Ухвала
іменем україни
19 квітня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 , прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, на вирок Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2015 року у кримінальному провадженні № 0002870 щодо
ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: 17 квітня 2000 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 3 ст. 141 КК 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років; 15 квітня 2002 року цим же судом за ч. 2 ст. 186 КК на підставі ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 3 місяці,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК,

в с т а н о в и в:

Зазначеним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом, ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим в умисному тілесному ушкоджені, небезпечному для життя в момент заподіяння, за таких обставин.

05 травня 2013 року приблизно о 19.30 год. поблизу будинку на АДРЕСА_2 ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння. під час сварки з ОСОБА_8 умисно завдав потерпілому одного удару ножем у живіт. Діями ОСОБА_6 заподіяно ОСОБА_8 колото-різане поранення живота з ушкодженням селезінки і подальшим її вилученням, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.
У касаційній скарзі з доповненнями і змінами засуджений порушує питання про скасування постановлених щодо нього судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення кримінального процесуального закону. Стверджує, що умислу на спричинення тілесних ушкоджень він не мав, а діяв у межах необхідної оборони внаслідок неправомірних агресивних дій з боку потерпілого, який ображав його та намагався вдарити. Вказує на відсутність звукозапису судових засідань від 22 жовтня 2014 року та інших. Органами досудового слідства сфальсифіковано докази у справі, про що свідчить відкрите за його заявою кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст 365 КК. Крім того, суд у вироку змінив показання свідків та потерпілого. Вважає, що суд першої інстанції при повторному розгляді кримінального провадження не виконав вказівки апеляційного суду, викладені в ухвалі від 02 вересня 2014 року. Також суд безпідставно визнав обтяжуючою покарання обставиною знаходження засудженого під час події у стані алкогольного сп`яніння, оскільки це не підтверджено матеріалами кримінального провадження.
Захисник ОСОБА_7 у своїй скарзі просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а кримінальне провадження закрити за відсутністю в діях засудженого складу кримінального правопорушення. Стверджує, що ОСОБА_6 умислу на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому не мав, а ніж застосував вимушено, перебуваючи у стані необхідної оборони від агресивних дій потерпілого. Вважає, що судами не доведено факт перебування ОСОБА_6 під час події у стані алкогольного сп`яніння, а тому ця обставина не може бути врахована як обтяжуюча.

У касаційній скарзі з доповненнями прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості злочину та особі засудженого через м`якість, а також істотні порушення кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суду апеляційної інстанції. Вважає, що апеляційний суд всупереч вимогам ч. 2 ст. 419 КПК не зазначив ухвалі підстав, через які апеляційну скаргу прокурора визнано необґрунтованою. Стверджує, що призначене судом покарання не є достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових злочинів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не підтримав скаргу прокурора й заперечив проти касаційних вимог сторони захисту та просив залишити судові рішення без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.

Статтею 438 КПК передбачено, що при вирішенні питання про наявність підстав для скасування судових рішень, суд касаційної інстанції має керуватись статтями 412 414 цього Кодексу.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення щодо неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у заподіянні ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень підтверджуються зібраними органами досудового слідства та дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд дав оцінку у вироку з точки зору їх належності, допустимості й достовірності.
Цей висновок, зокрема, ґрунтується на показаннях самого засудженого, який на досудовому слідстві та в суді не заперечував, що він у ході конфлікту з ОСОБА_8 вдарив останнього ножем. Ці його показання узгоджуються з показаннями потерпілого, свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , висновками проведених судово-медичних експертиз, протоколами огляду місця події, слідчого експерименту, пред`явлення особи для впізнання, а також іншими доказами у справі.

Доводи, наведені у скаргах сторони захисту про те, що завдаючи потерпілому удари ножем ОСОБА_6 перебував в стані необхідної оборони від посягання з боку ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, є непереконливими.

Визначаючи правильність кваліфікації діяння засудженого, касаційний суд враховує правові висновки Верховного Суду України, що надавалися з цього питання, зокрема, у справах № 5-12кс14, № 5-29кс14, № 5-34кс14 і зводилися до наступного.
Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме: прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у випадку необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлено й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, котра перевищила межі необхідної оборони. Мотивацію дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлено захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 дійсно з власної ініціативи підійшов до ОСОБА_11 та наполягав на розмові з приводу конфлікту, який відбувся напередодні між засудженим та ОСОБА_12 . Зі змісту показань свідка ОСОБА_10 випливає, що між потерпілим та засудженим виникла словесна суперечка з приводу того, що останній образив дівчину ОСОБА_8 , і ОСОБА_6 відійшов разом із ОСОБА_8 за кіоск для з`ясування стосунків, при цьому вона не вказувала на те, що потерпілий застосував фізичну силу або вчинив інші активні агресивні дії, що могли б становити реальну загрозу життю або здоров`ю засудженого. Проте ОСОБА_6 , маючи змогу залишити місце події або звернутись за допомогою, завдав потерпілому удар ножем у життєво-важливий орган живіт. Водночас, даних про наявність у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, заподіяних ОСОБА_8 , у справі не міститься.

Встановлені судом фактичні дані, свідчать, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальної та безпосередньої загрози заподіяння шкоди для ОСОБА_6 , які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди ОСОБА_8 .

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що при нанесенні ударів потерпілому ОСОБА_6 у стані необхідної оборони не перебував, його умисел охоплювався настанням будь-яких тілесних ушкоджень, тому діяння засудженого кваліфіковано за наслідками, які фактично настали, а відтак кваліфікація діяння за ч. 1 ст. 121 КК є правильною.

Факт перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння підтверджено послідовними показаннями потерпілого ОСОБА_8 . Підстав для визнання їх неправдивими у колегії суддів немає. Отже доводи касаційної скарги засудженого в цій частині є неприйнятними.
Не заслуговують на увагу твердження ОСОБА_6 про відсутність технічних носіїв інформації, оскільки у матеріалах кримінального провадження наявні диски із звукозаписом судових засідань суду першої інстанції, у тому числі й від 22 жовтня 2014 року.
Посилання у скарзі засудженого на фальсифікацію окремих доказів у справі є необґрунтованими, оскільки відповідно до постанови слідчого прокуратури Харківської області від 28 грудня 2015 року кримінальне провадження за заявою ОСОБА_6 щодо неправомірних дій старшого слідчого Московського РВ Харківського МУ ГУМВС України в Харківській області ОСОБА_13 закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК.
Стосовно ж доводів касаційної скарги прокурора про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання, то такі, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Згідно з ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а ч. 2 ст. 50 КК передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Як убачається з вироку, при призначенні ОСОБА_6 покарання суд достатньою мірою врахував, як ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, обтяжуючу покарання обставину вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння так і дані, що характеризують особу засудженого.

Підстави вважати призначене ОСОБА_6 покарання у виді реального позбавлення волі на строк 5 років явно несправедливим через м`якість, як про це йдеться у касаційній скарзі прокурора, відсутні. Таке покарання, на думку колегії суддів, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення, а стосовно доводів апеляційних скарг прокурора, засудженого та його захисника, аналогічних доводам, викладеним у касаційних скаргах, судом апеляційної інстанції наведено відповідні мотиви їх необґрунтованості, з чим погоджується і колегія суддів.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б давали безумовні підстави для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено.
Керуючись статтями 433436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого, захисника та прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3