УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2017 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_5 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні, в залі суду, матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0003217 від 09.10.2016 року відносно ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162 та ч.1 ст.382 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0003217 від 09.10.2016 року відносно ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162 та ч.1 ст.382 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив постановити ухвалу про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, вважаючи, що під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту не вбачає.

Потерпіла ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась, на адресу суду направила клопотання про проведення судового розгляду без її участі.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_5 ОСОБА_7 під час проведення підготовчого судового засідання подав письмове клопотання, згідно якого просив постановити ухвалу про повернення обвинувального акту прокурору, оскільки такий не відповідає нормам статті 291 КПК України. Просив звернути увагу, що згідно обвинувального акта ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1ст. 162 КК України та ч.1 ст. 382 КК України яке базується на невиконанні заочного рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12.11.2015 року по справі №308/11715/15-ц. Разом з тим, таке не набрало законної сили, оскільки було відкрито апеляційне провадження за апеляційної скаргою ОСОБА_5 та перебуває на розгляді в апеляційному суді Закарпатської області.

В підготовчому судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 просила постановити ухвалу про повернення обвинувального акту прокурору, оскільки такий не відповідає нормам статті 291 КПК України. Крім того, просила врахувати, що вона проживає саме за адресою АДРЕСА_1 , а не за адресою АДРЕСА_2 , яка вказана в обвинувальному акті, зверталась з заявою про перегляд заочного рішення ще у в грудні 2016 року, на досудовому розслідуванні вона клопотала про участь захисника, разом з тим на досудовому розслідуванні їй такого не надали.

Вислухавши думку учасників судового провадження щодо можливості призначення судового розгляду суд вважає, що дане провадження не може бути призначено до судового розгляду виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України. Відповідно до ст. 110 ч. 4 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам передбаченим ст. 291 КПК України. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. Частина 2 ст. 291 КПК України визначає, що обвинувальний акт, окрім іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; формулювання обвинувачення.

Як вбачається з положень вищевказаної статті, формулювання обвинувачення має міститись у обвинувальному акті після викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому, поняття формулювання обвинувачення неможливо ототожнювати з поняттям фактичні обставини кримінального правопорушення. Формулювання обвинувачення, окрім вказівки статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується підозрюваний, обов`язково має містити зазначення місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів, тобто обвинувачення слід формулювати так, щоб не було упущено жодну із вказаних істотних обставин вчинення злочину і водночас без зазначення фактів, які не мають правового значення у справі та є зайвими подробицями.

Згідно обвинувального акта у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.10.2016 року за №0003217 дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.1 ст.162 та ч.1 ст.382 Кримінального кодексу України, а саме: умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили та незаконне проникнення до житла особи.

Відповідно до зазначеного обвинувального акту вказані такі фактичні обставини кримінального правопорушення, що 31.03.2015 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області ухвалено рішення у цивільній справі №308/14250/14-ц за позовом ОСОБА_8 від свого імені та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_9 до ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , яким вказаний позов ОСОБА_8 задоволено частково, визнано недійсною реєстрацію місця проживання (відмітку про реєстрацію) згідно паспорту громадянина України ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_3 , заборонено ОСОБА_5 та будь-яким іншим особам знаходитись у квартирі АДРЕСА_3 без згоди співвласників даної квартири, заборонено ОСОБА_5 та будь-яким іншим особам проникати (заходити) у квартиру АДРЕСА_3 без згоди співвласників даної квартири. Вказане рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.03.2015 набуло законної сили 07.07.2015. З метою його примусового виконання Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 21.07.2015 видано виконавчий лист №308/14250/14-ц, на виконання якого 26.08.2015 головним державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_10 відкрито виконавче провадження ВП №48552515.

Крім того, заочним рішенням Ужгородського міжрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2015 задоволено позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , за участю третіх осіб: Ужгородського міського відділу Державної міграційної служби України в Закарпатській області, ОСОБА_6 , ОСОБА_9 про усунення перешкод в користуванні житловою квартирою та зняття з реєстраційного обліку. Визнано ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 такими, що втратили право користування квартирою, розташованою в АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 з квартири, що розташована в АДРЕСА_1 . Знято з реєстраційного обліку ОСОБА_5 . ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_14 з квартири, що розташована в АДРЕСА_1 . Вказане рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2015 набуло законної сили 03.12.2015. З метою його примусового виконання Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області 14.12.2015 видано виконавчий лист №308/11715/15-ц, на виконання якого 14.01.2015 головним державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_10 відкрито виконавче провадження ВП №49813917. 19.05.2016 державним виконавцем акту ОСОБА_5 примусово виселено з приміщення квартири АДРЕСА_3 .

Незважаючи на це, 19.05.2016, ОСОБА_5 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи те, що своїми діями порушує рішення Ужгородського міськрайонним судом Закарпатської області від 31.03.2015 у цивільній справі №308/14250/14-ц, без згоди співвласників даної квартири ОСОБА_8 та членів його сім`ї - ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , шляхом пошкодження двох гербових печаток Ужгородського МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції незаконно проникла до приміщення квартири АДРЕСА_3 та продовжує проживати у вказаній квартирі і на даний час.

Разом з тим в обвинувальному акті ці ж самі дії ОСОБА_5 кваліфіковано як за ч.1 ст.162 КК України так і за ч.1 ст.382 Кримінального кодексу України, а саме: незаконне проникнення до житла особи та умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили.

Однак, вказані в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення суперечать вказаній в обвинувальному акті правовій кваліфікації. Крім того, правова кваліфікація не є чітко визначеною з урахуванням положень статей Кримінального кодексу України.

Суд вважає, що при складанні обвинувального акту вказано ознаки підозри та не сформульоване обвинувачення ОСОБА_5 у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст.162 та ч.1 ст.382 Кримінального кодексу України, а саме: умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили та незаконне проникнення до житла особи, не вказано ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторін злочину, їх кваліфікуючі ознаки що є порушенням п.5ч.2ст.291 КПК України та унеможливлює подальший розгляд справи.

Стаття 382 КК України передбачає відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.

Таким чином, законодавцем передбачено, що об`єктивна сторона вказаного злочину може полягати або у невиконанні судового рішення, або у перешкоджанні його виконанню.

Невиконання судового рішення є бездіяльністю, яка полягає у незастосуванні особою передбачених законом і рішенням суду заходів, необхідних для його виконання за умови, що особа має реальну можливість виконати судове рішення. Це може полягати у відмові особи виконати рішення суду або ухиленні від його виконання, тощо.

Перешкоджання виконанню судового рішення виявляється у активній поведінці особи (дії) і становить протидію реалізації вимог, що містяться у рішенні суду, з метою недопущення його виконання.

Натомість, дії ОСОБА_5 стороною обвинувачення кваліфіковані і як умисне невиконання рішення суду, і як перешкоджання його виконанню. При цьому, незважаючи на те, що законодавцем виділено два окремих способу вчинення такого злочину (дія або бездіяльність), в обвинувальному акті не вказано які саме дії чи бездіяльність ОСОБА_5 складають умисне невиконання рішення суду, а які перешкоджання його виконанню.

Виклад фактичних обставин справи, які прокурор вважає встановленими та правова кваліфікація не в повній мірі узгоджуються із диспозицією ч. 1 ст. 382 КК України, яка вказує на умисне невиконання рішення суду, а не виконавчого листа. Крім того, вони не містять вказівки на те, яке саме судове рішення, що набрало законної сили та в якій справі умисно не виконує ОСОБА_5 , враховуючи, що вказується про наявність двох рішень Ужгородського міськрайонного суду від 31.03.2015 року та 12.11.2015 року, не зазначено обставин вчинення кримінального правопорушення та не конкретизовано саме обвинувачення. Крім того, згідно обвинувального акта одні й ті ж самі дії кваліфіковано як за ч.1 ст.162 так і за ч.1 ст.382 Кримінального кодексу України, а саме: умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили та незаконне проникнення до житла особи.

Крім того, відповідно до ст. 223 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Згідно ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 4 травня 2017 року відкрите апеляційне провадження у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.11.2015 року (справа №308/11715/15-ц).

Всупереч п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт, який складений відносно ОСОБА_5 , не містить формулювання обвинувачення останнім, тобто короткий опис кримінального правопорушення у вчиненні якого вона обвинувачується, із зазначенням способу, мотивів його скоєння та інших обставин, що мають значення для правильної кваліфікації її дій.

Таким чином, на думку суду, в обвинувальному акті не викладені чітко та безумовно обставини кримінального правопорушення, а остаточна кваліфікація дій не відповідає викладеним обставинам правопорушення. Некоректне викладення обставин кримінального правопорушення та нечітка кваліфікація дій особи не дає підозрюваному (обвинуваченому) можливості здійснення повного та ефективного захисту від пред`явленого обвинувачення.

Згідно зі ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Відповідно до ст. 291 ч. 4 КПК України до обвинувального акту додається реєстр матеріалів досудового розслідування, цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування, розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного.

Як вказує ст. 109 ч. 2 КПК України реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

Таким чином, в реєстрі матеріалів досудового розслідування повинні міститись усі процесуальні дії та рішення, які здійснювались або приймались під час досудового розслідування по кримінальному провадженню.

Невизначеність правової кваліфікації не лише є порушенням ст. 291 КПК України, але і порушує право на захист ОСОБА_5 , оскільки невизначеність обвинувачення перешкоджає реалізації, передбаченого п.1 ч.3 ст. 42 КПК України права підозрюваного, обвинуваченого знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.

Дані факти свідчать про неконкретність викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 та відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві № 8 від 24.10.2003 року про порушення права обвинуваченого на захист.

В порушення вимог ст. 109 КПК України, долучений до обвинувального акта реєстр матеріалів досудового розслідування, не містить дані про внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не містить дані про внесення відомостей до Єдиного реєстру відомостей про закінчення досудового розслідування (ч. 3 ст. 283 КПК України), не містить даних щодо прийняття слідчим рішення про визнання ОСОБА_6 потерпілою у даному кримінальному провадженні.

Крім того, суд звертає увагу також на наступне, згідно доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги особі у кримінальному провадженні 28 жовтня 2016 року було призначено захисника ОСОБА_7 , вже після складання обвинувального акта відносно ОСОБА_5 та закінчення досудового розслідування.

Згідно вимог ст.293 КПК України, одночасно з переданням обвинувального акта до суду, прокурор зобов"язаний під розписку надати його копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному та його захиснику.

Прокурор зазначає, що ОСОБА_5 відмовилась від отримання копії обвинувального акта, копії реєстру матеріалів досудового розслідування. Всупереч вимог КПК за склавшихся обставин до обвинувального акту не додано відповідного протоколу про фіксування такої процесуальної дії, передбаченої ст. 293 КПК України. У випадку фіксування процесуальної дії під час досудового розслідування за допомогою технічних засобів (проведення відеозйомки) про це зазначається у протоколі, зафіксовані на носії інформації процесуальні дії додаються до протоколу. Вимоги до протоколу фіксування процесуальної дії викладені в ст. 104 КПК України.

Відповідно до ст. 105 КПК України особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки. Додатками до протоколу можуть бути: стенограма, аудіо-, відеозапис процесуальної дії; фототаблиці, схеми, зліпки, носії комп`ютерної інформації та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу. Додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

У відповідності до положень п. (а) ч. 3 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення проти нього.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту а п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі Камасінскі проти Австрії, № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту а п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі Пелісьє та Сассі проти Франції [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі Матточіа проти Італії, № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі І.Н. та інші проти Австрії, № 42780/98, п. 34).

Разом з тим, закріплення в КПК України вимог до обвинувального акту є однією із форм реалізації на національному рівні положень статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини, яка гарантує право на справедливий суд, закріплюючи принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство. При цьому, при визначені справедливості судового розгляду необхідно розглядати кримінальне провадження в цілому, оскільки справедливий характер розгляду може суттєво зачіпатися, якщо на початкових етапах слідства такі вимоги не дотримані (Imbrioscia v. Switzerland, 24 November 1993).

В даній ситуації виклад фактичних обставин справи і формулювання конкретного обвинувачення охоплюється положеннями підпунктів а та b п. 3 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини, які гарантують право обвинуваченого бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього та мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Так, Європейський Суд з прав людини зазначив, що межі гарантій, передбачених підпунктом а пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження. У цьому зв`язку необхідно зазначити, що підпункт а пункту 3 статті 6 Конвенції не накладає жодних формальних вимог щодо способу, у який обвинувачений має бути проінформований про характер і причини висунутих щодо нього обвинувачень. Суд також зазначає, що підпункти a і b пункту 3 статті 6 Конвенції взаємопов`язані та що право бути поінформованим про характер і причини висунутих обвинувачень слід розглядати у світлі права обвинуваченого на підготовку свого захисту (пункт 37 рішення Жупнік проти України).

З огляду на те, що кримінальним процесуальним законом встановлено вичерпний перелік документів, які надаються суду до початку судового розгляду кримінального провадження, і на підставі яких судом вирішуються питання, пов`язані з підготовкою до судового розгляду, наявність будь-яких недоліків або суперечностей є недопустимим.

Окрім того, у рішенні від 25.07.2000 року Європейський Суд у справі Матточіа проти Італії зазначив, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. b ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення.

Згідно з ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд справи проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді. Тобто, обвинувальний акт є тим підсумковим документом досудового розслідування, який не може містити в собі жодних внутрішніх суперечностей, а всі складові частини цього документу повинні бути узгоджені між собою; висунуте обвинувачення має бути конкретним, що є прямим обов`язком органу досудового розслідування та невід`ємною частиною права обвинуваченого на захист.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 223-1430/0/4-12 від 03.10.2012 року Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність у ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

Тому в даному випадку зазначені вище порушення можуть бути розцінені, як порушення прав обвинуваченого на захист, тобто як істотне порушення норм кримінального процесуального закону, яке в майбутньому перешкодить чи може перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що свідчить про наявність у обвинувальному акті таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

Суд звертає увагу, що зазначені висновки суду є результатом розгляду обвинувального акту та доданих до нього документів, а не результатом дослідження доказів.

Глава 28 КПК України, якою врегульовано процедуру судового розгляду, не передбачено процедури виправлення недоліків обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування. Залишення ж у матеріалах кримінального провадження обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування з недоліками є неприпустим, оскільки це свідчить про неповагу до закону, до встановлених ним норм та вимог.

Єдиним процесуальним шляхом виправлення недоліків обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування, передбаченим КПК України, є повернення обвинувального акту прокурору з метою усунення ним недоліків протягом розумного строку.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, приймаючи до уваги, що ст. 314 КПК України передбачено вичерпний перелік рішень, який може прийняти суд, що не підлягає розширеному тлумаченню, суд приходить до висновку про неможливість призначення обвинувального акту та додатків до нього у цьому кримінальному провадженні до судового розгляду, у зв`язку із їх невідповідністю вимогам Кримінального процесуального кодексу України, а також про необхідність у зв`язку із наведеними фактами істотних порушень вимог КПК України повернення обвинувального акту по матеріалам кримінального провадження, прокуророві для усунення недоліків у зв`язку з невідповідністю вимогам діючого законодавства.

Таким чином, під час підготовчого судового засідання було встановлено, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162 та ч.1 ст.382 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0003217 від 09.10.2016 року, не відповідає вимогам КПК України, що перешкоджає призначенню судового розгляду і є підставою для повернення акта прокуророві.

На підставі викладеного та керуючись статтями 109, 291, 314, 372 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0003217 від 09.10.2016 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162 та ч.1 ст.382 КК України - повернути прокурору, який затверджував обвинувальний акт для усунення порушень вимог КПК України, протягом місяця з дня отримання матеріалів кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1