на 1 рік 5 днів на підставі постанови Миколаївського районного суду Миколаївської області від 02.03.2006 року;

6)13.09.2007 року Заводським районним судом м. Миколаєва за ст. 185 ч. 2 до 2 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 21.12.2009 року за відбуттям строку покарання,

за ч. 3 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 600 грн. в рахунок відшкодування спричиненої матеріальної шкоди.

За вироком суду ОСОБА_1 визнаний винним та засуджений за те, що 7 березня 2010 року він шляхом вільного доступу незаконно проник до будинку ОСОБА_3, розташованого по вул. 8 Березня в с. Ковалівка Миколаївського району Миколаївської області, де з застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоровя потерпілої ОСОБА_4, яка на той час знаходилася у вказаному будинку, відкрито викрав належні їй гроші у сумі 600 грн., чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на зазначену суму.

Крім того, ОСОБА_1 органами досудового слідства обвинувачувався в тому, що 2 березня 2010 року близько 21 години 30 хвилин він шляхом вибивання двері проник до будинку ОСОБА_5, розташованого по вул. Першотравневій, 145 в с. Ковалівка Миколаївського району Миколаївської області, де із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоровя (штовхав в область тулуба та здавлював шию), відкрито викрав пластмасову миску та продукти харчування, спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 30 грн.

Однак судом першої інстанції виключено вказаний епізод із обвинувачення ОСОБА_1, оскільки він не знайшов свого підтвердження.

В апеляції та доповненнях до неї засуджений ОСОБА_1 просить вирок суду скасувати, а кримінальну справу направити на додаткове розслідування. Стверджує, що він злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, не вчиняв. На думку апелянта, у справі відсутні докази його винуватості, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи і не підтверджується доказами дослідженими в судовому засіданні, в тому числі показаннями свідків і речовими доказами. Зазначає, що суд обґрунтував свої висновки на його показаннях, які він давав під час досудового слідства внаслідок застосування до нього недозволених методів ведення слідства. Крім того, апелянт посилається на порушення його права на захист та права на отримання безкоштовної правової допомоги.

Заслухавши доповідь судді, прокурора Коваль Н.М. про залишення апеляції без задоволення, а вироку суду без зміни, перевіривши матеріали кримінальної справи, обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції про винність ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому злочину та його висновки про умисел засудженого відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю досліджених в судовому засіданні доказами.

Обґрунтовуючи висновок про винність ОСОБА_1 у вчинених злочинах, суд у вироку послався на показання самого засудженого, які він давав на досудовому слідстві в якості підозрюваного і обвинуваченого про те, що 07.03.2010 року йому стало відомо, що у сусідки є гроші. Тому він зі своїм племінником ОСОБА_6 прийшов до будинку ОСОБА_3, де знаходилася сама хазяйка та ОСОБА_2 зі своїм співмешканцем. Він відразу став вимагати у співмешканця ОСОБА_2 гроші на горілку, але той йому відмовив. Потім він побачив, що ОСОБА_2 дістала гроші, які були в дивані. Він, намагаючись забрати у ОСОБА_2 гроші, вкусив потерпілу за руку і вона випустила з рук гроші. Він забрав ці гроші собі (а.с. 29, 33, 37).

Наведені показання ОСОБА_1 узгоджуються з аналогічними показаннями потерпілої ОСОБА_2, свідка ОСОБА_7 про те, що саме ОСОБА_1 забрав належні ОСОБА_2 гроші, вкусивши її за руку.

Із показань свідка ОСОБА_6 в судовому засіданні також вбачається, що 07.03.2010 року він разом з ОСОБА_1 прийшли в гості до сусідки. В будинку знаходилися ОСОБА_3, ОСОБА_2, співмешканець останньої ОСОБА_7 та їх діти. ОСОБА_1 почав вимагати у ОСОБА_7 горілку, а потім гроші. Між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 з цього приводу виник конфлікт, під час якого ОСОБА_1 вкусив ОСОБА_2 за руку. Бачив ОСОБА_7 в крові. Після цього ОСОБА_2 почала кричати на ОСОБА_1, що той забрав у неї гроші і побігла викликати міліцію.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні показала, що 07.03.2010 року у неї в гостях знаходилися ОСОБА_2, її співмешканець та їх діти. Увечері ОСОБА_2 ходила до магазину за горілкою. В той час, коли ОСОБА_2 повернулась з магазину до її будинку, до неї прийшов і ОСОБА_1 та почав у них вимагати горілку. ОСОБА_1 було відмовлено. Після цього вона вийшла до іншої кімнати. В подальшому їй зі слів ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_1 покусав її і забрав гроші у сумі 600 грн. Про це повідомили в міліцію.

Що стосується тверджень засудженого ОСОБА_1 про порушення його права на захист, то вони є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами кримінальної справи. Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на досудовому слідстві відмовився від послуг захисника і про це свідчать його власноручні записи в протоколах: затримання від 09.03.2010 року (а.с.22); розяснення підозрюваному та обвинуваченому права на захист (а.с.26, 27, 30, 54); предявлення обвинуваченому матеріалів справи від 26.03.2010 року (а.с.83). В судовому засіданні ОСОБА_1 11.05.2010 року також відмовився від послуг захисника і цей відказ прийнятий судом (а.с.104, 119).

Доводи, викладені в апеляції засудженого ОСОБА_1 про те, що він на досудовому слідстві себе обмовив під фізичним тиском працівників міліції, є безпідставними. Як видно зі справи, у ОСОБА_1 не було підстав для самообмови. На стадії досудового слідства він неодноразово давав ті показання, якими суд обґрунтував свої висновки. У справі відсутні також дані, які б свідчили про те, що до ОСОБА_1 на стадії досудового слідства застосовувалися недозволені методи слідства, і він про це не вказував під час досудового слідства. Ці доводи перевірялися прокуратурою за постановою суду від 11.05.2010 року, але свого підтвердження не знайшли. Постановою від 21.05.2010 року було відмовлено в порушенні кримінальної справи відносно співробітників Миколаївського РВ УМВС в Миколаївській області за ознаками складів злочинів, передбачених ст.ст. 364, 365 КК України (а.с.112).

Також не ґрунтуються на матеріалах справи доводи засудженого про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки вони спростовуються наведеними вище показаннями потерпілої, свідків про обставини вчинення злочину, заподіяння тілесних ушкоджень та матеріальної шкоди. У суду першої інстанції не було підстав не довіряти їх показанням.

Таким чином, оцінивши вказані докази, досліджені в судовому засіданні, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 і правильно кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 186 КК України. Тому твердження апелянта про його непричетність до нападу на потерпілу ОСОБА_2 з метою викрадення майна останнього є необґрунтованими.

Вирішуючи питання про міру покарання ОСОБА_1, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого, який характеризується негативно, раніше неодноразово судимий за корисливі злочини.

Крім того, необхідно зазначити, що ОСОБА_1, звільнившись з місць позбавлення волі 21.12.2009 року, вже 07.03.2010 року вчинив новий тяжкий злочин, тобто через нетривалий час після звільнення з місць позбавлення волі.

Тому, з урахуванням обставин справи, вартості викраденого, суд і призначив ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 186 КК України.

За таких обставин підстав для скасування вироку з направленням справи на додаткове розслідування колегія суддів не має.

Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляцію засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 23 червня 2010 року відносно ОСОБА_1 без зміни.

Головуючий:

Судді: