Провадження № 11-кп/792/668/16
Справа № 676/5936/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.3ст. 153 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23.09.2016 Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Хмельницького області в складі :
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

законного представника

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження №000985 від 16 травня 2015 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Камянець-Подільського міськрайонного суду від 19 липня 2016 року,
у с т а н о в и л а :
Ухвалою Камянець-Подільського міськрайонного суду від 19 липня 2016 року задоволено клопотання прокурора, застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричної лікарні із суворим наглядом до

ОСОБА_10 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодруженого, не працює, несудимого в силу ст.89 КК України, якому інкриміновано вчинення суспільно небезпечного діяння, яке має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.153 КК України.

До набрання вироком законної сили обрано запобіжний захід у виді тримання у психіатричному закладі.

Судом вирішено питання про судові витрати та речові докази.

За ухвалою суду, ОСОБА_10 , будучи неосудним, тобто не усвідомлюючи своїх дій та не будучи здатним керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, 16 травня 2015 року о 21 годині 16 хвилин у м. Кам`янці-Подільському, на перехресті вул. Привокзальної та вул. Данила Галицького (що переходить у вул. Вокзальну), з погрозою застосування фізичного насильства до малолітньої ОСОБА_11 , 2005 року народження, вчинив посягання на її статеву свободу, недоторканість, моральний розвиток. Зокрема, за вказаних обставин, з метою вчинення розпусних дій сексуального характеру, здатних викликати фізичне та моральне розбещення потерпілої, ОСОБА_10 підійшов до малолітньої ОСОБА_11 , закрив однією рукою їй рота, а іншою обхопив тулуб, позбавивши її можливості втекти. При цьому наказав останній мовчати та пригрозив, що у випадку вчинення опору їй буде боляче. Переконавшись, що потерпіла не чинить опору, переслідуючи мету задоволення сексуальних потреб, застосовуючи насильство, вступив з нею в статевий акт неприродним способом шляхом орогенітального контакту.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_10 просив ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити у застосуванні примусових заходів медичного характеру та закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення.

Уважав, що висновок суду про неосудність ОСОБА_12 виключає можливість вчинення ним протиправних дій щодо потерпілої саме з метою задоволення пристрасті неприродним способом.

Стверджував, що ОСОБА_10 був затриманий з порушенням вимог ст.207 КПК України без ухвали слідчого судді та проведення перевірки законності такого затримання і до нього було застосовано насильство з боку працівників міліції, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №356 від 09 червня 2015 року.

Тому протокол пред`явлення особи для впізнання від 06 червня 2015 року, яке було проведено одразу після затримання та на якому ґрунтується висновок суду про винуватість ОСОБА_10 , є недопустимим доказом.

Крім того, зазначав, що при проведенні впізнання були порушені вимоги ч.1 ст.228 КПК України, оскільки перед проведенням слідчої дії потерпілій попередньо вказали на ОСОБА_10 ; протокол опитування особи, яка впізнає, не складався; запис про ознаки, за якими ОСОБА_11 може впізнати ґвалтівника, слідчий зробив, вказавши зовнішній вигляд ОСОБА_10 . Також особи, які, окрім нього, брали участь у цій слідчій дії, істотно відрізнялись за віком, зовнішністю та одягом. Не було проведено впізнання за голосом та не залучено спеціаліста для фіксування слідчої дії технічними засобами.

На переконання захисника, протокол огляду місця події від 16 травня 2015 року та додатковий протокол огляду місця події від 17 травня 2015 року теж не містять факту причетності ОСОБА_10 до вчинення протиправних дій. Так, біля складу виявлено білу сумочку ОСОБА_11 , однак огляд місця події не містить фотознімків безпосереднього місця її виявлення, епітелії пальців рук з її поверхні спеціалістом не вилучались.

Недопустимим і неналежним доказом захисник уважає протокол обшуку від 06 червня 2015 року, під час проведення якого вилучений одяг в житлі ОСОБА_10 , оскільки дозвіл на обшук наданий на підставі витягу з реєстру права власності , який не відповідав дійсності. Крім того, впізнання вилученого одягу та взуття також проведено з порушенням вимог ст.229 КПК України, речові докази упаковані в поліетиленові пакети всупереч вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, а тому ідентифікація волокон на них є неможливою у зв`язку з зміною локалізації мікрочастин під дією електростатичних властивостей поліетилену.

Стверджував, що судом безпідставно не взято до уваги показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які стверджували, що бачили особу, зображену на фотороботі, схожу на ОСОБА_10 , вже тоді, коли він перебував під вартою.

На підставі викладеного уважав винуватість ОСОБА_17 недоведеною та просив провадження закрити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з коротким викладом змісту оскарженого судового рішення та вимог апеляційної скарги; захисника ОСОБА_7 на підтримання доводів апеляційної скарги про скасування ухвали суду з викладених у ній мотивів; заперечення проти неї представника потерпілої ОСОБА_8 , законного представника потерпілої ОСОБА_9 та прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що вона не підлягає задоволенню.

Суд правильно встановив, що суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки складу злочину, передбаченого ч.3 ст.153 КК України, вчинене ОСОБА_10 у стані неосудності, що підтверджено сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та детально викладених в ухвалі доказів.
Так, малолітня ОСОБА_11 у присутності законного представника ОСОБА_9 (матері), педагога ОСОБА_18 (класного керівника з 2011 року) та психолога ОСОБА_19 у суді категорично і послідовно стверджувала, що 16 травня 2015 року після 21 години неподалік перехрестя вул. Привокзальної і Данила Галицького (Вокзальної) вона побачила ОСОБА_10 , якого пізніше впізнала у міліції. ОСОБА_10 був одягнутий у темний одяг, вона пройшла повз нього, тоді він став йти услід. Під залізничним мостом ОСОБА_10 закрив рота, схопив її, пригрозив та насильно взяв і поніс в кущі сходами, які ведуть на залізничний міст і колії. Коли він її ніс, то вона детально розглянула його обличчя, а на руках вона бачила у ОСОБА_17 наколку, від нього також було дуже чути дим цигарок. За спиною ОСОБА_17 мав рюкзак. Вона налякалась і просила відпустити її, проте, ОСОБА_10 не реагував. У кущах він задовольнив статеву пристрасть неприродним способом шляхом орогенітального контакту. В цей час до неї телефонувала мати і ОСОБА_10 наказав відповісти, що все з нею добре. Його обличчя вона добре запам`ятала, воно, як «перед очима». Далі вона вирвалась від нього і втекла сходами на дорогу. На місці події вона загубила обруч і сумочку, яку пізніше відшукав слідчий. Під мостом вона побачила молодих людей і брата, який завіз її додому, де розповіла все матері. Наступного дня вона з художником і працівниками міліції склали фоторобот, а коли затримали підозрюваного, то вона впізнала ОСОБА_10 серед пред`явлених їй чотирьох чоловіків по рисах обличчя, по голосу і по тату на руці, яку вона розгледіла під час насильницьких дій.

Педагог ОСОБА_18 , яка є класним керівником малолітньої і спілкується з нею з 2011 року, стверджувала в суді, що свідченням малолітньої слід довіряти, оскільки ОСОБА_11 є достатньо розвинутою дівчинкою, вона розуміє обставини інкримінованих дій, логічно, правдиво і однаково (незалежно від часу) дає свідчення про них, розуміє наслідки.

ОСОБА_18 запевнила суд, що дитина дає правдиві свідчення, у неї дуже розвинена візуальна пам`ять, на досудовому слідстві при впізнанні дитині ніхто не підказував. При цьому малолітня відразу і впевнено впізнала ОСОБА_10 . Одночасно слідчий спитав у ОСОБА_10 , на що той зухвало відповів, зізнавшись при всіх у вчиненому. При цьому ОСОБА_10 називав не своє прізвище.

Педагог запевнила, що малолітня ОСОБА_11 не здатна обманювати і їй не характерні такі риси як самонавіювання чи перебільшення. ОСОБА_18 підтвердила в суді, що брала участь у слідчих діях на досудовому слідстві, де дитина також категорично, прямо і відразу впізнала і вказувала на ОСОБА_17 , як на особу, котра скоїла суспільно небезпечне діяння.

Психолог ОСОБА_19 повідомив у суді, що він після вчинення щодо потерпілої насильства, надавав їй допомогу для відновлення психічного здоров`я малолітньої. При цьому стверджував, що був на допитах і інших слідчих діях з малолітньою. Уважав, що ОСОБА_11 не обманює, вона прямо і категорично вказує на ОСОБА_10 , як на особу, яка вчинила щодо неї сексуальне насильство.

Правдивість показань малолітньої ОСОБА_11 також підтверджено висновком судово-психіатричного експерта № 514 від 26 серпня 2015 року, який дослідив її поведінку та однозначно ствердив про відсутність у неї схильності до навіювання, фантазування та перекручення фактів.

Складений свідком ОСОБА_20 зі слів малолітньої ОСОБА_11 фоторобот злочинця, має достатньо багато ознак, характерних рисам обличчя ОСОБА_10 .

Протоколом пред`явлення особи для впізнання від 06 червня 2015 року зафіксовано факт впізнання ОСОБА_10 , якого серед чотирьох осіб малолітня ОСОБА_11 відразу впізнала як особу, яка вчинила щодо неї насильницькі дії, прямо вказавши на нього (т.1, а.м.к.п.215-218).

Твердження захисника ОСОБА_7 про те, що перед пред`явленням для впізнання потерпіла ОСОБА_11 не була допитана про наявність ознак, за якими може впізнати особу, яка вчинила протиправні дії щодо неї, не заслуговують на увагу і спростовуються протоколом її допиту, фотороботом та протоколом пред`явлення для впізнання.

Надуманими є і інші доводи апеляційної скарги захисника щодо порушення процедури проведення пред`явлення для впізнання, врегульованої ст.228 КПК України.

Об`єктивно винуватість ОСОБА_10 підтверджена також протоколом огляду місця події від 16 травня 2015 року та протоколом додаткового огляду, згідно яких відшукано сумочку потерпілої ОСОБА_11 та обруч, зафіксовано сліди зім`ятої трави, тобто безпосереднє місце насильницьких дій.

Згідно протоколу обшуку від 06 червня 2015 року задокументовано факт вилучення одягу в житлі ОСОБА_10 , зокрема чотири пари чоловічого взуття, штани, шапку чорного кольору та рюкзак. Серед них під час пред`явлення для впізнання малолітня ОСОБА_11 впізнала взуття, в якому був взутий ОСОБА_10 під час насильницьких дії.

Крім того, відповідно до висновку експерта №843 від 26 серпня 2015 року, на зовнішній поверхні штанів ОСОБА_10 виявлено і вилучено двадцять сім волокон нашарувань, в числі яких виявлено: п`ять волокон бавовни червоного кольору, які мають спільні родові ознаки (природа, колір, та його відтінок, хімічний клас барвника азобарвник), а також спільну групову ознаку однакова хроматографічна рухливість барвників з відповідними волокнами, які входять до складу за волокном штанів ОСОБА_11 . За результатами дослідження сукупності ідентифікаційних ознак свідчать, що порівнювані волокна, зазначені вище, мають спільну групову належність; вісім волокон бавовни білого кольору мають збіжні морфологічні ознаки (природа, колір та його відтінок) з відповідними волокнами, які входять до складу сорочки і штанів ОСОБА_11 (т.2, а.м.к.п.117-123).

Отже, у суду було достатньо підстав уважати, що одяг ОСОБА_10 та одяг ОСОБА_11 мали контакт до їх вилучення, а тому, цей факт прямо доводить причетність ОСОБА_10 до насильницьких дій.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про порушення вимог інструкцій при пакуванні речових доказів є безпідставними, оскільки у випадку неможливості ідентифікації волокон, про це було б вказано експертом.

Крім того, електростатичні властивості поліетилену могли змінити лише локалізацію мікрочастин, однак не виключають їх наявність.

Також судом досліджувались заперечення захисту щодо належності взуття, яке впізнала потерпіла ОСОБА_11 , ОСОБА_21 та неможливості його використання ОСОБА_10 під час насильницьких дій. Такі твердження були визнані судом непослідовними та такими, що спростовані показаннями потерпілої ОСОБА_11 , протоколом освідування ОСОБА_10 .

Доводи захисту про недопустимість зазначених вище доказів в силу порушення правил проведення впізнання і обшуку, а також порушення права ОСОБА_10 на захист під час проведення цих слідчих дій не грунтуються на вимогах закону.

Так, судом правильно зазначено, що участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів, а також щодо осіб, які внаслідок психічних вад не здатні повною мірою реалізувати свої права, з моменту встановлення цих вад (ст.52КПК України).

Згідно ст.42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст.ст.276-279 КПК України, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Впізнання ОСОБА_10 проводилось о 18 годині 35 хвилин 06 червня 2015 року. Відомості про психічну хворобу слідчий офіційно отримав лише через два дні, тобто 08 червня 2015 року (т.1, а.м.к.п.227). Статус підозрюваного ОСОБА_10 на момент пред`явлення його для впізнання не набув, оскільки був затриманий о 21 годині 50 хвилин 06 червня 2015 року, тобто після того, як малолітня ОСОБА_11 прямо вказала на нього, як на особу, яка скоїла насильницькі дії (т.1, а.м.к.п.220). Підозра ж йому була пред`явлена лише 07 червня 2015 року (т.1, а.м.к.п.238).

Таким чином, на момент пред`явлення ОСОБА_10 для впізнання він не мав статусу підозрюваного, тому участь захисника у цій слідчій дії не була обов`язковою.

Аналогічно, на час початку обшуку житла, ОСОБА_10 не був підозрюваним. До того ж, за законом, участь захисника під час обшуку житла не є обов`язковою.

Отже, суд правильно визнав, що вказані слідчі дії проведені з дотриманням вимог ст.ст.223, 228, 231, 233, 234 КПК України, а тому підставно обґрунтував вчинення ОСОБА_10 суспільно-небезпечного діяння доказами, здобутими у ході їх проведення.

Посилання захисту на те, що слідчі органи неправильно встановили власника і мешканців житла, де проводили обшук, є необгрунтованими. Факт проживання ОСОБА_10 по АДРЕСА_1 . ніким не оспорюється та підтверджується довідкою житлово-комунальної організації КП «Господар», записами про реєстрацію у паспорті ОСОБА_10 .

Доводи захисника про те, що у ОСОБА_10 після затримання були виявлені тілесні ушкодження (т.1, а.м.к.п.241) не можуть впливати на суть рішення, оскільки зізнавальних свідчень та доказів проти себе ОСОБА_10 не давав. Обставини отримання тілесних ушкоджень ув`язненим є предметом окремої перевірки органів прокуратури та не входять в межі судового розгляду.

Не знайшла свого підтвердження версія захисту про вчинення злочину іншою психічно хворою особою. Показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_22 та ОСОБА_16 жодним чином не спростовують докази на підтвердження вини ОСОБА_10 , а тому вони правильно залишені судом без уваги.

Водночас, згідно висновків судово-психіатричних експертиз № 431 від 15 липня 2015 року та № 253 від 04 травня 2016 року ОСОБА_10 у період часу вчинення кримінального правопорушення, в період досудового розслідування і судового розгляду виявляв шизофренію, параноїдну форму, безперервний тип перебігу, зі стабільним дефектом, внаслідок чого не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, передбачати їх наслідки. ОСОБА_10 потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру в психіатричній лікарні із суворим режимом нагляду. З урахуванням його психічного захворювання, психологічного стану, він не міг правильно сприймати обставини, що мають значення у справі та давати свідчення про них, відповідати на запитання та давати адекватні показання. Психічне захворювання ОСОБА_10 у зазначений період перешкоджало проведенню процесуальних дій за його участю та участь його в судовому засіданні ( т.2, а.м.к.п.49-51; т.3, а.м.к.п.183-186).

Ретельно проаналізувавши докази в їх сукупності, місцевий суд дійшов переконливого висновку про те, що саме ОСОБА_10 вчинив суспільно небезпечні дії, які містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.153 КК України. Однак, в силу наявності у нього психічного захворювання не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто на момент їх вчинення був неосудним, а тому до нього слід застосувати примусові заходи медичного характеру.

При визначенні виду заходів медичного характеру судом урахованого характер душевного захворювання, рекомендації експертів про тип лікувального закладу та тяжкість вчиненого суспільно небезпечного діяння, ступінь небезпеки психічно хворого для себе та інших осіб.

Ураховуючи викладене, підстав для скасування ухвали суду та закриття кримінального провадження, на чому наполягає захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :
Ухвалу Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 19 липня 2016 року про застосування до ОСОБА_10 примусових заходів медичного характеру залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_10 без задоволення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому її копії.

Судді:/підписи/

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду ОСОБА_2