АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/474/17 Справа № 185/8687/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження № 0000833 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Докучаєвська Донецької області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 28 квітня 2011 року Старобешевським районним судом Донецької області за ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна; 14 січня 2014 року звільнений умовно-достроково на строк 2 роки 3 місяці 14 днів,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України,
за участю
прокурора ОСОБА_7 (приймає участь в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі /а.к.п.52-54/ обвинувачений ОСОБА_6 , якого вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року визнано винним за ч. 2 ст. 260 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України ОСОБА_6 до покарання, призначеного за вироком, частково приєднано покарання за вироком Старобешевського районного суду Донецької області від 28 квітня 2011 року остаточно до відбування визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, не оскаржуючи фактичних обставин та кваліфікацію дій, просить вказаний вирок суду змінити, призначити більш м`яке покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.
В обґрунтування своїх вимог обвинувачений посилається на те, що він щиро розкаявся, вину визнав, усвідомив протиправність та суспільну небезпечність своїх дій.
Звертає увагу, що на даний час він працює, веде звичайний спосіб життя, має на утриманні неповнолітнього сина, матір та бабусю, яка є інвалідом, за місцем мешкання характеризується позитивно, а тому вважає, що має всі підстави для застосування покарання, яке не пов`язано з позбавленням волі.
За встановлених у вироку обставин вбачається, що ОСОБА_6 07 квітня 2014 року, на території Донецької області України, невстановленими особами для насильницького підтримання влади незаконної самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки» було створено непередбачене законом України збройне формування, яке мало організовану структуру військового типу, а саме єдиноначальність, підпорядкованість, чітку ієрархічність та дисципліну, учасники збройного формування були озброєні вогнепальною зброєю, вибухівкою а також мали тяжке військове озброєння та військову техніку. Крім того в зазначеному формуванні було визначено механізм вступу до нього, порядок проходження служби, в кожному структурному підрозділі ставились завдання щоденної діяльності, яка полягала в здійсненні методами військових операцій силової підтримки незаконно створених структур «ДНР», придушення організованого опору населення на окупованій території, депортації населення Донецької області, встановлення режиму військового стану, протистояння правоохоронним органам державної виконавчої влади України, знищення їх живої сили і матеріальних засобів, а також скоєння інших тяжких і особливо тяжких кримінальних правопорушень. Вказане формування дислокувалось в різних населених пунктах та місцевостях Донецької області та мало загальну координацію керівництва.

В середині липня 2014 року, більш точна дата та час в ході досудового слідства не встановлена, ОСОБА_6 , знаходячись біля автостанції «Мотель», що розташована в Калінінському районі м. Донецька, добровільно, погодився на пропозицію представника незаконного збройного формування самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки» на участь у діяльності даного формування.

При цьому, ОСОБА_6 , був достовірно обізнаним, що останнє не відноситься до збройних формувань, передбачених Законами України «Про Збройні Сили України», «Про Службу Безпеки України», «Про Державну прикордонну службу України», «Про національну гвардію України», «Про державну охорону органів державної влади України та посадових осіб» та іншими законодавчими актами України, якими передбачено створення та функціонування збройних формувань України.

Діючи далі, усвідомлюючи протиправність своїх дій, ОСОБА_6 , увійшов до незаконного збройного формування самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки», дав свою згоду на їх дотримання та виконання, тим самим, підтвердив свої наміри на участь у вищевказаному незаконному збройному формуванні та виконанню його цілей і завдань.

Для подальшої участі у незаконному збройному формуванні, ОСОБА_6 , в період часу з середини липня 2014 року по кінець жовтня 2014 року, більш точні дата та час в ході досудового слідства не встановлено, знаходився на чергуванні на блок посту, розташованому на перехресті Макіївського шосе та АДРЕСА_3 , де його було прийнято на чергування та передано йому у використання вогнепальну зброю у вигляді автомата «АК-74» та набої до нього.

Діючи у складі незаконного збройного формування ОСОБА_6 виконував наступні обов`язки:організація та ведення контрольно - пропускного режиму на блокпосту, підконтрольному НЗФ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого на перехресті Макіївського шосе та АДРЕСА_3 ; перевірка та догляд осіб, їх багажу, які переміщаються через блокпост та знаходились поруч блок посту;участь у боротьбі та протидії ЗСУ у разі їх наближення до території підконтрольній НЗФ «ДНР»; укріплення, будівництво та охорона зайнятих НЗФ «ДНР» будівель та споруд; виявлення та залякування осіб, які підтримують діючу владу в Україні.

Продовжуючи протиправну діяльність, у період з середини липня 2014 року по кінець жовтня 2014 року, більш точні дата та час в ході досудового слідства не встановлено, здійснюючи свої умисні протиправні дії у складі непередбаченого законами України збройного формування, систематично виконував накази свого безпосереднього командира, а також виконував інші протиправні накази направлені проти представників влади із застосуванням вогнепальної зброї, які отримував від своїх керівників з числа незаконного збройного формування самопроголошеної так званої «Донецької народної республіки».

Таким чином, протиправні дії ОСОБА_6 , та невстановлених осіб носили тривалий характер, а саме в період з середини липня 2014 року по кінець жовтня 2014 року, більш точні дата та час в ході досудового слідства не встановлено, та виразились в активній участі в діяльності непередбаченого законами України збройного формування, що супроводжувались вчиненням опору представникам влади із застосуванням вогнепальної зброї.

Кримінальне провадження розглянуто в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого, який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив задовольнити її, прокурора, який заперечував у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з таких підстав.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновок суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за кримінальним законом та доведеність його вини в апеляційній скарзі не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Доводи обвинуваченого про те, що призначене йому покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Як витікає з вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно із положенням ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Що стосується виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 260 КК України у виді позбавлення волі, то при його призначенні судом першої інстанції були в повній мірі дотримані вимоги вказаних статей кримінального закону, врахована тяжкість скоєного обвинуваченим злочину, який відноситься згідно із ст. 12 КК України до категорії тяжких злочинів, особа винного, який вину визнав повністю, працює, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину та матір, яка є інвалідом, крім того, судом встановлено обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, обставину, що обтяжує покарання рецидив злочину, що дає підстави колегії суддів вважати обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 260 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, що є мінімальним розміром, встановленим санкцією зазначеної статті, без застосування ст. 75 КК України.
Також при призначенні покарання обвинуваченому судом на підставі ст. 71 КК України було частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Старобешевського районного суду Донецької області від 28 квітня 2011 року, яким ОСОБА_6 був засуджений до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна, та звільнений умовно-достроково 14 січня 2014 року на невідбутий строк покарання 2 роки 3 місяці 14 днів.
Апеляційним переглядом встановлено, що судом першої інстанції враховані всі обставини, на які посилається обвинувачений у своїй апеляційній скарзі, при призначенні покарання.
Щире каяття обвинуваченого у вчиненому злочині як обставина, що пом`якшує покарання, була в повній мірі врахована судом при призначенні покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, встановленому санкцією ч. 2 ст. 260 КК України.
Доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що він працює, веде звичайний спосіб життя, має на утриманні неповнолітнього сина, матір та бабусю, яка є інвалідом, позитивно характеризується, у зв`язку з чим селищна рада за місцем його проживання просить пом`якшити покарання, на переконання суду апеляційної інстанції не є достатньою підставою для прийняття рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, оскільки судом першої інстанції також при призначенні покарання враховано рецидив злочину, як обставину, що обтяжує покарання, а також те, що обвинувачений був засуджений до позбавлення волі та був звільнений від відбування покарання умовно-достроково і в період цього строку вчинив новий злочин, що є тяжким, а тому суд обґрунтовано призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі, частково приєднавши невідбуту частину покарання за попереднім вироком, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання.
З урахуванням викладеного, призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання є не тільки справедливим, але й необхідним і достатнім для його виправлення, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченого, вважаючи доводи останнього не обґрунтованими.
Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку в матеріалах кримінального провадження не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року залишити без задоволення.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення.
Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області:
_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4