АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання детектива Національного бюро Першого відділу детективів Третього підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_8 , погоджене начальником шостого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 , та накладено арешт на майно, із забороною відчуження, розпоряджання та користування, яке вилучено 06 лютого 2017 року в ході обшуку, а саме на автомобіль MAZDA CX-7, д.н.з. НОМЕР_1 , що знаходиться у фактичному володінні ОСОБА_10 та належить на праві приватної власності його дочці ОСОБА_7 .

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що стороною обвинувачення доведено наявності підстав для застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження з метою забезпечення конфіскації цього майна, як виду покарання.

В апеляційній скарзі представник власника майна, посилаючись на незаконність і необґрунтованість постановленого судом рішення, просить його скасувати. Так апелянт зазначає про відсутність підстав для накладення арешту на автомобіль, оскільки він належить на праві приватної власності ОСОБА_7 , яка не має статусу підозрюваної чи обвинуваченої, а тому відносно неї, згідно вимог ст. 170 КПК України, не може бути застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна з метою його конфіскації. Дані обставини, на думку представника, залишилися поза увагою слідчого судді. Крім того, апелянт вказує і на інші порушення судом першої інстанції вимоги кримінального процесуального законодавства, зокрема на те, що слідчий суддя не вказав жодної правової підстави для арешту майна, не врахував розумність та співрозмірність обмеження права власності та наслідків такого арешту.

Також, апелянт посилається на своєчасність оскарження ухвали слідчого судді, оскільки розгляд клопотання про арешт майна відбувся без повідомлення його власника, а копія постановленого судом рішення на адресу останнього не надсилалася, а була отримана після безпосереднього звернення до суду з відповідним клопотанням.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника, який підтримав подану апеляційну скаргу і просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу слідчого судді законною і обґрунтованою, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає наступне.

Враховуючи ті обставини, що розгляд клопотання детектива про арешт майна відбувся без повідомлення власника майна, а копію постановленого судом рішення представник останнього отримав 20 лютого 2017 року, що підтверджується відповідною розпискою (а.с.47), колегія суддів, виходячи з вимог ст. 395 КПК України, погоджується з доводами апелянта про своєчасність оскарження ухвали слідчого судді.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції, то колегія суддів вважає їх безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказ у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб. Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
На переконання колегії суддів слідчим суддею вказаних вимог закону, при розгляді клопотання детектива про накладення арешту на майно, дотримано.

Національним антикорупційним бюро України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000482 від 25 жовтня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

В рамках даного кримінального провадження 06 лютого 2017 року ОСОБА_10 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України.

06 лютого 2017 року на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 24 січня 2017 року було проведено обшук автомобіля MAZDA CX-7, д.н.з. НОМЕР_1 , що знаходиться у фактичному володінні ОСОБА_10 та належить на праві приватної власності його дочці ОСОБА_7 . Вказаний автомобіль було вилучено.

Звертаючись з клопотанням про накладення арешту на автомобіль детектив зазначив, що його метою є забезпечення конфіскації майна та збереження цього майна як речового доказу.

Дослідивши доводи клопотання слідчого та перевіривши надані матеріали, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта, встановив належні правові підстави, передбачені ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на вказане в клопотанні майно.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується.

Так, відповідно до ст. 131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження. Одним із заходів забезпечення кримінального провадження являється арешт майна.

Згідно положень ст. 170 КПК України арешт майна може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації, Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді. Треті особи, майно яких може бути арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації.

Санкцією ч. 5 ст. 191 КК України передбачено обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Надані суду матеріали свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Відсутність у дочки ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , процесуального статусу підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої у кримінальному провадженні в рамках якого накладено арешт на майно, відповідно до положень ст. 170 КПК України, не є безумовною підставою для відмови в задоволенні клопотання слідчого про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, оскільки вона підпадає під ознаки третіх осіб, майно яких може бути арештовано.

Так, органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_7 є дочкою ОСОБА_10 .

Згідно п. 15 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» від 31 березня 1989 року № 3 (з наступними змінами та доповненнями), при розгляді справ судам слід з`ясувати, чи не придбано наявне у винного майно на кошти, здобуті злочинним шляхом. Якщо вироком суду встановлено, що майно придбано на кошти, здобуті злочинним шляхом, стягнення на відшкодування заподіяння шкоди може бути звернуто на таке майно незалежно від того, чи є воно спільною власністю подружжя або спільною власністю інших осіб.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК України близькі родичі та члени сім`ї це чоловік, дружина, батько, мати, син, дочка, тощо.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VII від 14 жовтня 2014 року близькими особами є особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у ч. 1 ст. 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких із суб`єктом не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі, а також незалежно від зазначених умов чоловік, дружина, батько, мати, син, дочка, тощо.

Зважаючи на вище викладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяв у спосіб і у межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апелянта стосовно незаконності і необґрунтованості ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що слідчий суддя на даній стадії провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною, а надані матеріали містять достатньо правових підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

На переконання колегії суддів клопотання слідчого та додані до нього матеріали доводять необхідність арешту майна.

У зв`язку з цим колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого суддіСолом`янського районного суду міста Києва від 09 лютого 2017 року, якою задоволено клопотання детектива Національного бюро Першого відділу детективів Третього підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_8 , погоджене начальником шостого відділу управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва в суді Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 , та накладено арешт на майно, із забороною відчуження, розпоряджання та користування, яке вилучено 06 лютого 2017 року в ході обшуку, а саме на автомобіль MAZDA CX-7, д.н.з. НОМЕР_1 , що знаходиться у фактичному володінні ОСОБА_10 та належить на праві приватної власності його дочці ОСОБА_7 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_6 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не

підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/1399/2017 Категорія ст. 170 КПК України

Слідчий суддя суду 1-ї інстанціїОСОБА_11
Доповідач ОСОБА_1