154/1438/17
1-кп/154/128/17
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Володимир-Волинський в режимі відеоконференції із Сторожинецьким районним судом Чернівецької області кримінальне провадження № 0000050 по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Давидівка Сторожинецького району Чернівецької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не одруженого, однак проживаючого у цивільного шлюбі, раніше не судимого, військовослужбовця військової частини польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), у військовому званні солдат,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.407 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

03 вересня 2014 року ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 призвано на військову службу під час мобілізації до Збройних Сил України.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.09.2014 року № 182 солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та призначено на посаду мідника відділення слюсарно-механічних робіт ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти.
Згідно до положень ч. 1 п. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян призваних на військову службу, вважається день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату.
Згідно п.п. 1, 3 ч. З ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Вимоги ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують кожного захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.
Будучи військовослужбовцем призваним за мобілізацією солдат ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 17, 30, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Однак, солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, не маючи наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби, не отримавши дозволу відповідного начальника о 21.30 годині 08.10.2014 року, перебуваючи у відрядженні самовільно залишив військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 ).
В подальшому, з 21.30 години 08.10.2014 року по 14.00 годину 19.05.2017 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України, перебуває на військовій службі за мобілізацією, тобто є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 та будучи відрядженим до військової частини НОМЕР_2 , до місця розташування військової частини без поважних причин не з`являвся та не приступав до виконання службових обов`язків, а вказаний час проводив на власний розсуд.
Протягом зазначеного періоду командуванню частини чи органи військового управління про своє місцезнаходження ОСОБА_4 не повідомляв, органами влади не затримувався, жодних перешкод для прибуття його до місця розташування військової частини не мав, а проводив службовий час на власний розсуд в АДРЕСА_1 .
19.05.2017 року близько 14.00 години ОСОБА_4 добровільно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_4 ) та припинив вчинення даного кримінального правопорушення.
Обвинувачений в судовому засіданні свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю. У вчиненому щиро розкаюється та просить суд суворо не карати.

На підставі ч.3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників процесу, судом визнано недоцільним дослідження доказів, стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким з учасників процесу не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позицій немає та роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Суд обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням документів, які характеризують його як особу.

Дії обвинуваченого, котрі виразились у самовільному залишенні військовослужбовцем строкової служби військової частини або місця служби, а також нез?явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць, кваліфікуються за ч.3 ст.407 КК України.

Обираючи міру покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме, що даний злочин відноситься до злочинів середньої тяжкості.

Обставини, що обтяжують покарання відсутні.

Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю злочину.

З врахуванням вищенаведеного, думки сторони публічного обвинувачення та захисту, особи винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується по місцю проживання, являється учасником антитерористичної операції, суд вважає що достатнім та необхідним для його виправлення та перевиховання буде призначення покарання в межах санкції статті, за якою він притягується до кримінальної відповідальності із звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Процесуальні витрати та речові докази по справі відсутні. Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Керуючись ст. 75 КК України, ст.ст. 349, 370-371, 373-374 КПК України, суд
УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 1 (один) рік, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, а саме:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Волинської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий /-/ підпис

Згідно з оригіналом.

Суддя Володимир-Волинського міського суду ОСОБА_1