АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/789/258/16 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.4 ст.407 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2016 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду від 10 березня 2016 року яким, -

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Юрківці, Чемеровецького району, Хмельницької області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянин України,

з середньою освітою, солдат, майстер ремонтного взводу артилерійського озброєння ремонтної роти військової частини пп. В1428, раніше судимий 14 липня 2015 року Чемеровецьким районним судом Хмельницької області за ч. 1 ст. 213 КК України на 1 рік обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 1 рік, -

засуджений за ч. 4 ст. 407 КК України (в редакції Закону від 12 лютого 2015 року) на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання у виді 2 місяців обмеження волі за вироком Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 14 липня 2015 року, що згідно вимог ч. 1 ст. 72 КК України відповідає одному місяцю позбавлення волі та за сукупністю вироків призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової частини пп НОМЕР_1 (крім строкової служби), в умовах особливого періоду, всупереч вимог ст. ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту військової служби Збройних Сил України та ст. ст. 1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи із злочинним наміром, маючи відпустку три дні, ухилився від проходження військової служби, умисно з 8 год. 30 хв. 30 квітня 2015 року по 14 год. 25 хв. 14 листопада 2015 року не з`явився до розташування військової частини пп НОМЕР_1 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , проводячи час на власний розсуд, не вживаючи мір задля повернення до військової частини за наявності можливості для цього і не заявляючи про своє місцезнаходження

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок в частині призначеного йому покарання змінити, а саме застосувати ст. 69 КК України та призначити йому покарання в виді службового обмеження для військовослужбовців, остаточне покарання за сукупністю вироків призначити до самостійного виконання кожного з них. Вказує, що призначене йому покарання є надто суворим, оскільки він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, сприяв досудовому розслідуванню у встановленні істини у справі. Крім того, просить врахувати, що він не повернувся в військову частину вчасно із відпуски через те, що його відпустили на декілька днів щоб провідати хвору матір, яка через декілька днів померла, а він займався її поховання та поминками;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить вирок в частині призначеного покарання ОСОБА_7 змінити, а саме застосувати ст. 69 КК України та призначити йому покарання в виді службового обмеження для військовослужбовців, остаточне покарання за сукупністю вироків призначити до самостійного виконання кожного з них. Стверджує, що невірна оцінка судом особи обвинуваченого призвела до призначення ОСОБА_7 надто суворої міри покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим. Вказує, що ОСОБА_7 позитивно характеризується за місцем проходження служби, вчинив правопорушення через збіг обставин, зокрема смерті матері, її похованні та поминками. Крім того, обвинувачений під час досудового та судового слідства повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, сприяв слідству у встановленні істини у справі, відсутні обтяжуючі покарання обставини, а також висловив бажання продовжити військову службу, в тому числі в зоні АТО. Враховуючи вищенаведене, вважає за можливе застосувати ст. 69 КК України та призначити ОСОБА_7 покарання нижче найнижчої межі встановленої санкцією ч.4 ст.407 КК України не пов`язане з реальним позбавленням волі.

В запереченні на апеляційні скарги, прокурор військової прокуратури Тернопільського гарнізону ОСОБА_9 , просить апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника залишити без задоволення, а вирок щодо ОСОБА_7 без зміни.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які в судових дебатах, а обвинувачений і в останньому слові, підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, вирок щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити, а саме застосувати ст. 69 КК України та призначити йому покарання в виді службового обмеження для військовослужбовців, остаточне покарання за сукупністю вироків призначити до самостійного виконання кожного з них, думку прокурора, який в судових дебатах просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винності ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено та кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене особою, зазначеною в ч. 2 ст. 407 КК України, в апеляційних скаргах не оспорюються.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне та достатнє для її виправлення, яке б сприяло запобіганню вчиненню нею нових злочинів.

Суд першої інстанції зазначені вимоги закону виконав належним чином та в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, особу винного, який раніше судимий, за місцем служби характеризується позитивно.

Крім того, судом при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував пом`якшуючі покарання обставини: визнання вини та щире каяття у вчиненому.

Саме з врахуванням всіх вищенаведених обставин суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 мінімальне покарання за ч. 4 ст. 407 КК України у виді 3 років позбавлення волі, в той час як санкція вказаної статті передбачає і більш тривале позбавлення волі строком до семи років та вірно на підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання призначеного за даним вироком, частково приєднав невідбуте покарання у виді 2 місяців обмеження волі за вироком Чемеровецького районного суду Хмельницької області від 14 липня 2015 року, що згідно вимог ч. 1 ст. 72 КК України відповідає 1 місяцю позбавлення волі і призначив остаточне покарання за сукупністю вироків в виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Дане покарання колегія суддів вважає необхідним та достатнім для виправлення та перевиховування обвинуваченого ОСОБА_7 , а також попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Щодо вказівок обвинуваченого та його захисника в апеляційних скаргах про те, що кримінальне правопорушення обвинуваченим вчинене у зв`язку із збігом важких сімейних обставин, а також наявні пом`якшуючі покарання обставини, що дають підстави для застосування ст. 69 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки з моменту коли ОСОБА_7 повинен був з`явитись у військову частину 30 квітня 2015року та до моменту коли його було затримано 14 листопада 2015 року минуло майже 6 місяців, протягом яких обвинувачений будь-яких дій щодо повернення на військову службу, а також повідомлення про своє місце перебування та причини неявки не здійснював, у цей період вчинив кримінальне правопорушення, за яке був засуджений 14 липня 2015 року Чемеровецьким районним судом Хмельницької області за ч. 1 ст. 213 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 КК України покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк, а тому прохання обвинуваченого та його захисника в апеляційних скаргах про призначення ОСОБА_7 покарання в виді службового обмеження є безпідставним, оскільки останнього засуджено за ч. 4 ст. 407 КК України на 3 роки позбавлення волі.

Таким чином, при перевірці кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , колегія суддів не вбачає будь-яких передбачених ст. 409 КПК України підстав для скасування чи зміни вироку.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду від 10 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи
З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2