Вирок
Іменем України
03.05.2017 Франківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого-судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду у м. Львові кримінальне провадження, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000670 від 15.09.2015 на підставі обвинувального акту, відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Калуш, Івано-Франківської області, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , із середньо-спеціальною освітою, неодруженого, українця, громадянина України, раніше не судженого, військовослужбовця військової частини-польова пошта НОМЕР_1 , солдата

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,-

за участю сторін кримінального провадження:

обвинувачення: прокурора

військової прокуратури

Львівського гарнізону

старшого лейтенанта юстиції- ОСОБА_4

захисника- ОСОБА_5

обвинуваченого- ОСОБА_3 , суд,-

в с т а н о в и в:
згідно висунутого обвинувачення, ОСОБА_3 16.08.2014 наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_1 №199 солдата ОСОБА_3 призваного під час проведення часткової мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 , зараховано до списків особового складу вказаної військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця-зенітника 1 зенітного ракетного взводу аеромобільно-десантного батальйону.

Відтак з 16.08.2014, з дня зарахування ОСОБА_3 до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 , останній набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу.

Вимоги ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують кожного захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.

У відповідності до вимог ст. ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, солдат ОСОБА_3 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

У порушення вищевказаних вимог нормативно-правових актів, солдат ОСОБА_3 , не з`явився вчасно на службу до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 при наступних обставинах.

Так, 12.05.2015 близько 08.00 год. військовослужбовець військової частини польова пошта НОМЕР_1 солдат ОСОБА_3 діючи з прямим умислом, бажаючи тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби та провести час на власний розсуд, не одержавши дозволу відповідного командира, без поважних причин, в умовах особливого періоду не прибув вчасно на службу до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та ухилявся від несення обов`язків військової служби до 10.03.2016 перебуваючи за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , тобто вчасно не з`являвся за місцем проходження служби, без поважних причин, в умовах особливого періоду.

10.03.2016 солдат ОСОБА_3 добровільно прибув до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , заявив про себе та приступив до виконання обов`язків військової служби.

У період з 12.05.2015 по 10.03.2016 солдат ОСОБА_3 проводив час на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконував, свою належність до Збройних Сил України, а також той факт, що він незаконно перебуває за межами вказаної військової частини приховував. Під час незаконного перебування за межами військової частини польова пошта НОМЕР_1 солдат ОСОБА_3 до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це вчинити.

Дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу, вчинене в умовах особливого періоду.

25 серпня 2016 року між процесуальним прокурором Львівського гарнізону старшим лейтенантом юстиції ОСОБА_4 , якому відповідно до ст.37 КПК України надано повноваження прокурора в даному кримінальному провадженні, та підозрюваним ОСОБА_3 на підставі ст.ст.468,469,472 КПК України укладена угода про визнання винуватості, яка направлена до суду одночасно з обвинувальним актом.

Згідно з даною угодою прокурор та підозрюваний ОСОБА_3 дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_3 за ч.4 ст.407 КК України.

Підозрюваний ОСОБА_3 у повному обсязі сформульованого обвинувачення беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, зобов`язався беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у судовому провадженні.

Крім того, сторони угоди про визнання винуватості погодилися на призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_3 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407с ст.407 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, зі звільненням його в порядку ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

В підготовчому судовому засіданні сторони кримінального провадження просили суд затвердити угоду, а обвинувачений додатково вказав, що він визнає свою вину, підтверджує свою згоду на призначення узгодженого покарання та цілком розуміє свої права та наслідки укладення угоди, що передбачені ч. 4 ст.474 КПК України.

На підставі пояснень обвинуваченого ОСОБА_3 , суд встановив, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості суд виходив з наступного.

Відповідно до ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно із ч.4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Так, кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винуватим, відповідно до ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості.

Згідно із ч.5 ст.469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може ініціюватись в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, аст.472 КПК України передбачені її обов`язкові умови та вимоги, яким вона має відповідати.

Під час перевірки угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором Львівського гарнізону старшим лейтенантом юстиції ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 25 серпня 2016 року, встановлена її відповідність вимогам КПК України.

В підготовчому судовому засіданні судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, визначені п.1 ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Також суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Суд, розглядаючи кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення, кваліфікує дії, передбачені ч.4 ст.407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу, вчинене в умовах особливого періоду.

При призначенні покарання, суд згідно із вимогами ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, ОСОБА_3 вчинив умисне кримінальне правопорушення, яке віднесено до кримінального правопорушення середньої тяжкості.

Обвинувачений за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках у наркологічному диспансері та психоневрологічному диспансері не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття, сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Із врахуванням обставин справи та особи обвинуваченого суд дійшов висновку, що узгоджене між прокурором Львівського гарнізону старшим лейтенантом юстиції ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 25 серпня 2016 року покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, зі звільненням його в порядку ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, відповідає не тільки тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам справи, але й особі обвинуваченого, є обґрунтованим та буде відповідати цілям покарання. Також при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує, що узгоджені сторонами в угоді про визнання винуватості вид і міра покарання відповідають загальним правилам призначення кримінальних покарань та розміру призначеного покарання, які встановлені Кримінальним Кодексом України.

При вирішенні питання про відповідність угоди вимогам ст.474 КПК України, суд враховує, що умови угоди про визнання винуватості не суперечать вимогам цього кодексу, правова кваліфікація дій кримінального правопорушення вірна, умови угоди відповідають інтересам суспільства та не порушують прав, свобод, чи інтересів сторін або інших осіб, не встановлені підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, не є очевидною можливість невиконання обвинуваченим взятих на себе зобов`язань за угодою, фактичні підстави для невизнання винуватості відсутні, а отже, підстави для відмови у затвердженні угоди, передбачені ч.7 ст.474 КПК України судом не встановлені.

Згідно ст.65 КК України у випадку затвердження вироком угоди про визнання винуватості, суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

Відповідно до ч.1 ст.475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

З огляду на вище викладене, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим і призначення останньому узгодженої сторонами міри покарання.

У даному кримінальному провадженні процесуальні витрати відсутні, даних про застосування по справі заходів забезпечення кримінального провадження суду не представлено, а тому підстав для прийняття рішення щодо таких заходів у суду не має.

Керуючись ст.ст.314, 373, 374, 474-476 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
затвердити угоду від 25 серпня 2016 року між процесуальним прокурором у кримінальному провадженні прокурором військової прокуратури Львівського гарнізону старший лейтенант юстиції ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 про визнання винуватості.

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік.

У відповідності до вимог ст.76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_3 повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок суду може бути оскаржений в порядку та з підстав передбачених ст.394 КК України до апеляційного суду Львівської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя Франківського

районного суду м. Львова: ОСОБА_1