Номер провадження: 11-сс/785/68/17
Номер справи місцевого суду: 520/269/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.01.2017 року м. Одеса
Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 12.01.2017 року про відмову в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000080,

встановив:
Зазначеною ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні клопотання слідчого Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого з прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_7 , про арешт майна - автомобіля "Toyota Land Cruiser 120", держ. знак НОМЕР_1 , який знаходиться на території автосалону "Атлант Авто", розташованому за адресою: м. Одеса, вул. 25-ї Чапаєвської Дивізії, 6-Б, по кримінальному провадженню внесеному до ЄРДР за № 0000080 від 10.01.2017 року, за ознаками злочину, передбаченого ст. 290 КК України.
Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя зазначив, що ані у клопотанні, ані в судовому засіданні слідчим та прокурором не надано доказів того, що в автомобілі проводилась зміна вузлів та агрегатів, не були опитані працівники автосалону, не оглянуті та не долучені до клопотання документи, що засвідчують право власності на даний автомобіль та підстави його знаходження на території автосалону.
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 зазначив, що ухвала слідчого судді є незаконною, винесеною з порушенням норм кримінального процесуального закону та підлягає скасуванню, обґрунтовуючи свої доводи наступними обставинами:
- слідчий суддя не врахував наявність достатніх підстав вважати, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт, є доказом у кримінальному провадженні, зберегло на собі його сліди, або набуте кримінально протиправним шляхом;
- під час огляду місця події експертом-автотехніком ОНДЕКЦ було встановлено, що автомобіль "Toyota Land Cruiser 120", держ. знак НОМЕР_1 , який знаходиться на території автосалону "Атлант Авто", розтошованому за адресою: м. Одеса, вул. 25-ї Чапаєвської Дивізії, 6-Б, має ознаки зміни вузлів та агрегатів, однак вільного доступу до автомобіля органу досудового розслідування з боку власників автосалону надано не було;

- в якості свідка був допитаний ОСОБА_9 , автомобіль якого був угнаний у м. Києві та який пояснив, що автомобіль "Toyota Land Cruiser 120", держ. знак НОМЕР_1 , який знаходиться на території автосалону "Атлант Авто", може належати йому;
- 11.01.2017 року у кримінальному провадженні призначено проведення експертизи рельєфних знаків вищевказаного автомобіля, з метою встановлення ознак зміни ідентифікаційних номерів його вузлів та агрегатів, проведення якої доручено ОНДЕКЦ МВС України.
З огляду на викладене прокурор просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого та накласти арешт на вказаний автомобіль.
Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов до висновку про таке.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.
До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 цього Кодексу.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчим при зверненні до суду з клопотанням про арешт майна не дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Як вірно зазначено в ухвалі слідчого судді, слідчий у клопотанні не зазначив правові підстави для накладення арешту на майно та не навів доказів необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

Окрім того, слідчим до клопотання не додані документи, що посвідчують право власності на даний автомобіль, у зв`язку з чим є незрозумілим, яке саме майно підлягає арешту. Не надано слідчим також обґрунтованих доказів того, що у кримінальному провадженні наявні підстави вважати, що у даному автомобілі проводилась заміна вузлів та агрегатів.

Крім того, до апеляційного суду надійшло клопотання власника автомобіля - ОСОБА_10 , в якому останній вказує, що не заперечує проти повного, всебічного та об`єктивного досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим добровільно надав автомобіль органу досудового розслідування для огляду та проведення експертного дослідження. До клопотання додана копія акту спеціального дослідження транспортного засобу №268100, виданого ОФ Науково-дослідного Бюро судових експертиз "Сантодор", згідно з яким ідентифікаційні номери кузова та двигуна є первинними та не змінювались.

При цьому, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурором ОСОБА_11 була надана копія свідоцтва про реєстратцію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , відповідно до якого автомобіль сірого кольору "Toyota Land Cruiser 120", держ. знак НОМЕР_3 , належить ОСОБА_10 , що не відповідає держ. знаку автомобіля зазначенного в клопотанні слідчого.

Отже, апеляційний суд, вважає обгрунтованими висновки слідчого судді про те, що клопотання слідчого про арешт має не відповідає вимогам ст. 171 КПК України, не підтверджено належними доказами та є передчасним, тому доводи прокурора не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.
Вищевикладені обставини в сукупності свідчать про те, що ухвала слідчого судді є законною, обґрунтованою та мотивованою, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.
Керуючись ст.ст. 163, 167, 170, 171, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:
Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 12.01.2017 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання слідчого Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , про арешт майна - автомобіля "Toyota Land Cruiser 120", держ. знак НОМЕР_1 , який знаходиться на території автосалону "Атлант Авто", розташованому за адресою: м. Одеса, вул. 25-ї Чапаєвської Дивізії, 6-Б, по кримінальному провадженню внесеному до ЄРДР за № 0000080 від 10.01.2017 року за ознаками злочину, передбаченого ст. 290 КК України, - залишити без змін.
Ухвала набирає сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3