11-кп/775/193/2017(м)
263/8330/15-к

Категорія: ст. 291 КК України Суддя 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Доповідач: ОСОБА_2

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2017 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах та
справах про адміністративні правопорушення
Апеляційного суду Донецької області
у складі: головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А :
Відповідно до вироку суду, ОСОБА_8 13.10.2014 року, приблизно о 18.00год., при вечірніх сутінках, керуючи технічно справним велосипедом, здійснював рух по проїзній частині провулку Бахмутський у напрямку вулиці Котляревського у Центральному (Жовтневому) районі м. Маріуполя Донецької області, проїжджаючи у зазначений час нерегульовану ділянку дороги в районі будинку № 13 по провулку Бахмутському в м.Маріуполі, порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, об`єктивно маючи можливість спостерігати за дорожніми умовами та обстановкою, а саме рухом пішохода ОСОБА_10 , яка переходила проїжджу частину провулку Бахмутського зліва направо відносно руху велосипедиста, діючи самовпевнено, не врахував дорожню обстановку та не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 передньою частиною керованого ним велосипеда, після якого остання впала на проїжджу частину провулку Бахмутського.
Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_10 були заподіяні тілесні ушкодження, від яких вона ІНФОРМАЦІЯ_2 померла, її смерть наступила у результаті закритої внутрічерепної травми, яка по ступеню тяжкості стосовно живих осіб відноситься до тяжких ушкоджень, як небезпечних для життя у момент спричинення, що призвели до смерті.
Допущені ОСОБА_8 порушення вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України знаходяться у прямому причино-наслідковому зв`язку з настанням ДТП та суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до смерті потерпілої.
Не погодившись з судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_9 подали апеляційні скарги.
Захисник просить скасувати оскаржуване рішення та виправдати його підзахисного у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.291 КК України і відмовити у задоволенні цивільного позову.
На обгрунтування апеляційних вимог зазначає, що при проведенні досудового розслідування було порушено право обвинуваченого на захист, оскільки в матеріалах провадження відсутній протокол проведення огляду місця події, відсутні дані про положення гілок дерев в день ДТП, схема ДТП, опис дорожньої обстановки, видимість з боку руху велосипедиста, не враховувалося експертом автотехніком показання обвинуваченого про момент появи пішоходу на проїзній частині, що у подальшому призвело до хибного висновку автотехнічної експертизи.
Вважає, що вина його підзахисного не доказана матеріалами кримінального провадження, оскільки жодна з проведених судових автотехнічних експертиз не надала відповідь на питання, як могли утворитися від контакту з рулем велосипеда ушкодження, які були виявлені у пішохода ОСОБА_10 , конкретний механізм ДТП не встановлений, висновки експертиз базуються на припущеннях, версія ОСОБА_8 про механізм ДТП досудовим розслідуванням навіть не розглядалась (контакт потерпілої з його рукою, а не з рулем велосипеда).
Вважає, що у свідка ОСОБА_11 , який є онуком пішоходу ОСОБА_10 були підстави оговорити ОСОБА_12 , але суд не дав цьому факту ніякої правової оцінки.
На думку захисника, проведені судові автотехнічні експертизи обґрунтовані сумнівними та суперечливими показаннями свідка ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_14 , який в судовому засіданні пояснив, що нічого не бачив, тільки почув хлопок від падіння, при цьому в експертизі відсутні вихідні дані про момент настання небезпеки для руху велосипедиста ОСОБА_8 .
Зазначає, що судово-медичні експертизи проведенні з порушеннями та не відповідають вимогам Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6, що ставить під сумнів правильність висновків СМЕ. Крім того, допитані в судовому засіданні медичні працівники показали, що після падіння ОСОБА_10 не мала ушкоджень, які загрожували б її життю та здоров`ю, тому вони не пропонували госпіталізацію. Вважає, що вказані тілесні ушкодження ОСОБА_10 могла отримати вже після обстеження в лікарні та повернення додому (або по путі додому).
Судом першої інстанції залишені поза увагою дії пішоходу ОСОБА_10 стосовно їх відповідності вимогам Правил дорожнього руху України.
Висновки суду першої інстанції про порушення з боку ОСОБА_8 п.п. 6.12, 12.2 Правил дорожнього руху України взагалі виходять за рамки пред`явленого обвинувачення, у судовому засіданні прокурором не змінювався обсяг обвинувачення, він підтримував обвинувачення тільки в частині порушення ОСОБА_8 п. 12.3 Правил дорожнього руху.
Також вважає необгрунтованим та незаконним задоволення цивільного позову на користь ОСОБА_9 , оскільки вимоги не підтверджуються відповідними документами.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали свої апеляційні доводи, не визнавши апеляційних вимог потерпілої, думку прокурора, який просив залишити апеляційні скарги захисника обвинуваченого та потерпілої без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Обвинувачений ОСОБА_8 вину свою в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнав, вказав, що він контактував з ОСОБА_10 передньою частиною свого тіла, а не здійснив наїзд на пішохода передньою частиною велосипеду, вважає, що відсутній зв`язок між його діями та смертю ОСОБА_10 , яка порушила Правила дорожнього руху, вийшла у темний час доби одягнена в темну одежу. Крім того, він є інвалідом по зору, не зрячий на одне око.
Незважаючи на не визнання обвинуваченим своєї вини в інкримінованому кримінальному правопорушенні, висновки суду про доведеність його вини у порушенні чинних на транспорті правил, які убезпечують рух, що спричинило загибель пішохода ОСОБА_10 , за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні узгоджених між собою, стосовних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 оскаржує порушення обвинуваченим п.12.3 ПДР України, вважає не доведеним причино-наслідковий зв`язок між отриманими ОСОБА_10 тілесними ушкодженнями та настанням смерті, механізм заподіяння пішоходу тілесних ушкоджень не визначений, докази по справі не є належними і допустимими, при цьому пішохід сама не дотримувалась Правил дорожнього руху. Крім того, вважає необгрунтованим та незаконним задоволення цивільного позову про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу на користь ОСОБА_9 .
Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд першої інстанції перевіряв в судовому засіданні доводи обвинуваченого, у тому числі і зазначені захисником в апеляційній скарзі, які свого підтвердження не знайшли.
Вони спростовуються матеріалами кримінального провадження та добутими по кримінальному провадженню доказами, а саме показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_8 , який не заперечував, що на проїзній частині сталося зіткнення між ним, коли він їхав на велосипеді та пішоходом ОСОБА_10 , в результаті чого ОСОБА_10 впала на лівий бік, після падіння ОСОБА_13 заніс її додому, показаннями потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , експертів ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , висновками проведених експертиз, протоколами слідчих дій та іншими письмовими доказами, дослідженими судом першої інстанції.
Так, в ході проведення слідчого експерименту 20 жовтня 2014 року за участю свідка ОСОБА_13 , який в присутності двох понятих виклав обставини наїзду велосипедиста ОСОБА_8 на пішохода ОСОБА_10 , давав показання про механізм ДТП, робилися заміри, які зафіксовані в протоколі та на підставі яких експертом проведено судову автотехнічну експертизу. Між іншим, свідок показав, що його бабця ОСОБА_10 йшла з двору будинку АДРЕСА_2 , перетинала дорогу, посередині дороги рухався на велосипеді ОСОБА_12 , у цей момент бабця знаходилася на середині шляху, правим боком вона була звернена до велосипедиста, коли стався наїзд на неї.
Також, в ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 підтвердив, що в ході слідчого експерименту він у присутності двох понятих виклав обставини події, давав показання та робилися заміри, які зафіксовані в протоколі. Не заперечував, що видимість не була обмежена, конкретна видимість складала 44 метри, але пішохода він не бачив. Біля будинку АДРЕСА_3 стояв мікроавтобус білого кольору з відкритими лівими дверима, він зосередив свою увагу на проїзд повз вказаного мікроавтобуса, більш нікого на проїзній частині він не бачив, зліва йому нічого не обмежувало оглядовість, він раптово відчув поштовх у ліве передпліччя, після чого впав, коли став підійматися, то побачив зліва від велосипеду лежить ОСОБА_10 частково на лівому боку, частково на спині.
Аналогічні пояснення обвинувачений ОСОБА_8 надавав в ході проведення слідчого експерименту 30 березня 2015 року, проведеного при вечірніх сутінках, у присутності понятих та захисника обвинуваченого ОСОБА_8 , на місці проведення слідчої дії проведено детальні заміри зі слів ОСОБА_8 (т.1 а/п 189-200).
Після проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 слідчим була призначена судова автотехнічна експертиза, задані вихідні дані, за п. 6 яких, ДТП сталося в період вечірніх сутінок, момент виникнення небезпеки для руху на відстані конкретного виявлення пішохода, конкретна видимість складає 44 метри, в тому числі і інші відомості, що знаходяться в матеріалах провадження, якими потрібно керуватися експерту при проведенні експертизи.
За висновком вказаної судової автотехнічної експертизи №386 від 31 березня 2015 року, який експерт ОСОБА_22 підтримав в ході судового розгляду, з технічної точки в даній дорожній ситуації велосипедисту ОСОБА_8 у разі виникнення небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, необхідно було негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, тобто слід було діяти відповідно до вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України. З технічної точки зору у дорожній обстановці, що склалася, велосипедист ОСОБА_8 , виконуючи вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху України, мав технічну можливість уникнути даної дорожньо-транспортної події і його дії перебували у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної події (т.1 а/п 205-208).
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність апеляційних вимог захисника про не встановлення механізму ДТП, не врахування експертом автотехніком показань обвинуваченого про момент появи пішоходу на проїзній частині, що у подальшому призвело до хибного висновку автотехнічної експертизи, оскільки обвинувачений, який має вади зору пояснював, що не бачив пішохода зовсім, побачив після зіткнення, тому правильним є висновок, що в даному випадку момент виникнення небезпеки для руху слід рахувати з моменту, коли велосипедист об`єктивно спроможний був її виявити, а саме враховуючи конкретну видимість, яка складає 44 метра, вказану конкретну видимість визнав і обвинувачений, який при цьому стверджував, що зліва, звідки вийшов пішохід, йому нічого не обмежувало видимість.
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду про порушення ОСОБА_8 , який керував велосипедом, п.12.3 Правил дорожнього руху України, в результаті вказаного порушення стався наїзд на пішохода ОСОБА_10 , а саме - лівою частиною руля ОСОБА_8 вдарив ОСОБА_24 по тулубу справа, після чого ОСОБА_24 впала на землю лівою стороною тулуба, лівою стороною голови вдарилася об дорожнє покриття (грунт зі шлаком, який мав виступаючі камені), в результаті чого отримала тілесні ушкодження.
Крім того, не заслуговують на увагу апеляційні доводи захисника, що обвинувачений не наїхав на пішохода, а вона наткнулась на його руку, оскільки ці доводи спростовуються висновками автотехнічних експертиз та показаннями експерта ОСОБА_22 , що рука велосипедиста є складовою системою транспортного засобу, якщо контакт був між рукою або плечем водія велосипеда і потерпілою, то це все одно слід вважати наїздом, навіть якщо не контактував самим велосипедом.
Колегія суддів також вважає неспроможними апеляційні доводи захисника про те, що наслідком зіткнення ОСОБА_8 , який їхав на велосипеді, з пішоходом ОСОБА_10 не могла бути загибель пішохода.
Так, після зіткнення велосипеда під керуванням ОСОБА_8 та пішохода, пішохода ОСОБА_10 на руках поніс додому ОСОБА_13 , за поясненнями самого же обвинуваченого, 13.10.2014 року ОСОБА_10 в результаті зіткнення з велосипедом були заподіяні тілесні ушкодження, від яких вона ІНФОРМАЦІЯ_2 померла.
За висновками судово-медичних експертиз трупа ОСОБА_10 від 12 грудня 2014 року № 3613 (т. 1 а/п 144-145), від 18 лютого 2015 року № 3613/10 (т. 1 а/п 154) та комісійної судово-медичної експертизи №5 від 26 липня 2016 року (т.2 а/п 44-54) та поясненнями експертів ОСОБА_21 та ОСОБА_23 , виявлені тілесні ушкодження при експертизі трупа ОСОБА_10 утворилися в термін за 1-2 доби до моменту настання смерті, можливо 13.04.2014 р., у результаті дії тупих предметів і за ступенем тяжкості у своїй сукупності відносно живих осіб відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя у момент спричинення, і що привели до смерті. Виявлені тілесні ушкодження, виникли від дії тупих предметів, індивідуальні особливості яких в характеристиках ушкоджень не відобразилися. Враховуючи характер і локалізацію пошкоджень, потерпіла була обернена передньою правою бічною поверхнею тіла до джерела травмуючої сили (велосипед), знаходилася у вертикальному положенні і могла як стояти, так і йти. Простежується прямий причино-наслідковий зв`язок між отриманими пошкодженнями і настанням смерті. Причиною смерті ОСОБА_10 є закрита черепно-мозкова травма.
Наведені докази, а також показання:
- потерпілої ОСОБА_9 , що у ОСОБА_10 після наїзду велосипеду з рани на голові зліва текла кров та вона скаржилася на біль у голові та ребрах,
- свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , лікарів швидкої допомоги, яким зі слів ОСОБА_10 відомо, що від наїзду велосипедиста вона впала, вдарилася головою, жалілася на запаморочення, головний біль, втрату свідомості після падіння, біль у грудній клітині спереду в районі грудини, на лівій скроневій області спостерігалися садна, кровоточива гематома, встановлено діагноз: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій грудної клітини,
- свідка ОСОБА_18 , лікаря-травматолога у травмпункті ЛШМД, який 13 жовтня 2014 року при обстеженні ОСОБА_10 діагностував у неї забій грудної клітини зліва, при цьому рентген грудної клітини не проводився,
- свідка ОСОБА_20 - лікаря у нейрохірургічному відділенні міської лікарні №5, ним було виявлено у ОСОБА_10 забиту рану голови та забій грудної клітини, на рентгені субдуральну гематому він не побачив,
- свідка ОСОБА_15 , яка бачила наслідки наїзду на ОСОБА_10 , зокрема як ОСОБА_13 заніс ОСОБА_10 , голова якої була у крові, бабця хрипіла, вона викликала швидку допомогу, після того, як бабцю привезли з лікарні, вона перебувала з нею, а зранку повторно викликали швидку допомогу, опівночі ОСОБА_10 померла,
- свідка ОСОБА_13 , з лікарні забирав бабцю на своєму автомобілі, вона була при тямі, однак слабка, зранку вони викликали лікаря, який повідомив, що бабця у комі, опівночі бабця померла,
- свідка ОСОБА_19 , лікаря швидкої допомоги, яка 14 жовтня 2014 року під час огляду ОСОБА_10 встановила, що вона була непритомна, перебувала у комі, права рука та нога паралізовані,
спростовують апеляційні доводи захисту про те, що наявні у ОСОБА_10 тілесні ушкодження могли утворитися іншим способом, за інших обставин і в інший час, а не в результаті наїзду на неї велосипедиста ОСОБА_8 .
Судом першої інстанції вірно зроблено висновок, про те, що ОСОБА_8 при виконанні вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України мав технічну можливість запобігти ДТП та уникнути наїзду на пішохода, тому його дії перебували у причинному зв`язку з настанням смерті пішохода.
Зазначений висновок судом зроблено як на підставі показань самого обвинуваченого, так і показань потерпілої, допитаних в судовому засіданні свідків, які є послідовними і узгоджуються як між собою, так і з висновками судово-медичних та автотехнічних експертиз та з іншими доказами у справі. Суд першої інстанції правильно проаналізував вказані докази в їх сукупності та дав їм належну оцінку у вироку.
Колегія суддів не приймає до уваги апеляційні доводи захисту про порушення пішоходом ОСОБА_10 при переході проїзної частини дороги Правил дорожнього руху України, оскільки її дії не перебували у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, тому не є підставою для сумніву у правильності оцінки фактичних обставин кримінального правопорушення та кваліфікації дій ОСОБА_8 , оскільки при вказаних обставинах, у разі виникнення небезпеки для руху - виходу на проїзну частину пішохода, при виконанні обвинуваченим вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України, а саме зменшенні швидкості аж до зупинки транспортного засобу - велосипеду, він уникнув би наїзду на пішохода.
Стосовно апеляційних вимог захисника в частині не обґрунтованого стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої моральних збитків та витрат на правову допомогу, то колегія суддів також не може з ними погодитися.
Відповідно до вимог ст. 129, 374 КПК України та роз`яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 року, з наступними змінами, постановляючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав та розміру цивільного позову, задовольняє цивільний позов повністю чи частково або відмовляє в ньому.
У мотивувальній частині обвинувального вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.
При цьому, приймаючи рішення з цього питання на грунті ретельно досліджених законних підстав та розміру заявленого цивільного позову, суд має керуватися відповідним матеріальним законом.
Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, в тому числі заподіянням шкоди здоров`ю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка його заподіяла.
Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка заподіяла моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання про доведеність підстав та розміру відшкодування моральної шкоди за цивільним позовом потерпілої, виходив з доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у настанні смерті матері потерпілої, чим їй була спричинена моральна шкода, що пов`язано зі стресом, внаслідок втрати близької людини та втратою душевної рівноваги, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_9 грошової компенсації моральної шкоди в сумі 10 тисяч гривень, частково задовольнивши позов в цій частині.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції у відповідності до вимог діючого законодавства задоволено цивільний позов потерпілої про відшкодування моральної шкоди та стягнуто з обвинуваченого на її користь у відшкодування моральної шкоди 10 тисяч грн., враховуючи, що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 291 КК України, що спричинило загибель пішохода ОСОБА_10 , але злочин вчинено з необережності.
З вищенаведених підстав, колегія суддів також вважає безпідставними апеляційні вимоги потерпілої про стягнення моральної шкоди у більшому розмірі.
Крім того, колегія суддів також вважає, що судом першої інстанції відповідно до вимог ст.ст.120, 124 КПК України, ч.2 ст.84 ЦПК України та Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілої витрати на правову допомогу у зв`язку з оплатою допомоги адвоката ОСОБА_25 , з яким потерпіла уклала договір про надання правової допомоги і сплатила за надані послуги 6 тисяч гривень, виходячи з характеру правовідносин та обставин справи, з урахуванням часу участі представника потерпілої у судових засіданнях, що не перевищує граничного розміру за вищевказаним законом.
Таким чином, на переконання колегії суддів, висновки суду першої інстанції про порушення обвинуваченим ОСОБА_8 чинних на транспорті правил, які убезпечують рух, що спричинило загибель пішохода ОСОБА_10 знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні. Заявлений потерпілою цивільний позов вирішено у відповідності з вимогами матеріального закону.
Апеляційні доводи захисту про посилання суду першої інстанції на порушення ОСОБА_8 п.п. 6.12, 12.2 Правил дорожнього руху України, що виходить за межі пред`явленого обвинувачення, колегією суддів не бралися до уваги, оскільки не вплинули на висновки суду за результатом розгляду кримінального провадження та не є підставою для скасування вироку.
Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних вимог захисника та потерпілої. Судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні вироку не встановлено, апеляційних підстав для зміни або скасування вироку колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 06.02.2017 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4