УХВАЛА

10 січня 2017 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2., розглянувши заяву про усунення недоліків заяви засудженого ОСОБА_1 про перегляд судових рішень щодо нього,

в с т а н о в и в:

Як убачається із наявних у Верховному Суді України матеріалів, 21 листопада 2016 року засуджений ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України (далі - ВСУ) із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 серпня 2016 року, якою залишено без зміни вирок Чечельницького районного суду Вінницької області від 18 вересня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 13 серпня 2015 року щодо нього. Заявник просив скасувати судові рішення та постановити нове рішення, яким справу щодо нього засудженого за частиною першою статті 190, частиною першою статті 358, частиною третьою статті 358, частиною першою статті 364, частинами четвертою та п'ятою статті 27, частиною першою статті 366, частиною першою статті 366, частиною другою статті 368 Кримінального кодексу України 2001 року (далі - КК) провадженням закрити у зв'язку з відсутністю у його діяннях складу злочину на підставі пункту 2 частини першої статті 6 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року( далі - КПК).

Ухвалою судді ВСУ від 5 грудня 2016 року засудженому ОСОБА_1 було повідомлено про недоліки заяви та надано строк, протягом якого він зобов'язаний був їх усунути.

На виконання ухвали судді ВСУ від 5 грудня 2016 року про усунення недоліків заяви, засуджений ОСОБА_1 8 грудня 2016 року надіслав до ВСУ доповнення до заяви, зі змісту якої вбачалося, що він повторно не визначився з передбаченими статтею 445 цього Кодексу підставами для перегляду судових рішень ВСУ.

Ухвалою судді ВСУ від 22 грудня 2016 року засудженому ОСОБА_1 було повернуто заяву у зв'язку з не усуненням недоліків у ній.

27 грудня 2016 року засуджений ОСОБА_1 повторно звернувся до ВСУ з заявою про усунення недоліків його заяви щодо перегляду вищезазначених судових рішень, у зв'язку з неоднаковим застосування касаційним судом норми права, зокрема частин першої та п'ятої статті 5 КК, в частині не застосування зворотної дії Закону №221-VII у часі, яка пом'якшує кримінальну відповідальність та поліпшує його становище. При цьому зазначає, що не було враховано змін до санкції частини другої статті 368 КК в частині граничного строку позбавлення волі; не враховано змін до примітки 1 до статті 368 КК в частині визначення кваліфікуючої ознаки «значний розмір»; не враховано змін до пунктів 3 і 4 примітки до статті 364 КК, у яких містяться визначення кваліфікуючих ознак «істотна шкода» та «тяжкі наслідки». Також вказує на неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм закону України про кримінальну відповідальність, щодо визнання результатів негласних слідчих (розшукових) дій допустимими доказами без розкриття копій судових рішень про надання дозволів на застосування зазначених заходів. Просить судові рішення щодо нього скасувати, а справу провадженням закрити за відсутністю в його діях складу злочину за частиною першою статті 190, частиною першою статті 358, частиною третьою статті 358, частиною першою статті 364, частинами четвертою та п'ятою статті 27, частиною першою статті 366, частиною першою статті 366, частиною другою статті 368 КК.

Вивчивши заяву засудженого ОСОБА_1 та долучені до неї копії судових рішень, вважаю, що заява про усунення недоліків не відповідає вимогам частини другої статей 448, 449 КПК, відповідно до яких вона повинна містити обґрунтування підстав для перегляду судових рішень, передбачених статтею 445 КПК.

Згідно з частиною 1 статті 9 КПК під час кримінального провадження суд зобов'язаний неухильно дотримуватися Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу, вимог інших актів законодавства. У разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує положення відповідного міжнародного договору України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (частини 4 і 5 статті 9 КПК).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), яка ратифікована Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, який встановить, зокрема, обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36).

Разом із тим, як убачається з ухвали Суду від 8 січня 2008 року «Щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України» (п.2), право на доступ до національного суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом в такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено, особливо щодо умов прийнятності скарги.

Практикою Суду визначено, що встановлені державою обмеження повинні відповідати законній меті і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються та метою, яку намагаються досягнути, щоб не суперечити пункту 1 статті 6 Конвенції (див. рішення у справі Guerin v. France, 29 липня 1998 року, Reports 1998-V, п. 37).

Так, статтею 448 КПК в редакції Закону від 12 лютого 2015 року встановлено вимоги до заяви про перегляд судового рішення, в тому числі щодо обґрунтування підстав для перегляду судових рішень, передбачених статтею 445 цього Кодексу.

Зі змісту заяви про усунення недоліків засудженого ОСОБА_1 убачається, що хоча заявник і ставить питання про перегляд судових рішень ВСУ щодо нього в порядку статей 445, 446 КПК, однак він повторно не визначився з передбаченими статтею 445 цього Кодексу підставами для перегляду судових рішень ВСУ, а саме не вказав, яка на його думку, норма закону України про кримінальну відповідальність застосована касаційним судом неоднаково, а лише зазначив про неоднакове застосування частин першої та п'ятої статті 5 КК, в частині не застосування зворотної дії Закону №221-VII у часі, яка пом'якшує кримінальну відповідальність та поліпшує його становище, оскільки не було враховано змін до санкції частини другої статті 368 КК в частині граничного строку позбавлення волі; не враховано змін до примітки 1 до статті 368 КК в частині визначення кваліфікуючої ознаки «значний розмір»; не враховано змін до пунктів 3 і 4 примітки до статті 364 КК, у яких містяться визначення кваліфікуючих ознак «істотна шкода» та «тяжкі наслідки». Та зазначив про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм закону України про кримінальну відповідальність, щодо визнання результатів негласних слідчих (розшукових) дій допустимими доказами без розкриття копій судових рішень про надання дозволів на застосування зазначених заходів, що суперечить раніше прийнятим рішенням цієї інстанції.

Крім того засуджений чітко не визначився у заяві щодо конкретної норми (норм) кримінального та кримінального процесуального закону, яка неоднаково застосована судом касаційної інстанції, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, оскільки в одному випадку зазначив про неоднакове застосування статей 364, 368 КК, а в другому посилається на порушення норм кримінального процесуального закону при цьому не зазначає, що саме було порушено. Відсутність чіткого визначення неоднаково застосованої норми (норм) виключає можливість здійснення відповідного порівняння.

Крім того, відповідно до статті 449 КПК до заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України додаються копії судових рішень, про перегляд яких подано заяву.

Однак, засуджений ОСОБА_1 не надав копії вироку Чечельницького районного суду Вінницької області від 18 вересня 2013 року.

Таким чином, під час перевірки відповідності заяви вимогам КПК встановлено ряд зазначених недоліків, які перешкоджають вирішенню питання про допуск справи до провадження.

Виходячи з того, що перегляд судових рішень ВСУ здійснюється виключно з питань права, для реалізації якого заявнику може бути надано правову допомогу, відповідно до статті 59 Конституції України, рішення Конституційного Суду України у справі (про право на правову допомогу) від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, частини 3 пункту «с» статті 6 Конвенції 1950 р., практики Суду та Закону України «Про безоплатну правову допомогу» від 2 червня 2011 року № 3460-VI.

Статтею 17 згаданого Закону передбачено надання безоплатної вторинної правової допомоги відповідним територіальним центром.

Для реалізації свого права на звернення до Верховного Суду України засудженому ОСОБА_1 слід звернутися до територіального центру надання безоплатної вторинної правової допомоги.

На підставі наведеного та керуючись статтями 448, 450 Кримінального процесуального кодексу України,

у х в а л и в:

Про недоліки заяви повідомити засудженого ОСОБА_1 та надати йому строк для їх усунення до 10 лютого 2017 року.

У разі, якщо зазначені недоліки не буде усунено в установлений строк, заяву буде повернуто заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_2