Дата документу Справа № 314/6310/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/338/17 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/6310/14-к Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.ст. 286 ч.2, 135 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2017 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерплого адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001294, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_9 на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 листопада 2016 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України та засуджено до 1 року 6 місяців обмеження волі.

На підставі ст.ст. 75 КК України звільнено від покарання у вигляді обмеження волі, з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

За ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому обвинуваченні, оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Цивільний позов ОСОБА_9 в частині вимог про відшкодування матеріальної і моральної шкоди в наслідок спричинення тілесних ушкоджень через порушення правил дорожнього руху залишено без розгляду. Цивільний позов ОСОБА_9 в частині вимог про відшкодування моральної шкоди внаслідок залишення у небезпеці задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 2300 грн. на відшкодування моральної шкоди. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні у розмірі 2733 грн. 50 коп.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, за наступних обставин.

24 серпня 2014 року, приблизно о 1 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , керуючи мотоциклом "КМЗ ДНЕПР 11", р.н. НОМЕР_1 , рухався по проїжджій частині вул. Леніна в с. Новогупалівка Вільнянського району Запорізької області, з боку с. Грізного в напрямку с. Солоного, та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , спричинивши йому відкритий уламковий перелом правої великогомілкової кістки на межі середньої та нижньої третини, закритий перелом правої малогомілкової кістки на межі середньої третини зі зміщенням кісткових фрагментів, рани на рівні переломів, садна на правій гомілці, що кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпечності для життя, тим самим, ОСОБА_9 опинився у небезпечному для життя стані, в якому він внаслідок безпорадного стану був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження. ОСОБА_7 , усвідомлюючи це, був зобов`язаний згідно з п.2.10.г «Правил дорожнього руху України», вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому, викликати карету швидкої медичної допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілого до лікувального закладу.
Незважаючи на це, ОСОБА_7 , який був зобов`язаний після дорожньо-транспортної пригоди піклуватися про потерпілого, маючи об`єктивну можливість для цього, заходів, спрямованих на надання ОСОБА_9 допомоги не прийняв: самостійно першу медичну допомогу не надав, карету швидкої допомоги не викликав, за допомогою до інших осіб не звернувся, а покинув місце дорожньо-транспортної пригоди.
Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у скоєні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, якій полягав у наступному.

24 серпня 2014 року, приблизно о 1 годині 00 хвилин, керуючи мотоциклом "КМЗ ДНЕПР 11" р.н. НОМЕР_1 , рухався по проїжджій частині вул. Леніна в с. Новогупалівка Вільнянського району Запорізької області, з боку с. Грізного в напрямку с. Солоного, а назустріч йому на тій же ділянці вулиці рухався ОСОБА_9 . Згідно висновків сторони обвинувачення, ОСОБА_7 при цьому порушив вимоги пп. 2.1.а, 2.3.г, 12.3 "Правил дорожнього руху України", відповідно до яких:
- п.2.1 "Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії";
- п.2.3 "Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: …г) під час руху на мотоциклі і на мопеді бути в застебнутому мотошоломі…";
- п.12.3 "У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди",
внаслідок чого, рухаючись на мотоциклі в районі ЛЕП № 56, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_9 та уникнути наїзду на нього, відповідних заходів аж до зупинки транспортного засобу не вжив, і скоїв наїзд на ОСОБА_9 , спричинивши йому відкритий уламковий перелом правої великогомілкової кістки на межі середньої та нижньої третини, закритий перелом правої малогомілкової кістки на межі середньої третини зі зміщенням кісткових фрагментів, рани на рівні переломів, садна на правій гомілці, що кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпечності для життя.
В цій частині обвинувачення ОСОБА_7 судом першої інстанції визнаний невинуватим та виправданий у пред`явленому обвинуваченні у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
В апеляційній скарзі (з урахуванням уточнень) прокурор вважає, що суд не встановив наявність чи відсутність причинного зв`язку між діями обвинуваченого та подією ДТП, не здобув інших даних, які б свідчили, що ОСОБА_7 не порушував ПДР України, безпідставно виправдав обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, а з обвинувачення за ч. 1 ст. 135 КК України безпідставно виключив вказівку про те, що ОСОБА_7 своїми діями поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, чим допустив істотні порушення кримінального процесуального законодавства та неповноту судового розгляду, що призвело до ухвалення судом незаконного рішення.

Просить скасувати вирок щодо ОСОБА_7 та постановити свій вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, призначивши покарання: за ч. 1 ст. 135 КК України - 1 рік позбавлення волі; за ч. 2 ст. 286 КК України - 5 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки та покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені п.п. 1-2 ч. 1 ст. 76 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд безпідставно поклав в основу вироку показання обвинуваченого, який у судовому засіданні змінив свої показання, та висновки судово-автотехнічної експертизи №670/15 від 27.11.2015 року та комплексної автотехнічної транспортно-трасологічної та судово-медичної експертиз №122/123/16-31-к від 23.05.2016 року, які, у зв`язку з відсутністю необхідних даних, не надають відповідей на поставлені судом питання та не свідчать про відсутність причинного зв`язку між порушенням ОСОБА_7 Правил дорожнього руху та дорожньо-транспортною подією, а також про відсутність вини обвинуваченого у скоєнні наїзду на пішохода ОСОБА_9 .

Вказує, що суд необґрунтовано визнав недопустимими докази протокол додаткового огляду місця події від 19.09.2014 року за участі ОСОБА_7 та висновок автотехнічної експертизи № 622/14 від 08.10.2014 року, які підтверджують в діях ОСОБА_7 наявність порушень вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України, що призвели до наїзду на пішохода ОСОБА_9 , разом з тим, вказані слідчі дії були виконані з дотриманням вимог ст. ст. 101-102, 237 КПК України та є належними доказами.

Вважає, що суд у порушення вимог ст. 22 КПК України, відмовив у задоволені клопотання сторони обвинувачення про проведення слідчих експериментів за участю обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 з метою уточнення обставин ДТП та перевірки показань обвинуваченого, про допит експертів-автотехніків (у т.ч. одночасний їх допит) з метою усунення наявних протиріч експертних висновків, про проведення повторної судової автотехнічної експертизи, внаслідок чого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

На підтвердження своїх доводів прокурор просить апеляційний суд: викликати та допитати в судовому засіданні завідувача сектору автотехнічних досліджень КУ «Запорізького обласного бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_12 з метою надання роз`яснень щодо причин розбіжностей у висновках судових експертів №122/123/16-31/к від 23.05.2016 року, №670/15 від 27.11.2015 року та №622/14 від 08.10.2014 року; призначити проведення слідчих експериментів за участі ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 з метою встановлення моменту виникнення небезпеки для водія мотоциклу, розташування відносно меж проїжджої частини мотоцикла та пішохода, швидкості руху мотоцикла та його розташування відносно, меж проїжджої частини, місця наїзду в момент виникнення небезпеки для руху, відстані видимості елементів проїжджої частини в напрямку руху водія мотоцикла, моменту, з якого водій ОСОБА_7 міг бачити пішохода ОСОБА_9 ; на підставі отриманих даних в ході проведення слідчих експериментів за участі ОСОБА_7 та ОСОБА_9 призначити проведення судової автотехнічної експертизи з метою встановлення об`єктивних даних дорожньої транспортної події та чи мав технічну можливість водій ОСОБА_7 уникнути наїзду на пішохода; викликати та допитати у суді апеляційної інстанції потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_13 , дослідити висновок судово-медичної експертизи №3929 від 08.10.2014 року, протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 24.08.2014 року, протокол огляду транспортного засобу від 24.08.2014 року, протокол слідчого експерименту від 05.09.2014 року за участі ОСОБА_9 , протокол додаткового огляду місця події за участі ОСОБА_7 від 19.09.2014 року, висновок автотехнічної експертизи №622/14 від 08.10.2014 року, протокол проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 від 18.08.2015 року, висновок автотехнічної експертизи №670/15 від 27.11.2015 року, висновок комплексної автотехнічної, транспортно-трасологічної та судово-медичної експертизи №122/123/16-31/к від 13.05.2016 року з метою надання вірної та всебічної оцінки доказів у сукупності.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 вважає вирок суду щодо ОСОБА_7 незаконним та просить його повністю скасувати та призначити обвинуваченому покарання, запропоноване прокурором у суді першої інстанції, або скасувати оскаржуваний вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у поясненнях, наданих працівникам ДАЇ від 24.08.2016 року, на досудовому слідстві слідчому ВР ДТП СУ ГУМВС України в Запорізькій області від 29.08.2016 року та в протоколі допиту підозрюваного від 16.10.2014 року, ОСОБА_7 зазначав про те, що бачив потерпілого на дорозі, проте, у подальшому змінив свідчення, після чого за клопотанням його захисника майже через рік був проведений слідчий експеримент, де ОСОБА_7 вже зазначив, що на дорозі потерпілого не бачив. Зазначений слідчий експеримент був покладений в основу проведеної судової автотехнічної експертизи від 27.11.2015 року, яка всупереч вимогам Закону України «Про судову експертизу», інструкції «Про порядок проведення судових експертиз» містила неконкретні висновки, у подальшому 23.05.2016 року було проведено комплексну експертизу, яка також не містила конкретних висновків та базувалася на припущеннях.

Вказує, що судом буди відхилені: клопотання прокурора, представника потерпілого з приводу необхідності виконання вимог ст. 332 КПК України щодо допиту експертів з метою усунення протиріч; клопотання прокурора про необхідність проведення додаткового слідчого експерименту за участю потерпілого (оскільки у висновках експертів чітко зазначалося про необхідність надання додаткових даних з урахуванням пояснень потерпілого); клопотання прокурора, представника потерпілого про необхідність проведення додаткової експертизи, оскільки висновки які містилися в матеріалах кримінального провадження суперечили один одному, а в допиті експертів було відмовлено, проте, суд задовольнив клопотання ОСОБА_7 та його захисника про необхідність проведення слідчого експерименту за його участю, через тривалий термін події злочину, фактично слідчий експеримент, який повністю проведений зі слів обвинуваченого унеможливив притягнення його до встановленої законом відповідальності.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, обвинуваченого та його захисника, потерпілого та його представника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора та потерпілого підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи у суді першої інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення цього Кодексу, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції були допущені наступні істотні порушення вимог КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Частиною 2 цієї статті встановлено, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, суд у мотивувальній частині вироку зазначає, крім формулювання обвинувачення, яке особі пред`являлось і визнано судом недоведеним, також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен дати відповідь на аргументи сторін.

Суд першої інстанції, постановляючи вирок стосовно ОСОБА_7 ці та інші вимоги кримінально процесуального закону під час судового розгляду кримінального провадження в повній мірі не виконав, обставини, які мають істотне значення для вирішення питання щодо доведеності чи недоведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні пред`явленого йому злочинів належно не з`ясував, а докази, надані стороною обвинувачення з достатньою повнотою не дослідив, а тим, які дослідив дав суперечливу оцінку.

Відповідно до даних, отриманих в ході слідчого експерименту 18 травня 2015 року (т. 1 а.с. 140) встановлено, що видимість елементів дороги з місця водія мотоциклу при ввімкненому ближньому світлі фар становить 45 метрів.

Відповідно до схеми наслідків дорожньо-транспортної пригоди та фото таблиці ділянка дороги, на якій сталася ДТП є прямою, узбіччя не має насаджень чи предметів, які обмежують оглядовість (т.1 а.с. 64-66).

В суді обвинувачений стверджував, що не бачив перед зіткненням потерпілого, що він з`явився раптово.

Потерпілий ОСОБА_9 наполягав на тому, що рухався по дорозі назустріч мотоциклу ближче до узбіччя. Данні показання потерпілого щодо розташування на дорозі підтверджуються висновками комплексної автотехнічної, транспортно-трасологічної та судово-медичної експертизи № 122/123/16-31-к від 23.05.2016 року (т. 1 а.с. 202-213), відповідно до якої характер та локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 свідчить про те, що в момент первинного контакту потерпілий розташовувався у вертикальному положенні та був обернутий передньою поверхнею тіла до транспортного засобу.
Допитаний за клопотанням прокурора в судовому засіданні апеляційного суду експерт ОСОБА_12 показав, що при проведенні комплексної експертизи до уваги брались вихідні дані, що містились в ухвалі суду про призначення цієї експертизи та матеріали кримінального провадження. Дані першої експертизи, проведеної у 2014 році, до уваги взяті не були. Для експертів був необхідний момент виникнення небезпеки для водія та швидкість руху транспортного засобу, яким він керував, але дані про момент виникнення небезпеки для водія були відсутні.
Однак ні шляхом проведення слідчих експериментів, ні висновками проведених експертиз, ні допитами експертів не усуненні протиріччя між показанням обвинуваченого та потерпілого та не встановлено чи є об`єктивними показання обвинуваченого, який маючи огляд 45 метрів, не міг своєчасно побачити потерпілого та не встановлено, як потерпілий міг на прямій ділянці дороги, яка не має жодних об`єктів, що обмежують оглядовість, раптово з`явитися перед транспортам засобом, що рухався.
Якщо суд першої інстанції прийняв твердження обвинуваченого про те, що потерпілий на проїзній частині появився раптово, то мав би перевірити шляхом надання в порядку ст. 333 КПК України доручення слідчому провести слідчий експеримент, в ході якого встановити оглядовість для водія узбіччя з ввімкненим світлом фар мотоцикла.
При цьому прокурором з метою встановлення моменту виникнення небезпеки для водія мотоцикла, розташування відносно меж проїзної частини та пішохода, швидкості руху мотоцикла, видимості в напрямку його руху тощо подавалися клопотання про проведення повторних слідчих експериментів з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 , які, на думку колегії суддів за наявністю істотних розбіжностей в показаннях обвинуваченого та потерпілого в суді щодо обставин події дорожньо-транспортної пригоди, відсутністю однозначних висновків судових експертиз, судом були залишені без задоволення безпідставно.
При наявності вказаних протиріч в поясненнях обвинуваченого та потерпілого, які судом усунені не були, без однозначної відповіді на питання міг чи не міг обвинувачений бачити пішохода перед наїздом на нього, суд був позбавлений можливості постановити законне і обґрунтоване рішення.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в даному кримінальному провадженні, оскільки не вичерпані всі можливості доведення винуватості особи в суді, були відсутні передумови для ухвалення виправдувального вироку за обвинуваченням особи у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
З огляду на наведене судова колегія погоджується з доводами апеляційних скарг прокурора і потерпілого з приводу того, що судом дано неоднозначну та суперечливу оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, які без відповідного мотивування судом були покладені в основу вироку, а іншим доказам обвинувачення суд оцінки взагалі не дав.

Виходячи зі змісту положень ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і зобов`язаний повторно дослідити лише ті обставини, які під час кримінального провадження були встановлені, але дослідженні судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

У даному випадку апеляційний суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення, оскільки в апеляційній скарзі прокурора ставиться питання про призначення проведення слідчих експериментів за участі ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_9 та проведення експертиз на підставі отриманих даних, що не входить до повноважень суду апеляційної інстанції.

Тому, виходячи з вимог ч. 6 ст. 9, п. 13 ч. 1 ст. 7 КПК України тобто загальних засад кримінального провадження, з метою забезпечення учасникам судового процесу права на справедливий судовий розгляд справи, вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, під час якого суду необхідно із забезпеченням дотримання принципів змагальності сторін вирішити всі клопотання як сторони захисту, так і сторони обвинувачення, прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду підлягає скасуванню в повному обсязі, оскільки обидві обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 135 КК України та ч. 2 ст. 286 КК України є взаємопов`язаними, а з мотивувальної частини оскаржуваного вироку суду вбачається, що висновку суду про не доведення вини ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України вплинули в подальшому на висновки суду щодо об`єму доведеного обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, скасувати.

Призначити новий розгляд провадження у тому ж суді.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4