В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

07.11.2013 м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: Животова Є.Г., (головуючий), ОСОБА_1, ОСОБА_2, за участі секретарів судового засідання: Федич Т.О., Головець М.А., прокурора Сирохман Л.І., потерпілого ОСОБА_3 та його представника адвоката ОСОБА_4, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6 розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000059, за апеляційними скаргами прокурора прокуратури Тячівського району Закарпатської області ОСОБА_7, потерпілого ОСОБА_3 та його захисника адвоката ОСОБА_4 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 11.07.2013, яким ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, одруженого, непрацюючого, такого, що має на утриманні двох неповнолітніх дітей, не судимого визнано винуватим та призначено покарання за ч.3 ст.357 КК України у вигляді штрафу в розмірі 850 грн.

Запобіжний захід не обирався.

Речові докази: матерчату барсетку фірми «YDN», гаманець фірми «S.E.L.», паспорт громадянина України на імя ОСОБА_3, паспорт громадянина України для виїзду за кордон на імя ОСОБА_3, паспорт громадянина ОСОБА_8 на імя ОСОБА_3, технічний паспорт на транспортний засіб марки «Ауді-А6», н/з LU 7885 К серії 3695317, посвідчення водія на імя ОСОБА_3, грошові кошти в сумі 180 грн., 4 долари США та 7 лей залишено в розпорядженні потерпілого ОСОБА_3; носій інформації DVD-диск, на якому міститься відеозапис з камер відеоспостереження на АЗС № ЗК 15 «ОККО» залишено при матеріалах кримінального провадження.

З ОСОБА_5 на користь НДЕКЦ при УМВС України в Закарпатській області стягнуто процесуальні витрати 147 грн.

Згідно вказаного вироку ОСОБА_5 визнаний винуватим в тому, що він 27.11.2012, о 16 год. 30 хв., на території АЗС № ЗК 15 «ОККО», що розташована по вул. Спортивній, 98, в смт. Солотвино Тячівського району, з метою позбавлення ОСОБА_3 можливості виїхати за межі України, вирвав від останнього матерчату барсетку, у якій знаходились особисті речі потерпілого: шкіряний гаманець фірми «S.E.L.» з грошовими коштами: 7 румунських лей, 4 долари США, 180 грн. та документи: паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон та паспорт громадянина ОСОБА_8 усі на імя ОСОБА_3, технічний паспорт на транспортний засіб марки «Ауді-А6», н/з LU 7885.

При цьому судом змінено правову кваліфікацію дій ОСОБА_5 з ч.1 ст.186 КК України (відкрите викрадення чужого майна (грабіж), про що йшлося в обвинувальному акті, на ч.3 ст.357 КК України (незаконне заволодіння будь-яким способом паспортом або іншим важливим особистим документом).

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що вирок є незаконним та необґрунтованим у звязку із невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність.

Так, органом досудового розслідування дії ОСОБА_5 вірно кваліфіковано за ч.1 ст.186 КК України, оскільки в ході розслідування встановлено, що обвинувачений вчинив грабіж, тобто відкрите викрадення чужого майна.

За вказаних вище обставин ОСОБА_5 викрав не лише зазначені вище документи, а й належне потерпілому інше майно: матерчату барсетку фірми «YDN» залишковою вартістю 32 грн. 50 коп., в якій знаходилися: шкіряний гаманець фірми «S.E.L.» залишковою вартістю 50 грн., грошові кошти в сумі 10 180 грн., 4 000 Євро, еквівалентні станом на 27.11.2012 41 448,5 грн., 7 румунських лей, еквівалентні 16 грн. та 4 долари США, еквівалентні 32 грн.

Своїми діями ОСОБА_5 заподіяв потерпілому ОСОБА_3 матеріальних збитків на загальну суму 51 759 грн.

Зазначене стверджується показаннями потерпілого ОСОБА_3, з яких слідує, що 27.11.2012, біля 16 год.30 хв. він разом зі своїм родичем ОСОБА_9 заїхали на АЗС «ОККО» в смт. Солотвино, по вул. Спортивній, 98 Тячівського району Закарпатської області, де заправляли автомобіль пальним.

В цей час на вказану АЗС підїхав мікроавтобус «Фольксваген-Т4», з якого вийшли ОСОБА_5, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і перший підійшов до потерпілого, попросив відійти в сторону, під час розмови почав штовхати ОСОБА_3, зірвав з нього матерчату барсетку, яка була перекинута (ремінцем) через плече, сів в зазначений мікроавтобус і поїхав в напрямку с. Біла Церква Рахівського району Закарпатської області.

У викраденій барсетці знаходилися особисті речі потерпілого усі вказані вище документи та грошові кошти, з яких 10 000 грн. та 4 000 Євро потерпілий отримав того ж дня від свого родича, ОСОБА_12, який боргував йому за автомобіль «Ніссан-Петрол».

Аналогічні показання в суді надав і свідок ОСОБА_12

В свою чергу обвинувачений ОСОБА_5 показав, що він не мав умислу на відкрите викрадення майна потерпілого, оскільки бажав лише перешкодити останньому виїхати за межі України, грошей в сумі 4 000 Євро та 10 000 грн. не було.

Однак, ці показання обвинуваченого, на думку прокурора, суперечать матеріалам кримінального провадження.

Зокрема ОСОБА_5 «пояснив», що після вчинення грабежу він зрозумів, що зробив неправильно та через півгодини повернув «барсетку» (матерчату сумку) разом із наявними у ній документами оператору АЗС № ЗК15 «ОККО».

Зазначене, на думку прокурора, свідчить про відсутність у ОСОБА_5 умислу на «заволодіння» (викрадення) саме паспортами потерпілого з метою перешкодити останньому у виїзді за межі України, оскільки такі було повернуто ОСОБА_3, а навпаки з «барсетки» були викрадені тільки грошові кошти в сумі 10 000 грн. та 4 000 Євро.

Отже, прокурор вважає, що суд необґрунтовано змінив правову кваліфікацію дій ОСОБА_5

З цих підстав прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання саме за ч.1 ст.186 КК України у вигляді позбавлення волі строком на два роки, на підставі ст.75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням протягом дворічного іспитового строку, з покладенням на ОСОБА_5 передбачених п. 2,3 ч.1 ст.76 КК обовязків не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В апеляційній скарзі на вирок потерпілий ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_4 також вказують, що вирок Тячівського районного суду від 11.07.2013 є незаконним і необґрунтованим через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне затосування закону про кримінальну відповідальність, а також через незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, виходячи із наступного.

Так, 27.11.2012, о 16 год. 30 хв., ОСОБА_5 на території АЗС «ОККО» № ЗК15, маючи намір на відкрите заволодіння чужим майном, підійшов до ОСОБА_3, схопив руками матерчату «барсетку», ремінець якої був перекинутий через шию потерпілого, після чого різким ривком зірвав її, заволодівши нею та відкрито її викрав.

За заявою, яку було подано до правоохоронних органів, відкрито кримінальне провадження з попередньою кваліфікацією за ч.2 ст.186 КК України. Оскільки не здобуто доказів участі в цих діях групи осіб, які були присутніми з ОСОБА_5, а розмір викраденого не перевищував ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, правову кваліфікацію діяння змінено з ч.2 на ч.1 ст.186 КК України.

При зверненні до правоохоронних органів було заявлено і про викрадення документів, однак кримінального провадження не було відкрито за цією «кваліфікацією», не було особі предявлено обвинувачення по цьому злочину; подання заяви і наполягання на реєстрації в ЄРДР злочину про викрадення документів було відкладено потерпілим «на період набрання законної сили вироком суду відносно ОСОБА_5 про вчинене відносно потерпілого грабежу», оскільки ОСОБА_5 вчинив два злочини: відкрите викрадення чужого майна ст.186 КК України, незаконне заволодіння будь-яким способом паспортом або іншим важливим особистим документом ч.3 ст.357 КК України.

Субєктивна сторона злочину, передбаченого ст.186 КК України характеризується прямим умислом і такий доведений належними та допустимими доказами.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що він лише переслідував мотив перешкодити ОСОБА_3 виїхати до ОСОБА_8 і не мав наміру заволодіти грошовими коштами спростовується самою поведінкою ОСОБА_5 і неотриманням від нього чітких відповідей на поставлені запитання, зокрема, чому він відїжджав із АЗС у невідомому напрямку і лише через 20-30 хв. повернувся.

Судом безпідставно визнано неправдивими показання попередженого про кримінальну відповідальність свідка ОСОБА_9 у частині того, що у день події він особисто у себе вдома передав потерпілому ОСОБА_3 4 000 Євро та 10 000 гривень.

Факт викрадення барсетки та інших цінностей, що були у повному володінні ОСОБА_5, вказує на те, що мав місце «закінчений склад матеріального злочину по заволодінню чужим майном», ОСОБА_5 мав можливість розпоряджатися і фактично розпорядився чужим майном на власний розсуд, а часткове повернення ним грошей, речей та документів може бути лише враховано при призначенні йому покарання.

З цих підстав потерпілий та його представник просять скасувати вирок Тячівського районного суду від 11.07.2013 та ухалити новий вирок, за яким ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.186 КК України і призначити йому покарання в межах санкції даної статті КК України.

Заслухавши доповідь судді, промову прокурора, яка підтримала доводи апеляції, потерпілого, його представника, які також підтримали подану ними апеляційну скаргу та просили вирок скасувати з наведених в апеляції підстав, пояснення обвинуваченого та його захисника, які повністю заперечили проти апеляцій сторони обвинувачення, просили залишити без змін вирок суду першої інстанції, як законний та обґрунтований, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи сторін, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, апеляційний суд визнає, що апеляційні скарги прокурора, потерпілого і його представника підлягають задоволенню з таких підстав.

Органом досудового слідства вчинені за вищевказаних обставин дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.1 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж).

В суді ОСОБА_5 визнав свою вину, але не щодо відкритого викрадення майна потерпілого (матерчатої сумки («барсетки») та наявних у ній перелічених вище речей), а лише в частині викрадення документів останнього, які знаходилися в «барсетці», в тому числі й паспорта громадянина України ОСОБА_3 для виїзду за кордон.

При цьому обвинувачений показав, що перебуває у неприязних відносинах з потерпілим, який напередодні вказаної події, 25.11.2012, разом з іншими особами спричинив тілесні ушкодження його двоюрідному брату ОСОБА_13

Документами потерпілого, які були в «барсетці» він заволодів з метою недопущення виїзду ОСОБА_3 за кордон, оскільки дізнався від своїх знайомих, що ОСОБА_3 в цей спосіб має намір ухилитися від відповідальності за вчинений злочин.

З урахуванням повідомлених обвинуваченим обставин, які підтвердили свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_10, суд першої інстанції визнав недоведеною вину ОСОБА_5 у висунутому останньому обвинуваченні за ч.1 ст.186 КК України та перекваліфікував його дії за ч.3 ст.357 КК України, оскільки визнав, що ОСОБА_5 за вказаних обставин вчинив саме незаконне заволодіння будь-яким способом паспортом або іншим важливим особистим документом.

В обґрунтування цього висновку суд поклав наступні доводи.

Так, обставина заволодіння обвинуваченим «барсеткою» потерпілого підтверджена у судовому засіданні показаннями потерпілого та свідків: ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_12, і така не заперечується самим обвинуваченим.

Факт знаходження у «барсетці» паспортів та посвідчення водія, крім показань потерпілого, підтверджується протоколом огляду місця події від 27.11.2012, з якого слідує, що на АЗС в смт. Солотвино Тячівського району виявлено матерчату сумочку чорного кольору, в якій знаходилися шкіряний гаманець чорного кольору, паспорт громадянина України на імя ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 серії ВО № 084588, технічний паспорт на автомобіль «Ауді-А6», н.з. LU 7885 R, ключ, посвідчення водія на те саме імя № 124106 від 21.07.2000, паспорт громадянина ОСОБА_8 на те саме імя № 051178446 від 28.02.2012, виявлені у вказаному гаманці грошові кошти: 3 купюри номіналом 50 грн., дві 10 грн., по одній купюрі номіналом 5 та 2 грн., 3 купюри номіналом 1 грн., 4 купюри номіналом 1 долар США та 7 купюр номіналом 1 лея.

Крім того, вина обвинуваченого стверджується і показаннями свідка ОСОБА_14, яка у день викрадення прийняла від ОСОБА_5 «барсетку» з документами ОСОБА_3, показаннями свідка ОСОБА_15

З урахуванням цього, суд визнав відсутність у ОСОБА_5 умислу на заволодіння майном потерпілого, оскільки його дії були спрямовані саме на заволодіння документами.

Що стосується показань потерпілого ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_16 стосовно того, що у викраденій у потерпілого «барсетці» крім наведених вище речей знаходилися також неповернуті ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 10 000 грн. та 4 000 Євро (які згідно показань потерпілого та свідка ОСОБА_16 останній в день події передав ОСОБА_3 за придбаний у нього автомобіль «Ніссан») суд дав їм критичну оцінку, виходячи з наступного.

Так, наведене спростовується як показаннями обвинуваченого, свідків ОСОБА_11, ОСОБА_10 (що основною метою заволодіння обвинуваченим вказаною «барсеткою» потерпілого було перешкоджання ОСОБА_3 у виїзді за кордон), так і наданими суду стороною захисту наступними доказами.

З повідомлення Рахівського РВ УМВС України в Закарпатській області про початок досудового розслідування (відомості про відповідне кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР за № 0000030) вбачається, що між обвинуваченим та потерпілим наявний конфлікт з приводу вчинення ОСОБА_3 у відношенні родича ОСОБА_5 ОСОБА_13 протиправних дій (як повідомив ОСОБА_5 з приводу побиття його двоюрідного брата ОСОБА_13Ю.).

Довідкою про розрахунок заборгованості по аліментним зобовязанням стверджено, що потерпілий ОСОБА_3 боргує ОСОБА_17 (сестрі дружини обвинуваченого) аліменти в розмірі 13 566,67 грн. за 2012 та 4 місяці 2013 року, що непрямо заперечує обставину наявності у потерпілого великої суми грошових коштів (4 000 Євро та 10 000 грн.). Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 09.04.2013 по справі за позовом ОСОБА_17 до ОСОБА_3 ухвалено роподілити спільне майно сторін; з цього рішення вбачається, що позивач ще у 2012 році просила суд стягнути з відповідача половину вартості автомобіля «Ніссан-Петрол», який останній продав своїй родичці, а кошти привласнив. Відповідач (ОСОБА_3Ю.) в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що дійсно вказаний автомобіль він продав 26.01.2012 за 74 000 грн., а кошти витратив на дітей та лікування.

З урахуванням цього, суд прийшов до висновку про відсутність станом на 27.11.2012 у свідка ОСОБА_12 заборгованості перед потерпілим ОСОБА_5 за придбаний автомобіль, а отже показання цього свідка про передачу потерпілому 27.11.2012 боргу в сумі 4 000 Євро та 10 000 грн. є неспроможними та не відповідають дійсності.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновком суду в частині перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч.1 ст.186 на ч.3 ст.357 КК України з таких підстав.

Як наведено вище, ОСОБА_5 насамперед заволодів майном потерпілого, відкрито викравши матерчату сумку, в якій знаходилися зафіксовані вищевказаним протоколом огляду грошові кошти в загальному розмірі (в тому числі в еквіваленті до гривні) 228 грн. та речі. Викрадене майно має свою вартість: матерчата барсетка фірми «YDN» - 32,5 грн., шкіряний гаманець «S.E.L.» 50 грн. (згідно висновку експерта про вартість предметів Т.1, а.с. 129-136).

Викравши барсетку, ОСОБА_5 не забрав з неї документи потерпілого з метою, як повідомив ОСОБА_5, перешкоджання ОСОБА_3 у виїзді за межі України, а забрав її разом з усім наявним у ній іншим майном потерпілого, після чого відразу ж виїхав у невідомому напрямку, повернувшися на вказану АЗС лише через 20-30 хвилин.

Наведене свідчить, що обвинувачений після заволодіння вказаним майном мав реальну можливість ним розпорядитися: з розяснень, наданих постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06.11.2009 № 10 (пункт 3) слідує, що грабіж це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення; грабіж потрібно вважати закінченим злочином з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

У звязку із цим, дії обвинуваченого правильно кваліфіковано органом досудового розслідування за ч.1 ст.186 КК України, що відповідає матеріалам кримінального провадження, а суд, перекваліфікувавши такі дії ОСОБА_5 на ч.3 ст.357 КК України допустив помилку.

Одночасно апеляційний суд визнає неправильним висновок суду першої інстанції щодо сумнівності показань потерпілого про наявність у викраденій ОСОБА_5 барсетці, крім наведеного вище (відображеного в протоколі огляду Т.1, а.с. 36-46) майна, ще й грошових коштів в розмірі 4 000 Євро та 10 000 грн. з огляду на наступне.

Вина обвинуваченого ОСОБА_5 у формі умислу на викрадення за вказаних у вироку апеляційного суду обставин матерчатої сумки («барсетки»), в якій містилися документи потерпілого та шкіряний гаманець фірми «S.E.L.» з грошовими коштами: 7 румунських лей, 4 долари США, 10 180 грн. та 4 000 Євро доведена в суді як показаннями ОСОБА_5, якими він свою вину у вчиненому визнав частково, так і показаннями потерпілого та свідків, протоколами слідчих дій, зокрема протоколом огляду.

Згідно показань потерпілого, у викраденій за вказаних у вироку обставин матерчатій сумці знаходилися, крім документів та іншого майна, грошові кошти в сумі 4 000 Євро та 10 000 грн. Вказане підтвердив і свідок ОСОБА_12, який в суді показав, що вказані кошти він 27.11.2012, біля 15 години безпосередньо за годину до вказаної події, віддав ОСОБА_3 в якості боргу за придбаний ним у потерпілого автомобіль марки «Ніссан».

Такі показання потерпілого та свідка узгоджуються з встановленими обставинами кримінального провадження, оскільки потерпілий мав намір виїхати за кордон, де проживати тривалий час у звязку із існуванням гострого конфлікту як з обвинуваченим, так і його родичами.

Про існування конфлікту та намір потерпілого виїхати за кордон підтвердив і обвинувачений ОСОБА_5, у звязку із чим пояснив свої дії та вказав на наявність боргових зобовязань потерпілого перед його родиною.

Такі показання потерпілого та свідка є послідовними та логічними.

З цих підстав апеляційний суд критично оцінює показання обвинуваченого, свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 про відсутність у барсетці потерпілого коштів у розмірі 4 000 Євро та 10 000 грн. на момент її заволодінням.

Крім того, свідок ОСОБА_10 є рідним братом обвинуваченого, а свідок ОСОБА_11 товаришем

Отже, вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 11.07.2013 в частині перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч.1 ст.186 на ч.3 ст.357 КК України та в частині висновку суду щодо неприйнятності показань потерпілого про наявність у викраденій ОСОБА_5 барсетці, крім наведеного вище (відображеного в протоколі огляду Т.1, а.с. 36-46) майна, ще й грошових коштів в розмірі 4 000 Євро та 10 000 грн. підлягає скасуванню.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд визнає доведеною вину ОСОБА_5 в предявленому йому обвинуваченні, а саме в тому, що 27.11.2012, о 16 год. 30 хв., на території АЗС № ЗК 15 «ОККО», що розташована по вул. Спортивній, 98, в смт. Солотвино Тячівського району Закарпатської області, ОСОБА_5, з метою заволодіння чужим майном, вирвав від ОСОБА_3 матерчату барсетку фірми «YDN» із залишковою вартістю 32 грн.50 коп., у якій знаходились особисті речі потерпілого: шкіряний гаманець фірми «S.E.L.» залишковою вартістю 50 грн. з грошовими коштами: 10 180 грн., 7 румунських лей, еквівалентні станом на 27.11.2012 16 грн., 4 долари США, еквівалентні 32 грн., 4 000 Євро, еквівалентні 41 448,5 грн. та документи: паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон та паспорт громадянина ОСОБА_8 усі на імя ОСОБА_3, технічний паспорт на транспортний засіб марки «Ауді-А6», н/з LU 7885 К серії 3695317, спричинивши потерпілому матеріальні збитки на загальну суму 51 759 грн.

З цих підстав апеляційний суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч.1 ст.186 КК України, як грабіж, тобто відкрите викрадення чужого майна.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що помякшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи покарання з обранням його виду і міри, апеляційний суд враховує тяжкість вчиненого злочину, особу винного, зокрема його виключно позитивну характеристику, з якої також слідує, що ОСОБА_5 чуйний, уважний, доброзичливий, вимогливий до себе, користується повагою серед своїх односільчан, активно бере участь у різних сільських заходах; обставини, що помякшують покарання: ОСОБА_5 вперше вчинив злочин середньої тяжкості, щиро розкаявся в частині викрадення документів потерпілого, частково відшкодував потерпілому завдані кримінальним правопорушенням матеріальні збитки та повернув документи через незначний проміжок часу після події, має на утриманні двох малолітніх дітей (Т.1, а.с. 160,161).

З цих підстав апеляційний суд вважає, що достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових злочинів покаранням є громадські роботи, тривалість яких слід визначити в межах санкції ч.1 ст.186 КК України.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції, вирішуючи відповідно до п.2 ч.4 ст.374 КПК України питання про відшкодування процесуальних витрат, суд першої інстанції не врахував положення ч.2 ст.124 КПК України, згідно якого у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого документально підтверджені витрати на залучення експерта саме на користь держави, а не на користь експертної установи.

З цих підстав вирок також в цій частині підлягає скасуванню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч.1 п.3, 409, 418,420 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги прокурора, потерпілого та його представника задовольнити.

Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 11.07.2013 в частині перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч.1 ст.186 на ч.3 ст.357 КК України, висновку суду щодо неприйнятності показань потерпілого про наявність у викраденій ОСОБА_5 барсетці, крім наведеного вище (відображеного в протоколі огляду Т.1, а.с. 36-46) майна, ще й грошових коштів в розмірі 4 000 Євро та 10 000 грн. та в частині вирішення питання про відшкодування процесуальних витрат скасувати.

Визнати ОСОБА_5 винуватим за ч.1 ст.186 КК України та призначити йому покарання у вигляді громадських робіт тривалістю 130 годин.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 147 грн. процесуальних витрат на залучення експерта, повязаних із проведенням дактилоскопічної експертизи.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді: