Дата документу Справа № 318/2312/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/319/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 318/2312/16-к
Категорія ст. 185 ч. 3 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 квітня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали об`єднаного кримінального провадження, яке внесено до ЄРДР за № 0000304 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дніпровка Кам`янсько-Дніпровського району Запорізької області, громадянина України, освіта повна середня, офіційно не працюючого, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 28.04.2016 Кам`янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кам`янка-Дніпровська Запорізької області, громадянина України, освіта базова середня, офіційно не працюючого, не одруженого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 14.01.2004 року Кам`янсько - Дніпровським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком І рік;

2) 25.08.2004 року Кам`янсько - Дніпровським районним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі, звільнився по відбуттю покарання 25.09.2007 року;

3) 30.10.2008 року Кам`янсько - Дніпровським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 296, ст. 198 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнився по відбуттю покарання 10.05.2013 року;

4) 17.09.2014 року Кам`янсько - Дніпровським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ч. З ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік 6 місяців;

5) 02.02.2015 року Кам`янсько - Дніпровським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. і 85 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України частково приєднано покарання за вироком Кам`янсько-Дніпровського районного суду від 17.09.2014 року та визначено остаточне покарання у вигляді 1 року 7 місяців позбавлення волі; звільнений і 11.12.2015 по відбуттю строку покарання,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,
за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року,
в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вказує, що покарання, яке йому призначено є занадто суворим, просить його змінити на більш м`яке, а саме застосувати до нього положення ст. 75 КК України. Просить врахувати пом`якшуючі його провину обставини: у нього є трирічний син, мати якого залишила на нього, він остерігається, що його заберуть до дитячого будинку, а він хоче його виховувати, мати похилого віку. Розкаюється в скоєному, потерпілому відшкодував шкоду.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 вважаю вказаний вирок суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказує на те, що суд першої інстанції, призначаючи засудженому покарання, в порушення ст.65 КК України та положень постанови Пленуму № 7 повною мірою не врахував характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_6 злочинів, дані, що характеризують його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_6 у вигляді позбавлення волі, просить врахувати те, що він позитивно характеризується за місцем проживання, у вчиненні кримінальних правопорушень щиро покаявся та активно сприяв розкриттю злочинів. За вчинені кримінальні правопорушення у потерпілих ОСОБА_6 попросив вибачення.

Також однією із обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 є відшкодування матеріальної шкоди потерпілим, що підтверджується наявними розписками, де вказано, що претензій матеріального і морального характеру потерпілі до ОСОБА_6 не мають.

На даний момент обвинувачений ОСОБА_6 має на утриманні малолітню дитину, вихованням якої займається один, тому працевлаштуватися офіційно останній не має змоги, так як дитині необхідно приділяти увагу цілодобово. ОСОБА_6 займається вирощування сільськогосподарської продукції на власній земельній ділянці при будинку, в чому допомагають йому його батьки. Наявність у ОСОБА_6 земельної ділянки 0, 27 га підтверджується довідкою з Дніпровської сільської ради.

Внаслідок цього просить вирок суду першої інстанції скасувати та призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн.

В апеляційній скарзі прокурор не оскаржуючи фактичні обставини кримінального провадження, винуватість та кваліфікацію дій ОСОБА_6 , вважає вирок незаконним через неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, суд не врахував, що попереднім вироком ОСОБА_6 було звільнено від відбуття покарання з випробуванням, а за новим вироком призначено покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, через що принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим не застосовується, а вирок від 28.04.2016 р. підлягає виконанню самостійно.

Тому просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання: за ч.3 ст. 185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду від Запорізької області від 28.04.2016 р., виконувати самостійно.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав частково апеляційну скаргу прокурора та не підтримав апеляційні скарги обвинуваченого та захисника; захисника та обвинувачених, у тому числі в останньому слові, які підтримали свої апеляційні скарги та не підтримали апеляційну скаргу прокурора; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення, а апеляційна скарга прокурора, підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.
Вироком Кам`янсько-Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 листопада 2016 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом повного поглинання покарання до призначеного покарання приєднано покарання за вироком Кам`янсько-Дніпровського районного суду від 28.04.2016 року та остаточно до відбуття ОСОБА_6 призначено 3 роки позбавлення волі. Захід забезпечення кримінального провадження до набрання вироком законної сили у відношенні ОСОБА_6 обрано у вигляді тримання під вартою, взявши його під варту у залі суду. Строк відбування покарання відраховувати з 09. 11. 2016 року.

Визнано винним ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч. 3 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Захід забезпечення кримінального провадження до набрання вироком законної сили у відношенні ОСОБА_7 обрано у вигляді тримання під вартою, взявши кого під варту у залі суду. Строк відбування покарання відраховувати з 09. 11. 2016 року. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 920 грн.; на користь ОСОБА_11 3260 грн. Вирішена доля речових доказів.
Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 07 березня 2016 року, приблизно о 22 годині ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, ча попередньою змовою з ОСОБА_6 , з метою матеріального збагачення, знаючи розстановку речей та предметів в приміщенні будинку АДРЕСА_1 та на території, вирішили вчинити злочин проти власності, направлений на заволодіння майном ОСОБА_12 . З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно за попередньою змовою з ОСОБА_6 , через неогороджену територію присадибної ділянки, проникли на подвір`я домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , де з приміщення, а саме з салону автомобіля, таємно викрали два літри пального АІ-92, вартістю 21 гривня 20 копійок за 1 літр на загальну суму 42 гривні 40 копійок, та з підсобного приміщення таємно викрали зарядний пристрій для акумулятора, вартістю 720 гривень, чим спричинили потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду, на загальну суму 762 гривні 40 копійок.

Крім того, 21 березня 2016 року, приблизно о 23 годині ОСОБА_7 маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_6 вирішили вчинити злочин проти власності, направлений на заволодіння майном ОСОБА_13 . З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_14 виконуючи свою роль, згідно раніше досягнутої домовленості, через паркан проник на територію домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . де з господарської будівлі виніс електроінструменти, а саме: бензопилу, марки «Бригадир», вартістю 1200 гривень, електричну шліфувальна машинку марки «Фіолент». вартістю 1050 гривень, електричну шліфувальна машинку марки «Макіта» у несправному стані вартістю 450 гривень, електродриль марки «Строн» вартістю 510 гривень, кабель мідний, п`ятижильний, довжиною 15, вартістю 20 гривень за 1 м. на загальну суму 300 гривень, кабель алюмінієвий, семижильний, довжиною 20 м, вартістю 10 гривень за 1 м, на загальну суму 200 гривень та перекинув їх через огорожу за територію домоволодіння, де в цей час знаходився ОСОБА_15 та спостерігав за тим, щоб їх незаконні дії не були викриті. Таким чином ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_6 таємно викрали майно ОСОБА_13 , заподіявши матеріальну шкоду на загальну суму 3260 гривень.

Крім того, 29 березня 2016 року, ОСОБА_7 маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_6 , вирішили вчинити злочин проти власності, направлений на заволодіння майном ОСОБА_10 . З метою реалізації свого злочинного умислу, 29 березня 2016 року, приблизно о 21 годині. ОСОБА_7 діючи за попередньою змовою з ОСОБА_6 , прибули до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , де ОСОБА_16 виконуючи свою роль, згідно раніше досягнутої домовленості, через паркан проник на територію домоволодіння та відчинив вхідну хвіртку. Далі, продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 діючи умисно, повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_6 викрали два металеві швелери, шириною 17 см, довжиною 2,5 м кожний, вартістю 80 гривень за 1 м. спричинивши потерпілому ОСОБА_17 матеріальну шкоду на загальну суму 400 гривень.

Крім того, 29 квітня 2016 року о 23 годині. ОСОБА_7 маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, проникнення через загорожу на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , де з приміщення господарської будівлі таємно, умисно із корисливих мотивів викрав: електричний двигун марки «Елікор», потужністю 600 Вт. вартістю 610 гривень, електричний двигун потужністю 800 Вт, вартістю 715 гривень, металеві тиски, вартістю 800 гривень, металеву наковальню, вартістю 1500 гривень, алюмінієвий бідон, у кількості 2 шт, вартістю 500 гривень за 1 шт., на у суму 1000 гривень, металеві крани, 2 шт, вартістю 50 гривень за 1 шт, на суму 100 гривень, чим заподіяв матеріальних збитків потерпілій ОСОБА_18 на загальну суму 4225 гривень. Крім того, 30 березня 2016 року о 23 годині ОСОБА_7 маючи умисел, спрямований на викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, проник через загорожу на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , де з приміщення нежилого домоволодіння таємно, умисно із корисливих мотивів викрав: пластикове вікно, марки «Рехао», довжиною 80 см, шириною 40-45 см, вартістю 420 гривень, дерев`яне дверне полотно, розміром 2x0, 7 м, вартістю 100 гривень, чим заподіяв матеріальних збитків потерпілому ОСОБА_10 на загальну суму 520 гривень.
За наслідками розгляду апеляційних скарг колегією суддів встановлено наступне.

ВинуватістьОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, при обставинах вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самих обвинувачених в судовому засіданні, де вони повністю визнавали себе винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинувачених та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 правильно кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України.

Доводи ОСОБА_7 про застосування до нього положення ст. 75 КК України, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

За змістом ст. 75 КК України звільнення особи від відбування призначеного покарання з випробуванням можливе лише у тому випадку, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі не більше п`яти років дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.

При розгляді кримінального провадження достатніх підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 норм ст. 75 КК України, районним судом не встановлено і в апеляційній скарзі не приведено.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, районний суд врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, а також що останній вину визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочинів, за місцем проживання характеризується посередньо, а тому призначив йому покарання у виді позбавлення волі, яке є мінімальним, передбачених санкцією ч. 3 ст. 185 КК України.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не вбачає правових підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України, зокрема у зв`язку з тим, що він має на утриманні трирічного сина, мати якого залишила на нього, його мати похилого віку, вкрадене він повернув, потерпілі просили його суворо не карати, оскільки останній, будучи неодноразово судимим, через короткий проміжок часу, після звільнення з місця позбавлення волі, вчинив знову умисні злочини, що свідчить про стійкий та систематичний характер його протиправної поведінки та підвищену суспільну небезпечність, а тому колегія вважає призначене районним судом реальне покарання у виді позбавлення волі, необхідним та достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.

Не заслуговують уваги і доводи захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , про застосування до останнього ч. 1 ст. 69 КК України, з огляду на наступне.
Згідно до вимог ч. 1 ст. 69 КК України призначення основного покарання більш м`якого ніж передбачено законом, можливо за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

При розгляді кримінального провадження достатніх підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 ст. 69 КК України місцевим судом не встановлено і в апеляційній скарзі захисником не приведено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 місцевим судом було враховано, що останній повністю визнав вину у вчиненому злочині, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочинів, має на утриманні малолітню доньку, посередньо характеризується за місцем проживання, а тому суд призначив йому мінімальне покарання у виді позбавлення волі, передбачене санкцію ч. 3 ст. 185 КК України.

Доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_6 відшкодував матеріальну шкоду потерпілим, останні претензій матеріального характеру не мають, є необґрунтованими, оскільки з вироку вбачається, що районний суд частково задовольнив цивільні позови та стягнув солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 920 грн.; на користь потерпілого ОСОБА_11 3260 грн.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не вбачає правових підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 ст. 69 КК України, зокрема, і у зв`язку з тим, що останній виховує доньку без матері, позитивно характеризується,попросив вибачення у потерпілих, займається вирощуванням сільськогосподарської продукції, оскільки будучи неодноразово судимим в минулому за вчинення крадіжок чужого майна, він знову скоїв аналогічні злочини, у зв`язку з цим, колегія судів вважає, що обвинувачений схильний до стійкої злочинної діяльності, що характеризує його, як негативну особу, а тому наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, сама по собі ніяким чином не знижує ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, з урахуванням негативної особи винного.
Доводи прокурора про скасування вироку районного суду в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку, є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Відповідно до правил статей 404, 407 КПК України апеляційний суд переглядає вирок місцевого в межах апеляційної скарги і за наслідками розгляду має право скасувати його повністю або частково та ухвалити новий вирок, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням ст. 409 цього Кодексу. Водночас згідно із законодавчими положеннями вирок суду першої інстанції може бути скасовано й ухвалено новий лише за наявності перелічених у ч. 1 ст. 420 КПК правових підстав і в тій частині, де йдеться про погіршення становища обвинуваченого. Зокрема, у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення засудженого від відбування покарання. У випадку пом`якшення призначеного покарання та інших змін вироку місцевого суду, що не тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого, суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями ст. 408 КПК, постановляє ухвалу.

Так, за матеріалами провадження, вирок суду першої інстанції, крім обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , оскаржив в апеляційному порядку прокурор. Суть доводів останнього в апеляційній скарзі зводилася лише до неправильного застосування ч. 4 ст. 70 КК при призначенні ОСОБА_6 заходу примусу за сукупністю злочинів.

Заявивши вимогу про скасування у відповідній частині вироку місцевого суду та про ухвалення нового, прокурор фактично порушив питання про зміну оскаржуваного рішення, оскільки просив про самостійне виконання покарань, призначених ОСОБА_6 за вироками від 09.11.2016 року та від 28.08.2016 року. При цьому у скарзі прокурор не оспорював правильності та справедливості призначеного обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 покарання.

Між тим, доводи прокурора про те, що районний суд помилково призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, є обґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» в разі, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складенні призначених покарань, не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, вироком Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 28.04.2016 року ОСОБА_6 був засудженим за ч. 1 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік. Однак до постановлення цього вироку ОСОБА_6 вчинив інші кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 185 КК України, за які його було засуджено за вироком у даному провадженні, з призначенням покарання у виді позбавлення волі, що належить відбувати реально.

За таких обставин застосування ч. 4 ст. 70 КК України є неприпустимим, а вироки Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 28.04.2016 року та Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 09.11. 2016 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 підлягають самостійному виконанню.

Таким чином, рішення районного суду про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України підлягає виключенню з вироку.

Враховуючи, що виключення з вироку призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України не погіршує становище останнього, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 1 ст. 408 КПК України, вважає за необхідне змінити вирок районного суду.
. Згідно до вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, по якому до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Враховуючи вищевказані вимоги законів, а також те, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 тримаються під вартою після проголошення вироку до набрання ним законної сили, з 09.11.2016 року по 04.04.2017 року включно, колегія суддів зараховує їм цей строк з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області, задовольнити частково.

Вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 . залишити без зміни.

Вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 09 листопада 2016 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , змінити.

Виключити з вироку призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

Вважати ОСОБА_6 , засудженим до покарання у виді позбавлення волі за ч. 3 ст. 185 КК України строком на 3 роки.

Вирок Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 28.04.2016 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає самостійному виконанню.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у строк покарання, строк їх попереднього ув`язнення з 09.11.2016 року по 04.04.2017 року включно, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді: