21.03.2016
Справа № 494/572/13-к
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.03.2016 м. Березівка
Березівський районний суд Одеської області у складі:
судді ОСОБА_1
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченої - ОСОБА_4 та її захисника ОСОБА_5 ,
представника цивільного позивача ОСОБА_6 ,
представника цивільних відповідачів ОСОБА_7 ,
цивільного відповідача ОСОБА_8 ,
цивільного відповідача - ОСОБА_9 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого частиною першою статті 365, частиною другою статті 366 та частиною третьою статті 365 Кримінального кодексу України зі змінами та доповненнями (далі КК України),-
13.05.2013 року до Березівського районного суду Одеської області надійшов обвинувальний акт та додані документи відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого частиною першою статті 365, частиною другою статті 366 та частиною третьою статті 365 КК України.
Відносно ОСОБА_4 Березівським районним судом Одеської області було винесено вирок від 05.03.2015 року.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області було скасовано вирок Березівського районного суду Одеської області від 05.03.2015 року та призначено новий розгляд справи у Березівському районному суді Одеської області в іншому складі суду.
Згідно до автоматизованого розподілу справ між суддями від 09.03.2016 року вищевказана справа передане на розгляд судді ОСОБА_1 та призначена ухвалою від 09.03.2016 року до підготовчого судового засідання.
У підготовчому судовому засіданні 21.03.2016 року прокурор висловив думку про можливість призначення судового розгляду.
Обвинувачена та представник обвинуваченої зазначила, що вказаний обвинувальний акт не підлягає призначенню до розгляду, оскільки в ньому відсутнє формулювання обвинувачення та взагалі не зрозумілим в чому обвинувачується ОСОБА_4 , просили повернути вищевказаний обвинувальний акт прокурору для усунення недоліків.
Представник цивільного позивача вважав за необхідне призначити справу до судового розгляду. Представник цивільних відповідачів та відповідачі вважали за необхідним повернути обвинувальний акт, оскільки у обвинувальному акті вказано про існування цивільного позивача, проте його не визначено як потерпілим.
Суд, заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками від 29.04.2013 року, доходить висновку, що він на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 Кримінально-процесуального кодексу України (далі КПК України) підлягає поверненню прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України.
Відповідно до пункту 3 частини третьої ст. 314 КПК України «У підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення: про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу».
Зміст обвинувального акту, порядок його складання та затвердження, а також які документи долучаються до нього передбачені статтею 291 КПК України, вимогам якої не відповідає обвинувальний акт з додатками відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду, як джерело права.
У відповідності ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод «Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим, доки його вину не буде доведено в законному порядку.»
В рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.2008 року в справі «Хужин та інші проти Росії», Європейський суд з прав людини чітко зазначає про важливість дотримання презумпції невинуватості, вказує на помилки правоохоронних органів при тлумаченні цього поняття, зазначаючи наступне: «Суд нагадує, що положення ч.2 ст.6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженим твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в ч.2 ст.6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається в ч.1 статті 6 Конвенції. Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій відображається думка про те , що особа,обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону. Разом з тим ця вимога стосується й висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом.
Крім того аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав від 10.12.2009 року в справі «Шагін проти України», яке звучить наступним чином «Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений в пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 ( рішення у справі «Альне де Рібемон проти Франції» від 10 лютого 1995 року).
Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлювання думки самим судом про те, що особа, «яку обвинувачено у вчинені злочину», є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, а й поширюється на заяви, що їх роблять інші державні посадові особи стосовно проваджень що тривають, у кримінальних справах і які спонукають громадськість до думки про вину підозрюваного та визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом (достатньо мати - навіть за відсутності будь-якого формального висновку - певні підстави припускати, що відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним (рішення у справі «Бьомер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року).
У цьому зв`язку Суд наголосив на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною в тому чи іншому злочині (Рішення «Дактарас проти Литви»). Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину, та чітку заяву , зроблену за відсутністю остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин ( Рішення у справі «Ісмоїлов проти Росії» від 24 квітня 2008 року).
З обвинувального акту від 29.04.2013 року вбачається, що слідчий та прокурор висловили твердження про винуватість ОСОБА_4 у інкримінованих їй злочині, що порушує принцип невинуватості.
Разом з цим, у обвинувальному акті зазначені докази, якими підтверджується вина ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.
Суд вважає, що таке розкриття в обвинувальному акті доказів обвинувачення є грубим порушенням Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки п.3 ст.6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий, неупереджений та всесторонній суд, а повідомлення чи розкриття доказів тих чи інших обставин до судового розгляду справи є неприпустимим та є прямим втручанням сторони обвинувачення в судочинство.
Більш того, аналіз обвинувального акту відносно ОСОБА_4 , свідчить про те, що вони не містять формулювання обвинувачення.
Відповідно до пункту п`ятого частини другої статті 291 КПК України: «Обвинувальний акт повинен містити у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення».
Згідно з пункту 13 частини першої статті 3 КПК України, «обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України». Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.
За змістом положень частини четвертої статті 110 КПК України: «Обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування».
Однак, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 ,взагалі не містить формулювання висунутого їй обвинувачення, а викладені лише фактичні обставини, які встановлені слідчим за результатами досудового розслідування, та правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статтю закону України про кримінальну відповідальність, при цьому наявна вказівка на те, що ОСОБА_4 своїми умисними діями вчинила кримінальне правопорушення.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», п.79). Європейський суд з прав людини нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», п.58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно «оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див, рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини», п. 47). Крім того, право поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Суд не може розглядати як формулювання обвинувачення, зазначене прокурором у судовому засіданні, викладене у правовій кваліфікації, оскільки це не узгоджується з вищезазначеними приписами законодавства, а також практикою Європейського суду з прав людини, й порушує право обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, а також на справедливий судовий розгляд.
Суд звертає увагу, що згідно п. 9 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити відомості щодо дати та місця його складання та затвердження.
Статтею 99 КПК України встановлені визначення поняття документу у кримінальному провадженні, а також вимоги, що пред`являються до них, а саме наявність у документах необхідних реквізитів, дату, місце складення і реєстрації, прізвище, і`мя та по-батькові посадовця, який його склав, необхідні підписи,штампи, печатки тощо, оскільки складення або підписання документів, у тому числі процесуальних документів, особою, яка не має на це відповідних повноважень, а також відсутність необхідних для документу встановлених у законі даних, робить документ недійсним, тобто таким, що не тягне юридичних наслідків.
Порядок оформлення, затвердження документу передбачений п.9.5. Інструкції з діловодства в органах прокуратури, затверджений наказом Генерального прокурора України №3 від 15.01.2013 року. Однак в порушення вимог п.п.9.5.1 п.9.5. зазначеної інструкції вбачається, що на обвинувальному акті, складеними щодо ОСОБА_4 відсутня мокра печатка, яка б засвідчувала підпис відповідальної особи, яка затвердила вказаний обвинувальний акт.
Водночас, у обвинувальному акті вказано, що обвинувальний акт складено в м. Березівка, проте місце складання не конкретизоване.
Згідно пункту 3 частини 2 статті 291 КПК України, обвинувальний акт має містити відомості кожного потерпілого, проте вказана вимога прокурором у обвинувальному акті проігнорована та не вказано особу потерпілого. Однак, до обвинувального акту додано цивільний позов.
Окрім цього, відповідно до п.1 ч.4 ст.291 КПК, до обвинувального акту додається реєстр матеріалів досудового розслідування, вимоги до якого визначені ст.109 КПК України.
Також, згідно ст.109 КПК України реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором і надсилається до суду разом з обвинувальним актом. Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування..
Отже, реєстр матеріалів досудового розслідування повинен представляти собою повний опис усіх без виключень процесуальних дій і прийнятих процесуальних рішень під час досудового розслідування та містити у собі довідкові відомості про шлях утворення доказової бази обвинувачення, засоби одержання доказової інформації та забезпечення кримінального провадження.
Проте, як вбачається з обвинувального акту та додатків до нього, вказані документи не відповідають вимогам ст.109 КПК України.
Так, в реєстрі матеріалів досудового розслідування, не в повному обсязі зазначені відомості та процесуальні дії, проведені в ході досудового розслідування, в реєстрі допущені скорочення в написанні проведених процесуальних дій; відсутня інформація про проведення відповідних процесуальних дій: відсутні відомості щодо внесення відомостей до ЄРДР, час ознайомлення підозрюваної з матеріалами кримінального провадження.
Суд звертає увагу, що зазначені висновки суду є результатом розгляду обвинувального акту та доданих до нього документів, а не результатом дослідження доказів.
Враховуючи вищенаведене, зазначені порушення позбавляють суд можливості призначити судовий розгляд такого обвинувального акту і розглянути його.
Статтею 314 КПК України не передбачено можливості виправлення технічних чи інших помилок, а також внесення якихось додаткових відомостей до обвинувального акту чи реєстру після їх надходження до суду, зокрема, у підготовчому судовому засіданні. Законом також не передбачено поділу недоліків обвинувального акту чи реєстру на суттєві та не суттєві чи такі, що перешкоджають розгляду або не перешкоджають розгляду справи по суті. Ст.291 КПК України чітко передбачено категоричний перелік відомостей, які має містити обвинувальний акт. Ст.109 чітко передбачено категоричний перелік відомостей які має містити реєстр матеріалів досудового розслідування. Виключень щодо можливості визнання несуттєвим недотримання прокурором чи слідчим будь-якої із вказаних вимог, Законом не передбачено.
Главою 28 КПК України, якою врегульовано процедуру судового розгляду, не передбачено процедури виправлення недоліків обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування.
Залишення ж у матеріалах кримінального провадження обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування з недоліками є неприпустим, оскільки це свідчить про неповагу до закону, до встановлених ним норм та вимог.

Єдиним процесуальним шляхом виправлення недоліків обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування, передбаченим КПК України, є повернення обвинувального акту прокурору з метою усунення ним недоліків протягом розумного строку.
Приймаючи до уваги засаду кримінального провадження законності, що передбачена ст. 9 КПК України, недотримання будь-яких імперативних вимог КПК щодо змісту обвинувального акту, є підставою для визнання обвинувального акту таким, що не відповідає вимогам КПК України.
Таким чином, у зв`язку з тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, зокрема ст. 291 КПК України, суд дійшов висновку, що він в силу п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору.
Керуючись ст. ст. 314, 315, 370 - 372 КПК України, суд
Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого частиною першою статті 365, частиною другою статті 366 та частиною третьою статті 365 Кримінального кодексу України - повернути прокурору Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі виявлених недоліків.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Березівський районний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Апеляційним судом Одеської області.
Суддя ОСОБА_1