ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.05.2016 року м. Звенигородка
Звенигородський районний суд Черкаської області в складі:
слідчого судді - ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
з участю: прокурора - ОСОБА_3
представника скаржника ОСОБА_4
В С Т А Н О В И Л А:
свідки було достеменно відомо про те, що кооператив ліквідовано. З метою уникнути дослідження питання про ліквідацію кооперативу, слідство ввело в кримінальне провадження нове поняття «громада», і під таким поняттям слідство намагається ввести в оману учасників процесу, надаючи властивості кооперативу «громаді», проте відповідно до ст. 62 Конституції України жодне обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Досудовим слідством встановлено, що ОСОБА_5 не виконував службових обов`язків, а на думку сторони обвинувачення, проводив громадську діяльність на громадських засадах. Проте, сторона обвинувачення не приймає до уваги, що проведення громадської діяльності на громадських засадах не тягне за собою жодної відповідальності. ОСОБА_5 є громадським діячем, який здійснював саме громадську діяльність. Разом з цим проведення громадської діяльності має характерні риси діяльності, яка в сучасному розумінні є волонтерською. Проте, станом на 2004 2006 роки принципи волонтерської діяльності не були законодавчо врегульовані (Закон України «Про волонтерську діяльність» вступив в силу тільки з 20.04.2011 року), а тому, волонтерська діяльність до 2011 року проводилась по «Принципу свободи», який трактується як: «Дозволено все, що не заборонено законом». В Україні цей принцип закріплений Конституцією України.
Правова кваліфікація кримінального правопорушення відносно обвинуваченого ОСОБА_5 - ч. 4 ст. 191 КК України.
В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_4 підтримав дане клопотання та просив задовольнити в повному обсязі, додатково пояснивши, що в період з 28.04.2007 року по даний час громадянин ОСОБА_5 піддається безпідставному кримінальному переслідуванню, відносно нього протиправно та безпідставно вживаються заходи та обмеження характерні для осіб, які скоїли злочин: обрання запобіжного заходу, виклики для проведення слідчих дій, погрози зі сторони працівників правоохоронних органів, фальсифікація документів з метою штучного створення доказів нібито винуватості його підзахисного.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував, пояснивши, що
Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали у провадженні за скаргою, суд приходить до висновку з наступного: представник скаржника посилається на порушення положень ст. 36 КПК України, яка передбачає особисте і безпосереднє здійснення процесуального керівництва при здійсненні досудового слідства та наділення рядом повноважень спрямованих на забезпечення дотримання органами досудового слідства принців передбачених ст. 7 КПК України. На його думку бездіяльність прокурора носить протиправний характер і саме вказана бездіяльність прокурора призводить до порушення принципу верховенство права: посадові особи органу досудового слідства здійснюють в порушення закону, фальсифікацію доказів у кримінальному провадженні, вживають дії та заходи спрямовані на безпідставне кримінальне переслідування особи явно не причетної до вчинення злочину. Порушується принцип законності, так як за об`єктивних обставин явно вбачається в діях ОСОБА_5 відсутність складу злочину передбаченого ст. 191 КК України, проте, незважаючи на дану обставину кримінальне провадження не закривається, та продовжуються репресивні заходи та вживаються міри кримінального переслідування ОСОБА_5 . Таким чином, представник скаржника ОСОБА_4 вбачає порушення принципу рівності перед законом і судом, на його думку обвинувачений безпідставно піддається обмеженням які передбачені для осіб, що скоїли злочин. Вказує на порушення права на особисту недоторканість та ставиться під загрозу його свободу. Також звертає увагу суду на порушення принципу розумності строків, так як по кримінальному провадженні сплинув строк давності, а слідчі дії не проводяться, слідство безпідставно
затягується та триває з порушенням в них розумних строків.
Як вбачається зі скарги, вона подана в порядку ст. 303-307 КПК України. Відповідно до ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора:
1) бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк;
2) рішення слідчого, прокурора про зупинення досудового розслідування - потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження;
3) рішення слідчого про закриття кримінального провадження;
4) рішення прокурора про закриття кримінального провадження або провадження щодо юридичної особи;
5) рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим;
6) рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора при застосуванні заходів безпеки - особами, до яких можуть бути застосовані заходи безпеки, передбачені законом;
7) рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій;
8) рішення слідчого, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст. 303 КПК України, скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.
Строк досудового слідства не повинен перевищувати меж необхідності. Досудове слідство повинно бути закінчено у кожній справі без порушення права на справедливий судовий розгляд і права на ефективний засіб захисту, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.
Скарги до суду на постанови слідчого та прокурора про порушення кримінальної справи та призначення проведення слідчих дій щодо певної особи повинні розглядатися судом за чинним законодавством у порядку кримінального судочинства. При цьому суд, розглядаючи такі скарги на стадії досудового слідства, перевіряє наявність приводів і підстав для винесення зазначених постанов і не повинен розглядати та вирішувати заздалегідь ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінальної справи по суті, оскільки це буде порушенням конституційних засад правосуддя.
Відповідно до КПК України, постанови слідчого і прокурора про притягнення як обвинуваченого можуть бути оскаржені до суду. Проте скарги на ці постанови не розглядаються судом на стадії досудового слідства.
Притягнення як обвинуваченого не є остаточним висновком слідчого про винуватість обвинуваченого - остаточний обвинувальний висновок він робить після закінчення досудового слідства (ст. 223 КПК України).
Таким чином, розглядаючи на стадії досудового слідства скарги на дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, що полягають у виконанні ними своїх службових обов`язків у відповідності до КПК України, суд замість здійснення судового контролю досудового слідства виконуватиме функцію судового розгляду кримінальної справи по суті всупереч порядку, визначеному КПК України на засадах, встановлених Конституцією України ст. 59, 61, ч. 1,2,3 ст. 62, ст. 63, ч. 1 ст. 64, п. 1 ст. 121, ст. 124, 129.
Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що прокурором Звенигородської місцевої прокуратури правомірно та на законних підставах, здійснюються повноваження щодо слідчих дій у кримінальному провадженні не порушуючи норм КПК України, тому скарга на його бездіяльність не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 303, 306-308 КПК України, слідчий суддя,-
У Х В А Л И Л А:
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя Звенигородського районного суду Черкаської області ОСОБА_1