Дата документу Справа № 333/4733/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/371/17 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/4733/15-к
Категорія: ст.286 ч.1 КК України
Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 березня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю: прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001205, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з середньо технічною освітою, не працюючого, одруженого, маючого малолітнього сина ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України

встановила:
До суду апеляційної інстанції на вирок Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 25 листопада 2016 року /т.2 а.п.83-86/ щодо обвинуваченого ОСОБА_7 з апеляційною скаргою звернувся обвинувачений /т.2 а.п.91-97/, в якій просить вирок суду змінити, призначити йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 3400 гривень без позбавлення права керування транспортними засобами, зменшити стягнення на правову допомогу до 2000 гривень, в частині цивільного позову скасувати та направити до районного суду для розгляду в порядку цивільного судочинства.

В обґрунтування скарги послався на те, що суд призначив йому занадто суворе покарання, не врахував в достатній мірі дані про його особу, він працює, хоча і не офіційно, має постійне джерело доходу, що дає можливість виконання покарання у виді штрафу.

Звернув увагу на те, що схема до протоколу огляду місця ДТП від 26 квітня 2015 року не підписана одним з учасників ДТП - ОСОБА_11 , який будучи допитаним органом досудового слідства та безпосередньо судом, пояснював, що він її підписував. Крім того, встановити місцезнаходження, і взагалі, існування понятих, зазначених у цій схемі( ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ), а значить і допитати їх у судовому засіданні з метою встановлення обставин ДТП не виявилося можливим. Ні прокурор, ні суд не змогли їх відшукати. Складання вказаних документів інспектором та слідчим було проведено із грубим порушенням кримінального процесуального законодавства, так схема та протокол огляду місця ДТП це, по-суті, два основні документи, на підставі яких було призначено та проведено дві трасологічні експертизи (висновок № 232/15 від 21.05.2015 року та №262/15 від 29.05.2015 року), то сумнівність цих документів ставить під сумнів і висновки цих експертиз, так як слідчим було надано експертам вихідні дані, які не відповідають дійсності (тобто неправдиві відомості), у томі числі не було зазначено про мокре дорожнє покриття на час ДТП (зі слів ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_14 ), що також вплинуло на висновки цих експертиз, бо в обох з них є вихідні дані про те, що дорожнє покриття було сухе.

Також апелянт вказав на те, що суд, не вирішуючи питання визначення його частки у завданій потерпілій шкоді від ДПТ за умови, що ОСОБА_11 також є винним у її завданні, весь її розмір поклав лише на нього, всі докази, надані потерпілою до цивільного позову є сумнівними, оскільки квитанції про придбання ліків не підтверджені призначеннями лікаря, частина придбаних ліків не має ніякого відношення до лікування, а медичні препарати з зазначенням їх застосування до певних хвороб потерпілій не призначалися у період з 26.04.2015 року по 21.07.2015 року, але чеки на них надано до позову. Тобто, як вважає апелянт, всі докази, надані потерпілою до цивільного позову є неналежними та недопустимими, чому суд не надав належної оцінки. Не обґрунтував суд і правомірність стягнення витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн., яка підлягає зменшенню до 2000 грн.

Зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та засуджено до покарання у вигляді двох років обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на один рік.

Цивільний позов ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 4395 (чотири тисячі триста дев`яносто п`ять) гривень 94 копійки, моральну шкоду в сумі 10000 (десять тисяч) гривень, судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок та витрати на правову допомогу в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень, в решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення експертизи в сумі 2946 (дві тисячі дев`ятсот сорок шість) гривен 12 копійок.

Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника на підтримання апеляційної скарги; прокурора з позицією про часткове задоволення апеляційної скарги в частині вимог по цивільному позову; потерпілу та її представника із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

Суд першої інстанції визнав обвинуваченого винним та засудив за вчинення кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку, а саме за те, що:

25.04.2015 року приблизно о 23 год. 40 хв. водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ЗАЗ 110307», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині вул. Космічної, рухаючись з боку вул. Оранжерейної в напрямку вул. Реконструктивної в м. Запоріжжі. В салоні вказаного автомобіля знаходились пасажири ОСОБА_9 та ОСОБА_15 . В цей же час, у зустрічному напрямку рухався автомобіль «DAEWOO-FSO LANOS TF48Y», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 . Водій ОСОБА_7 , діючи в порушення п.п. 12.4., 12.9. б) Правил дорожнього руху, де сказано: «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год» (п. 12.4. Правил); «Водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4.-12.7., на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29., 3.31., або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3. цих Правил» (п.п. «б)» п. 12.9. Правил), здійснював рух зі швидкістю не менш 72,9-74,0 км/год. В цей же час, водій автомобіля «DAEWOO-FSO LANOS TF48Y» ОСОБА_11 (ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30.07.2015 року звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням з потерпілою ОСОБА_9 ), маючи об`єктивну спроможність виявити зустрічний автомобіль «ЗАЗ 110307», під керуванням водія ОСОБА_7 , діючи в порушення п.п. 10.1., 16.3., 16.13. Правил дорожнього руху, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу автомобілю «ЗАЗ 110307», що рухався по рівнозначній дорозі у зустрічному напрямку прямо, та виїхав на зустрічну смугу, виконуючи маневр повороту ліворуч. Виявивши маневр зустрічного автомобіля «DAEWOO-FSO LANOS TF48Y», водій автомобіля «ЗАЗ 110307» ОСОБА_7 застосував екстрене гальмування, але у зв`язку з перевищенням швидкості, не зміг зупинити керований автомобіль. В наслідок порушення правил безпеки дорожнього руху обома водіями сталось зіткнення передньої частини автомобілю «ЗАЗ 110307», під керування водія ОСОБА_7 з правою бічною частиною автомобіля «DAEWOO-FSO LANOS TF48Y», під керування водія ОСОБА_11 . В результаті зіткнення пасажиру автомобіля «ЗАЗ 110307» ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого оскольчатого переломовивиху правої плечової кістки зі зміщення кісткових фрагментів з розвитком посттравматичного брахеоплекситу, які кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості не небезпечні для життя, але які потягли за собою тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня.

Як вбачається з матеріалів справи, суд, встановивши фактичні обставини на підставі досліджених ним доказів, зміст яких навів у вироку, прийшов до висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненому ним злочину при обставинах, наведених у вироку. Дії обвинуваченого суд правильно кваліфікував за ч.1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Відповідно до змісту та вимог апеляційної скарги, зазначені обставини фактично апелянтом не оскаржуються.

Доводи апеляційної скарги, суть яких не розкрита і не пов`язана з її вимогами, стосовно недоліків при складанні протоколу огляду місця ДТП, схеми ДТП, а також невідповідності висновків судових експертиз дійсним обставинам події, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з того, що ці обставини під час судового розгляду стороною захисту не ставились під сумнів і не спростовувались, обвинувачений визнав себе винним по висунутому йому обвинуваченню, що знайшло підтвердження в досліджених доказах. В апеляційній скарзі також не ставиться питання про повторне дослідження зазначених обставин відповідно до норм ч.3 ст.404 КПК України, не ставиться в апеляційній скарзі і питання про визнання зазначених доказів недопустимими.

Зазначені доводи колегія суддів сприймає в якості обґрунтування заявлених в апеляційній скарзі вимог, які стосуються призначеного обвинуваченому покарання та рішення суду стосовно цивільного позову.

Виходячи з наведеного, вирок перевіряється в межах апеляційної скарги відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, а саме в частині призначеного обвинуваченому покарання та рішення по цивільному позову, у тому числі в частині витрат на правову допомогу.

При призначенні обвинуваченому покарання суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого з необережності злочину, який відноситься до злочину середньої тяжкості, особу винного, а саме те, що він раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання, судом встановлено не були.

З урахуванням зазначеного, суд призначив обвинуваченому основне покарання за вчинений злочин у виді обмеження волі, яке є більш суворим видом покарання з числа передбачених санкцією ч.1 ст.286 КК України, на строк, який не є максимальним.

Стосовно додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбаченого санкцією ч.1 ст.286 КК України, суд прийняв рішення про його не застосування, що належним чином вмотивував і що не є предметом апеляційного оскарження.

На підставі ст.75 КК України суд звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з покладенням на останнього визначених у вироку обов`язків згідно ст.76 КК України, з чим не згоден обвинувачений і в апеляційній скарзі просить застосувати до нього покарання у виді штрафу, яке фактично є реальним покаранням і його застосування призведе до погіршення становища обвинуваченого, що можливо лише за апеляційною скаргою прокурора або потерпілої сторони з ухваленням вироку.

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними. Апеляційна інстанція, відповідно до вимог ст.421 КПК України, не вправі погіршувати становище обвинуваченого за його апеляційною скаргою.

Не обґрунтованими колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обвинуваченого і в частині стягнення з нього на користь потерпілої моральної шкоди в сумі 10000 грн., у тому числі з урахуванням пояснень потерпілої під час апеляційного розгляду.

Так, обвинувачений не заперечував і не спростував, що потерпіла була в його автомобілі під час ДТП в якості пасажира, отримала тілесні ушкодження, які спричинили їй фізичні та моральні страждання, з часу ДТП, а саме з 25.04.2015 року, а також з дати ухвалення вироку, він шкоду потерпілій, навіть частково, не відшкодував.

Доводи обвинуваченого про безпідставність рішення суду в частині стягнення лише з нього моральної шкоди на користь потерпілої є необґрунтованими, виходячи з того, що він, як і інший винний у ДТП водій, в частині моральної шкоди повинен особисто нести відповідальність згідно ст.1167 ЦК України. Рішення суду в частині моральної шкоди колегія суддів вважає обґрунтованим та належним чином вмотивованим.

Обґрунтованим і вмотивованим є рішення суду і в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої, відповідно до ч.1 ст.118 та ч.1 ст.120 КПК України, понесених нею витрат на правову допомогу, які суд визнав підтвердженими документально, що апелянтом не спростовано і не надано правових підстав для ухвалення апеляційною інстанцією іншого рішення в цій частині відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України. Кримінальна справа в суді першої інстанції щодо обвинуваченого знаходилась на розгляді з 03.07.2015 року і за цей час потерпіла користувалась правовою допомогою за власний рахунок. Колегія суддів не вбачає підстав для зменшення суми витрат за правову допомогу до 2000 грн., як зазначено в апеляційній скарзі.

Що стосується доводів апеляційної скарги відносно цивільного позову потерпілої в частині суми матеріальної шкоди, то колегія суддів вважає їх слушними.

Так, суд у вироку зазначив, що потерпілою заявлений до обвинуваченого цивільний позов про стягнення матеріальної шкоди в сумі 4394 грн.94 коп., пов`язаний з лікуванням пошкодженої руки, який визнав обґрунтованим. При цьому, суд у вироку не зазначив, на підставі яких доказів і з урахуванням яких обставин, він прийшов до висновку про обґрунтованість цієї суми шкоди, у тому числі не з`ясував і не надав оцінку тим обставинам, що тілесні ушкодження потерпіла отримала за наслідками винних дій обох водіїв відповідно до змісту обвинувачення та доказів, покладених в обґрунтування обвинувального вироку.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник доводили, що вони під час судового розгляду висловлювали заперечення стосовно визначеної потерпілою суми матеріальної шкоди, чому у вироку судом не надана оцінка і що вказує на те, що заперечення сторони захисту в цій частині не були предметом перевірки, а також на те, що судом були допущені порушення вимог цивільно-процесуального закону при вирішенні цивільного позову.

Колегія суддів під час апеляційного розгляду сторонами, як потерпілою, так і стороною захисту, була позбавлена можливості перевірити ці доводи апеляційної скарги та прийняти остаточне рішення по цивільному позову.

Колегією суддів було встановлено, що потерпіла свій цивільний позов в частині витрат на лікування обґрунтувала копіями чеків, оригінали чеків про оплату ліків знаходяться у неї і вона їх суду не надавала і суд їх не досліджував. Потерпіла не виявила бажання надати оригінали доказів по цивільному позову апеляційній інстанції. В свою чергу, сторона захисту, звертаючи увагу на зазначені обставини, ніяких клопотань в частині дослідження оригіналів доказів, на які іде посилання в апеляційній скарзі, не заявила.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає за необхідне і доцільне скасувати вирок суду в частині суми матеріальної шкоди по цивільному позову потерпілої до обвинуваченого з направленням провадження в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції у порядку цивільного судочинства.

В іншій частині апеляційних вимог колегія суддів приймає рішення про залишення їх без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 25 листопада 2016 року по кримінальному провадженню щодо ОСОБА_7 , скасувати в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 про стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди в сумі 4395 грн., по якому призначити новий розгляд у суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства в іншому складі суду.

Кримінальне провадження направити до Комунарського районного суду міста Запоріжжя.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з дати її проголошення, проте на неї учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4