Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
12 грудня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_7 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2014 року по кримінальному провадженню №0000103 стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Малинівка Гощанського району, громадянина України, з професійно-технічною освітою, працюючого молодшим інспектором відділу охорони Городищенської виправної колонії №96 УДПтС України, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника-адвоката ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

представника потерпілої-адвоката ОСОБА_9

в с т а н о в и л а :

Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2014 року ОСОБА_5 визнаний винним та засуджений за ч.1 ст.115 КК України на десять років позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з 03.08.2013 року.

Задоволено цивільний позов та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 200 000 грн.

Судом вирішено долю речових доказів по справі.
ОСОБА_5 визнаний винним та засуджений за те, що він 03 серпня 2013 року о 00 год. 50 хв. в с.Городище Рівненського району Рівненської області, перебуваючи у вартовому приміщенні Городищенської виправної колонії №96, а саме в кімнаті №6, де розміщується санітарний вузол, з виданої йому табельної зброї автомата «АК-74», що спеціально пристосований для ураження живих цілей, під час

_______________________________________________________________________________________________

№ 11кп/787/245/ 2016 р. Головуючий в суді 1-ї інстанції ОСОБА_10

Категорія: ч. 1 ст.115 КК Доповідач ОСОБА_1 словесного конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин із ОСОБА_11 , діючи умисно та маючи на меті протиправне заподіяння смерті, приєднавши до раніше розрядженого автомату магазин з бойовими набоями, знявши його з запобіжника та перевівши у бойове положення, з відстані не більше 1 м здійснив один постріл у ділянку живота ОСОБА_11 , заподіявши йому тілесні ушкодження у виді наскрізного вогнепального кульового поранення живота з пошкодженням внутрішніх органів та масивної кровотечі, від яких останній помер.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 просить скасувати вказаний вирок в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк п?ятнадцять років.

В обґрунтування вказаних вимог зазначила, що не погоджується з висновком суду про наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому. Так, з поведінки ОСОБА_5 під час судового слідства не вбачалося, що він розкаявся у вчиненому, оскільки він вів себе спокійно, під час допиту свідків задавав їм питання та намагався довести, що вчинив злочин у стані афекту. Висновок суду про віднесення віктимної поведінки потерпілого до пом`якшуючих обставин вважає одностороннім, оскільки обвинувачений у спілкуванні з потерпілим також спілкувався ненормативною лексикою.

Обвинувачений ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить пом`якшити призначене йому покарання. В обґрунтування цього зазначив, що свою вину у вчиненні даного злочину визнав частково, а саме те, що здійснив постріл у живіт потерпілому ОСОБА_11 , при цьому перебуваючи в стані афекту, який був спричинений поведінкою потерпілого. ОСОБА_11 під час несення служби на посту чатового часто телефонував і робив безпідставні зауваження обвинуваченому, виражався в його сторону нецензурними словами, а згодом у вартовому приміщенні розлив воду для того, щоб ОСОБА_5 її прибирав. При цьому, апелянт зазначив, що згідно службової перевірки за фактом отримання вогнепального поранення ОСОБА_11 було виявлено порушення несення служби з боку саме потерпілого. Також зазначив, що суд не в повній мірі взяв до уваги вчинення ним даного злочину у стані сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними діями потерпілого, а також не врахував позитивні характеристики з місця роботи, та те, що його батьки є особами похилого віку.

Захисник-адвокат ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить скасувати цей вирок та перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч.1 ст.115 КК України на ст.116 КК України, оскільки кваліфікація дій його підзахисного за ч.1 ст.115 КК України не знайшла свого підтвердження у ході досудового розслідування та судового розгляду.

Доводить, що з боку потерпілого ОСОБА_11 обвинувачений зазнавав систематичного знущання грубі нецензурні звернення, упереджене ставлення, образи, приниження при колегах. Тому, на думку захисника, у діях ОСОБА_5 відсутня суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, а його дії слід кваліфікувати за ст.116 КК України. При цьому, умисел на вбивство в обвинуваченого виник після того, як він зайшов у вартове приміщення і почув нецензурні слова потерпілого на свою адресу і почув виливання води. Крім того, апелянт зазначив, що його підзахисний не пам`ятає пострілу, а пам`ятає вже момент як сидів у вартовому дворику, у нього було фізичне і психологічне виснаження, що підтвердили свідки у судовому засіданні.

Захисник також зазначив, що експерти у висновку від 03.09.2013 року вказали, що емоційний стан підекспертного під час делікту можна визначити як стан фрустрації. Окрім того, апелянт вважає акт амбулаторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи від 03.09.2013 року, на який посилається суд в оскаржуваному вироку, недопустимим доказом, оскільки він не відповідає спеціалізованим нормативно-правовим актам та ст.102 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на підтримання апеляційних скарг кожного і заперечення проти доводів потерпілої, потерпілу ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу потерпілої, міркування прокурора ОСОБА_8 про законність вироку, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника підлягають задоволенню, а в задоволенні скарги потерпілої слід відмовити.

Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При цьому, як передбачено ч.ч.1, 2, 6 ст.22 КПК, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

У відповідності до вимог апеляційних скарг, провівши часткове судове слідство, заслухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 , допитавши психологів - судових експертів ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , дослідивши та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що вирок місцевого суду не відповідає вимогам ст.370 КПК.

Згідно вимог вказаної норми кримінально-процесуального закону, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Підставами для такого висновку апеляційного суду та заміни вироку у відповідності до вимог ст.409 КПК, є невідповідність висновків суду фактичним обставинам даного провадження, які призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Як показав обвинувачений ОСОБА_5 , з квітня 2013 року ОСОБА_11 почав прискіпливо ставитись до нього, після того, як той заступився за свою колегу. Під час виконання обов?язків чатового ОСОБА_11 телефонував та робив зауваження, висловлюючись нецензурними словами. Близько опівночі 03 серпня 2013 року ОСОБА_14 в приміщенні санітарного вузла розлив воду та змушував його прибирати її.

Не заперечуючи цих показань, у ході апеляційного розгляду ОСОБА_5 також показав суду, що після обходу території разом з ОСОБА_15 , він розрядив автомат і зайшов у вартове приміщення. Зайшовши в це приміщення, ОСОБА_5 почув як розливається вода на підлогу та голос ОСОБА_11 , який нецензурно лаючись, казав: «де той такий-то, такий - хай йде прибирає». Не в змозі стримати образу, пішов в кімнату умивальника, автоматично приєднав магазин та дослав патрон у патронник і здійснив постріл.

Також колегія суддів враховує, що пояснення обвинуваченого об?єктивно підтверджені даними протоколу огляду документів, дослідженого у ході апеляційного розгляду за клопотанням сторони захисту.

Так згідно цих даних, за час перебування обвинуваченого ОСОБА_5 на посту 02.08.2013 р. у зміні з 22.00 год. по 00 год. 03 хв. із ним за допомогою телефону неодноразово (8 разів) зв?язувався потерпілий ОСОБА_11 та, застосовуючи нецензурну лексику, висловлював обвинуваченому претензії щодо тримання зброї та місця його знаходження. При цьому ОСОБА_11 пригрозив ОСОБА_5 коли той прийде, що «…я тобі допоможу отдихнуть…». Пізніше після запитання чи забув той, що забороняється часовому, ОСОБА_11 сказав ОСОБА_5 «Ну то прийдеш ! Я тобі нагадаю…».

ОСОБА_16 , яка чула ці розмови, зауважила ОСОБА_11 - «Ну Руслан, що ти до нього причепився ?» (т.2 а.с.106-112).

Стороною обвинувачення ці пояснення ОСОБА_5 жодним чином не спростовані, а тому доводи захисника є обгрунтованими і заслуговують на увагу.

Що стосується доводів представника потерпілої про порушення ОСОБА_5 обов?язків вартового, то колегія суддів вважає, що таке порушення у жодному випадку не давало права у грубій формі принижувати честь і гідність обвинуваченого, а також зважаючи на те, що ці розмови чула ОСОБА_16 .

Таким чином, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що ситуація, яка виникла до вчинення злочину, сприймалася ОСОБА_5 як гостро-психотравмуюча, оскільки в даний вечір продовжилося накопичення психоемоційних переживань публічно-приниженої гідності, образи та обурення, що загострилося через останні дії потерпілого.

Також не спростовані пояснення обвинуваченого, що коли зайшов у вартове приміщення, то почув нецензурні слова потерпілого на свою адресу і виливання води. Такі дії потерпілого у поєднанні з попередніми, були сприйняті обвинуваченим як тяжка образа, яка ображала його людську гідність і травмувала психіку. Реакцією на таку образу було раптове виникнення сильн6ого душевного хвилювання та вчинення у цьому стані вбивтсва.

При цьому колегія суддів враховує, що статтею 27 розділу ІІ «Права, свободи та обов?язки людини і громадянина» Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Як вказаним даним, так і висновку амбулаторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, суд першої інстанції не дав належної оцінки, визнавши провокуючу поведінку потерпілого обставиною, яка пом?якшує покарання.

Згідно вимог ч.1 ст.102 КПК, у висновку експерта повинно бути зазначено: 1) коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта) та на якій підставі була проведена експертиза; 2) місце і час проведення експертизи; 3) хто був присутній при проведенні експертизи; 4) перелік питань, що були поставлені експертові; 5) опис отриманих експертом матеріалів та які матеріали були використані експертом; 6) докладний опис проведених досліджень, у тому числі методи, застосовані у дослідженні, отримані результати та їх експертна оцінка;7) обґрунтовані відповіді на кожне поставлене питання.

Пославшись у вироку на висновок амбулаторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №323/13 від 03.09.2013 року, суд першої інстанції залишив без уваги його невідповідність вимогам ст.102 КПК, не визнав його недопустимим доказом та не призначив експертизи, про що обґрунтовано зазначив захисник у своїй апеляційній скарзі, а згодом заявив клопотання про призначення експертизи.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 12 червня 2015 року цей вирок залишено без зміни. Під час апеляційного розгляду судом за клопотанням захисника - адвоката ОСОБА_6 було призначено стаціонарну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу.

За висновком цієї експертизи №14 від 21.01.2015 р. ОСОБА_5 хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждає, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період інкримінованих йому дій він також хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. ОСОБА_5 притаманний високий життєвим тонус, оптимізм, позитивне ставлення до оточуючих, широке коло спілкувань, але також мінливість настрою та недостатня витривалість у тяжких конфліктних ситуаціях. У нього немає таких змін, які би перешкоджали активному соціальному функціонуванню. Інкриміновані йому дії супроводжувалися почуттям надзвичайного гніву по відношенню до потерпілого. ОСОБА_5 спроможний усвідомлювати реальний зміст власних дій та повною мірою свідомо керувати ними та передбачати їхні наслідки. Але під час інкримінованих йому дій ОСОБА_5 перебував у стані вираженого емоційного напруження через провокативну поведінку потерпілого, що вплинуло на дії ОСОБА_5 . Даний стан вираженого емоційного напруження, так само як і стан фізіологічного афекту, є психологічною підставою для юридичного висновку про стан сильного душевного хвилювання, хоча у стані фізіологічного афекту ОСОБА_17 не перебував.

Проте, 18 лютого 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за результатами розгляду касаційних скарг рішення суду другої інстанції було скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

При цьому касаційний суд вказав, що апеляційний суд не надав повної оцінки висновкам проведених у рамках даного кримінального провадження експертиз, в тому числі і щодо знаходження ОСОБА_5 у стані фрустрації, з урахуванням всіх доказів по справі, і чи цей стан в даному випадку може розглядатися, як стан сильного душевного хвилюванні чи ні.

Експерт ОСОБА_12 підтримав цей висновок під час повторного апеляційного розгляду справи і пояснив, що фрустрація включає в себе і виражене емоційне напруження через провокативну поведінку потерпілого ОСОБА_18 . Умисел на вбивство виник раптово.

Колегія суддів враховує, що цей висновок було підтверджено висновком Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 09.08.2016 р. №598, згідно якого ОСОБА_5 у період часу, до якого відноситься інкриміноване йому правопорушення, будь-яким стійким хронічним чи тимчасовим хворобливим психічним розладом не страждав і за своїм психічним станом тоді він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.
У період правопорушення, в якому обвинувачується, ОСОБА_5 не перебував у стані класичного фізіологічного афекту. ОСОБА_5 перебував у стані значного емоційного напруження, який виник на фоні попередньої кумуляції негативних переживань (приниженої гідності, образи, обурення), проявився в імпульсивній емоційній розрядці накопиченого напруження. У випадку врахування автоматичності дій обвинуваченого як наслідку емоційного вибуху (а не автоматизованої службової навички поводження зі зброєю), даний емоційний стан може розглядатися як психологічна підстава стану сильного душевного хвилювання.

В обгрунтування цього висновку психолог-судовий експерт ОСОБА_13 зазначила, що у період правопорушення, в якому підозрюється, підекспертний не перебував у стані класичного фізіологічного афекту, про що свідчить відсутність в його поведінці методологічно-описаних визначальних ознак, які притаманні таким станам, в їх необхідній сукупності: різке звуження свідомості з неконтрольованою руховою активністю (автоматизми), стереотипні множинні дії, постафективна фізична (слабкість) та психічна (загальмованість) астенія, яка зазвичай є наслідком значного емоційно-обумовленого енергетичного вибуху зі значною попередньою руховою активністю.

Можна категорично визначити, що ситуація, яка розглядається, носила для підекспертного тривалий фруструючий характер (тобто, в даному випадку, вражаючий потребу в повазі через її публічне приниження): на фоні неприємних передуючих стосунків з потерпілим, в даний вечір продовжилася кумуляція (накопичення) психоемоційних переживань публічно-приниженої гідності, образи, обурення, що загострилося через останні дії потерпілого (об`єктивно зафіксоване у відео-аудіо-записах, у показаннях безпосереднього свідка спільного постового чергування) з подальшою імпульсивною емоційною розрядкою по типу «останньої краплі» (чергове розлиття води як провокативна поведінка з боку потерпілого, що враховане судом в попередніх «вироках»).

В поведінці підекспертного спостерігалися ознаки автоматизованості дій з частковим забуванням (недостатнім усвідомленням) фрагментів подій, в т.ч. відразу після пострілу, та недостатньо-контрольованою руховою активністю: після свідомого початку руху в сторону туалету, звідки бачив розлиття води, та коротким зверненням до потерпілого - автоматично діставав магазин з підсумку та знімав запобіжник, і, побачивши потерпілого зі шлангом, автоматично зробив постріл, потім механічно відповів («я не зрозумів, що я зробив...») та віддав зброю, пішов на вулицю за супроводжуючим (самостійно в пам?яті не відтворює). Після пострілу описаний як «розгублений», «спокійний», без ознак збудження, що можна трактувати як невиражену реакцію психічної загальмованості після емоційного спалаху.

Необхідно відмітити, що з урахуванням факту автоматизованості дій зі зброєю, характерної для всіх осіб, які постійно користуються зброєю в службовій діяльності та мають постійне підкріплення навички заряджання-розряджання, майже неусвідомленого (автоматичного) зняття із запобіжника тощо - є аналітично-складною сама кваліфікація емоційної поведінки як автоматизованої, в зв`язку з фактом автоматичності такої поведінки за характером службової діяльності (співпадають «автоматизм» поведінки як недостатня усвідомленість власних дій та «автоматизована» навичка дій зі зброєю). У випадку, якщо поведінка підекспертного буде розцінена судом як «емоційно-обумовлена» (а не «службово-автоматизована»), то можна зробити психологічний висновок про значний ступень вираженості емоційної напруги, яка суттєво вплинула на поведінку в момент правопорушення.

Таким чином, за результатами психологічного аналізу всіх зібраних даних можна припустити, що в досліджуваний період підекспертний перебував у стані значної емоційної напруги, яка була обумовлена як попереднім накопиченням переживань публічного скривдження, так і фактом ситуаційного чергового публічного приниження, з переживаннями спалаху образи та злості. Даний емоційний стан проявився по типу імпульсивної розрядки накопичених переживань, у вигляді нехарактерних для особи агресивних дій. Така значна емоційна напруга може розглядатися як психологічна підстава для кваліфікації стану сильного душевного хвилювання (згідно методологічних засад наукової літератури, що наведена на початку дослідницької частини експерта-психолога).

Цей висновок експерт ОСОБА_13 підтвердила апеляційному суду і пояснила, що в період інкримінованого правопорушення ОСОБА_5 перебував у стані значного емоційного напруження, а такий стан є підставою для подальшої кваліфікації як стану сильного душевного хвилювання. Науково-методична література, посилання на яку містить висновок, використовується всіма спеціалістами при проведенні аналогічних досліджень.

Колегія суддів враховує, що зазначені у висновку методичні джерела входять до переліку науково-технічної та довідкової літератури, що використовується при проведенні психологічної експертизи, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 30.07.2010 р. № 1722/5 (v1722323-10) «Про затвердження переліків рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури, що використовується під час проведення судових експертиз».

Вказані висновок експертизи та пояснення експерта мотивовані і науково обґрунтовані, узгоджуються з матеріалами справи та сумнівів в їх достовірності не викликають, а тому колегія суддів приймає їх як належні і допустимі доккази.

Сукупність зібраних і перевірених судом обставин кримінального провадження дозволяє зробити висновок, що через провокативні дії та висловлювання ОСОБА_11 обвинувачений ОСОБА_5 перебував у стані вираженого емоційного напруження і його поведінку слід оцінювати як емоційно-обумовленою. Тому колегія суддів вважає, що вказане правопорушення було вчинено обвинуваченим у стані сильного душевного хвилювання.

Відповідальність за умисне вбивство, вчинене в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання або тяжкої образи з боку потерпілого передбачено ст.116 КК України.

Згідно роз?яснень п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров?я особи» від 07.02.2003 року № 2, суб?єктивна сторона вбивства або заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, відповідальність за які передбачено статтями 116 і 123 КК, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винного, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Необхідною умовою кваліфікації дій винного за зазначеними статтями є сильне душевне хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого. Насильство може бути як фізичним (заподіяння тілесних ушкоджень або побоїв, незаконне позбавлення волі тощо), так і психічним (наприклад, погроза завдати фізичної, моральної чи майнової шкоди).

Відтак колегія суддів вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 слід кваліфікувати за ст.116 КК як умисне вбивство, вчинене в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок систематичного знущання, тяжкої образи з боку потерпілого та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п?ять років.

За вказаних обставин відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги потерпілої щодо скасування вироку місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку із призначенням ОСОБА_5 за ч.1 ст.115 КК покарання у виді позбавлення волі на строк п?ятнадцять років. Водночас колегія суддів погоджується, що віктимна поведінка ОСОБА_11 не може бути визнана як пом?якушуюча покарання обставина, оскільки саме внаслідок такої поведінки дії обвинуваченого кваліфіковано за ст.116 КК.

Разом з цим враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_5 попередньо ув?язнений з 03.08.2013 року по 12.06.2015 року та з 17.04.2016 року по 12.12.2016 року, то згідно ч.5 ст.72 КК йому слід зарахувати строк попереднього ув?язнення з розрахунку один день попереднього ув?язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_6 задовольнити повністю.

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 19 вересня 2014 року по кримінальному провадженню за №0000103 стосовно ОСОБА_5 змінити.

Вважати винним ОСОБА_5 за ст.116 КК України і призначити за цим законом покарання - п?ять років позбавлення волі.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_5 строк попереднього ув?язнення у строк відбування покарання з 03 серпня 2013 року по 12 червня 2015 року та з 17 квітня 2016 року по 12 грудня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув?язнення за два дні позбавлення волі.

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_7

Звільнити з-під варти в залі судового засідання ОСОБА_5 у зв?язку з відбуттям призначеного покарання.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.

С у д д і

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3