Справа № 283/2075/15-к
Номер провадження 1-кп/289/64/16
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.11.2016 м. Радомишль
Радомишльський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000429 відносно:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Савин Козелецького району Чернігівської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта неповна середня, одруженого, має на утриманні двох дітей, не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
15.06.2015 року близько 20 години у с. Липляни Малинського району обвинувачений ОСОБА_4 з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 на грунті особистих неприязних стосунків, прибув на берег ставу, розташованого у центральній частині села.

Для реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_4 знайшов ОСОБА_6 серед присутніх рибаків, підійшов до нього та наніс один удар кулаком правої руки в обличчя в область щелепи з лівої сторони, від чого останній похилився на ліву сторону, закриваючи обличчя від подальших ударів. Не припиняючи свої злочинні дії ОСОБА_4 наніс ОСОБА_6 ще три удари кулаком правої руки у праву сторону тулубу в область правої нирки. При спробі ОСОБА_6 захиститися шляхом нанесення ударів, ОСОБА_4 повалив останнього на землю, на лівий бік, та долонею правої руки наніс потерпілому один удар в обличчя в область лівої щоки та один удар кулаком правої руки по тулубу з правої сторони в область правої нирки.

В результаті нанесених обвинуваченим ОСОБА_4 ударів ОСОБА_6 спричинено тілесні ушкодження у вигляді синцю правої поперекової ділянки з переходом на проекцію здухвяної кістки, розриву правої нирки, яке по своїй категорії відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Від отриманих травм ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер за місцем свого проживання в с.Липляни.

Причиною смерті ОСОБА_6 є закрита тупа травма тулубу з розривом правої нирки, яка ускладнилася заочеревною внутрішньою кровотечею, що зумовило порушення серцевої діяльності, дихання, функцій центральної нервової системи.

Обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину в скоєному та щиросердно розкаявся, засудив вчинене і, будучи допитаним в судовому засідання, докладно розповів про встановлені вище обставини злочину: 15.06.2015 року близько 20 години ОСОБА_4 перебував у себе вдома в будинку АДРЕСА_1 . В цей час до нього прийшов рідний брат дружини неповнолітній ОСОБА_7 , який плакав та поскаржився, що його прогнав зі ставка ОСОБА_6 при цьому погрожував втопити та ображав. Оскільки таке відбувалось не вперше, то обвинувачений вирішив захистити дитину і провчити ОСОБА_6 , для чого пішов на ставок та серед рибалок знайшов ОСОБА_6 , який ловив рибу. ОСОБА_4 підійшов до ОСОБА_6 і наніс йому декілька ударів кулаком. Після ударів ОСОБА_6 намагався вдарити ОСОБА_4 правою ногою по тулубу, останній схопив його за ногу та повалив на землю та наніс ОСОБА_6 один удар долонею правої руки в обличчя в область лівої щоки і один удар кулаком правої руки по тулубу з правої сторони в область правої нирки, після чого його відтягнув ОСОБА_8 . Після ударів ОСОБА_6 підвівся та пішов ловити рибу.

Крім особистого зізнання, вина ОСОБА_4 у вчиненні злочину підтверджується і іншими доказами, а саме:

-Свідок ОСОБА_8 під присягою повідомив, що 15.06.2015 року він був свідком конфлікту між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на ставку. Він бачив, як ОСОБА_4 декілька разів вдарив останнього кулаком і в обличчя і по тулубу, конфлікт продовжувався недовго. Після того, як ОСОБА_4 пішов ОСОБА_6 піднявся і ще деякий час хвилин 30-40 рибалив, на біль не скаржився. Ввечері ОСОБА_8 заїхав додому до ОСОБА_6 , останній жарив рибу, на стан здоров`я не скаржився, виглядав як завжди;

-Показаннями неповнолітнього свідка ОСОБА_7 , який пояснив, що ОСОБА_6 неодноразово виганяв його із ставка бо він не здавав гроші, не дозволяв йому рибалити і купатись. Останнього разу також накричав на нього, ображав його, з погрозою втопити жбурнув хлопця у воду;

-Показаннями свідка ОСОБА_9 , який повідомив, що очевидцем конфлікту він не був, про події на ставу йому стало відомо вже на похоронах ОСОБА_6 . 16.06.2015 року після роботи ОСОБА_9 заїхав до останнього близько 7 години ранку, ОСОБА_6 вже почував себе недобре, тримався за живіт і скаржився, що болить шлунок. Ніяких видимих слідів побоїв, ушкоджень на тілі ОСОБА_6 не бачив, останній ніяких скарг на здоров`я чи що його побили не говорив. Коли ввечері ОСОБА_9 прийшов провідати ОСОБА_6 останньому було дуже зле, він знаходився в непритомному стані і стогнав. Після виклику швидка приїхала десь через 2 години і фельдшер тривалий час намагалася реанімувати ОСОБА_6 , але безрезультатно, останній помер. Про бійку на ставку між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 йому повідомили під час поминального обіду;

-Показаннями свідка ОСОБА_10 , яка під присягою пояснила, що ОСОБА_6 проживав по сусідству з нею і являвся її родичем, вони перебували в дружніх стосунках. 16.06.2015 року ввечері до неї додому прийшов ОСОБА_11 та повідомив, що ОСОБА_6 дуже погано і необхідно викликати швидку допомогу. Коли вона прийшла до будинку ОСОБА_6 останній був у непритомному стані і стогнав, він був роздітий до пояса і ОСОБА_10 побачила на спині синяк, на обличчі травм чи ушкоджень не було. Після приїзду швидкої фельдшер намагалася допомогти ОСОБА_6 , але йому ставало гірше і він помер не приходячи до свідомості;

-Рапортом Малинського МВ УМВСУ в Житомирській області від 17.06.2015 щодо події раптова смерть ОСОБА_6 (а.с.7);

-Протоколом огляду місця події від 17.06.2015 року господарства ОСОБА_6 в АДРЕСА_1 , де виявлено труп ОСОБА_6 та фото таблицею до нього (а.с.9-11);

-Висновком судово-психіатричного експерта №292-2015 від 07.07.2015 року, згідно якого ОСОБА_4 в період часу, до якого відносяться інкриміновані йому протиправні вчинки, будь-якими психічними захворюваннями та слабоумством не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.51-52);

-Висновком експерта №93 за результатом проведеної 18.06.2015-11.08.2015 року судово-медичної експертизи причиною смерті ОСОБА_6 явилась закрита тупа травма тулубу з розривом правої нирки, яка ускладнилася заочеревною внутрішньою кровотечею, крововиливів в тканину правої нирки та навколишню жирову клітковину, що зумовило зупинку серцевої діяльності, дихання, функцій центральної нервової системи. Тілесне ушкодження у вигляді синцю правої поперекової ділянки з переходом на проекцію здухвяної кістки, розриву правої нирки, має ознаки тяжкого ступеню важкості, що є небезпечним для життя та здоров`я в момент спричинення, могло виникнути внаслідок сильного удару твердого тупого предмету з обмеженою травмуючою поверхнею і знаходиться в причинному зв`язку зі смертю (а.с.56-58).

Суд не бере до уваги доводи захисника в тій частині, що у обвинуваченого ОСОБА_4 не було умислу причинити потерпілому тяжкі тілесні пошкодження, так як його доводи спростовуються висновками судово-медичної експертизи, оскільки для кваліфікації дій особи як заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, має бути встановлена наявність саме необережної форми вини щодо настання смерті потерпілого та умисної форми вини щодо заподіяння тілесних ушкоджень, що мало місце і в даному випадку. В ході судового розгляду не було доведено, що отримані внаслідок діяння обвинуваченого тілесні ушкодження були ускладнені іншими тілесними ушкодженнями чи діяннями, відповідно судово-медична експертиза не вказала у своєму висновку про те, що смерть потерпілого настала з врахуванням і інших додаткових обставин, а тільки в результаті сильного удару, спричиненого за 1-2 доби до моменту настання смерті.

Обвинуваченим та його захисником не надано суду інші докази з цього приводу, які могли б бути використані при проведенні експертизи, але оскільки таких не було надано, то і підстав вважати, що при наданні йому вчасно кваліфікованої медичної допомоги він не помер би, то дії засудженого слід кваліфікувати за іншою статтею КК України, немає, таке не випливає зі змісту ч. 2 ст. 121 КК України. Згідно Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я № 6 від 17 січня 1995 року, п.2.1.2 - небезпечними для життя є ушкодження, що в момент заподіяння чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом закінчуються чи можуть закінчитись смертю, а запобігання смерті, що обумовлене наданням медичної допомоги, не повинно братись до уваги при оцінюванні загрози для життя таких ушкоджень. Загрозливий для життя стан, який розвивається в клінічному перебігу, незалежно від проміжку часу, що минув після його заподіяння, повинен перебувати з ним у прямому причинно-наслідковому зв`язку. А тому позиція сторони захисту з цього приводу не ґрунтується на фактичних обставинах та чинному законодавстві.

Обвинувачений ОСОБА_4 детально пояснив в судовому засіданні, як саме він наносив удари кулаками в область голови та область правої нирки ОСОБА_6 . При цьому кількість та локалізація тілесних ушкоджень при нанесенні ударів в праву сторону тулубу в область життєво важливого органу - правої нирки, свідчить про те, що обвинувачений мав умисел на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, що виключає наявність складу злочину передбаченого ст. 119 КК України. Між тяжкими тілесними ушкодженнями та смертю потерпілого є прямий причинний зв`язок.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 7 лютого 2003 року № 2 при відмежуванні вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча і свідомо припускає їж настання, умисел є непрямим. Для з`ясування змісту і спрямованості умислу особи при дослідженні доказів суд виходить із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема: враховується спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 31.01.2013 року по справі №5-32кс12 та, відповідно до вимог ч.1 ст.458 КПК України, висновки Верховного суду України є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму закону, та для всіх судів України.

Суд зазначає, що саме про умисел на нанесення тілесних ушкоджень свідчить поведінка обвинуваченого після того як він на початку конфлікту декілька разів ударив ОСОБА_6 в обличчя та по тулубу, та в процесі конфлікту обвинувачений ОСОБА_4 повторно наніс удари в обличчя та кулаком по тулубу в область правої нирки потерпілого. Це підтверджує, що умисел обвинуваченого був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, а тому відповідальність настає за тілесні ушкодження, які було заподіяно фактично.

При цьому суд зазначає, що за характером і локалізацією тілесних ушкоджень, за обраним способом їх завдання інтелектуальна ознака вини ОСОБА_4 з урахуванням хронології перебігу конфлікту і стосунків з покійним характеризується усвідомленням створюваної небезпеки для життя з обов`язком і фактичною можливістю передбачати настання смерті. Удар в поперековій області припав на місце, де знаходиться права нирка, що об`єктивно навіть при слабкому ударі в цю область тулуба завдає людині сильного больового відчуття, а нирка, не маючи кісткового захисту, вельми вразлива. Така поведінка підсудного вказує на його переконання у тому, що його дія завдасть лише фізичного болю кривднику і що вона не здатна привести до такого фатального кінця, що характеризує його вину за вольовою ознакою відсутності передбачення ним смерті особи.

Аналізуючи в сукупності зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненому ним злочині у судовому засіданні доведена повністю, а його дії, що виразилися у нанесенні умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент його заподіяння, яке в ході закономірного розвитку причинно-наслідкового зв`язку безпосередньо потягло смерть ОСОБА_6 , можливість настання якої він не передбачав, хоча повинен був і міг передбачити, підлягають кваліфікації умисним тяжким тілесним ушкодженням за ч. 2 ст. 121 КК України за ознакою такого, що спричинило смерть потерпілого, як роз`яснював Пленум Верховного Суду України в п.п. 22, 26 постанови № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи».

Приймаючи рішення про спрямованість умислу винної особи, суд виходить із сукупності всіх обставин вчиненого злочину, суд враховує й взаємостосунки винного з потерпілим, події, що передували злочину, дані про поведінку винного та потерпілого як до так і після вчинення посягання, причини його припинення.

Відзначається, що вчинення злочину проти себе потерпілий спровокував віктимною поведінкою, проявивши агресію проти неповнолітнього брата жінки обвинуваченого, що спонукало останнього стати на захист дитини у потворній формі.

Призначаючи покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" рішення суду має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Пом`якшуючими покарання обставинами суд вважає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину; повне визнання обвинуваченим своєї вини у скоєному, та вважає їх такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Ст. 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Вивченням особи обвинуваченого з`ясовано, що ОСОБА_4 своїми щирими показаннями активно сприяв проведенню кримінального провадження стосовно нього та швидкому розслідуванню всіх обставин вчиненого ним діяння, не переховувався від слідства та суду, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а.с.73). ОСОБА_4 одружений та має на утриманні трьох членів своєї сім`ї : двох малолітніх дітей та дружину (а.с.66), отже має тісні соціальні зв`язки. Крім того, батьки обвинуваченого являються інвалідами ІІ групи (батько по зору, а мати - онкозахворювання), рідний брат є інвалідом дитинства ІІІ групи, племінниця дитина напівсирота, а ОСОБА_4 надає їм посильну допомогу.

Частиною 1 статті 69 КК України встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може крім випадків засудження за корупційний злочин призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Враховуючи також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 8 постанови № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», за відсутності обтяжуючих покарання обставин суд за стійким внутрішнім переконанням знаходить, що ступінь тяжкості злочину за ч. 2 ст. 121 КК України з урахуванням майнового і сімейного стану ОСОБА_4 , його віку, характеру асоціальної спрямованості його особистості, істотно знижена зазначеними пом`якшуючими покарання обставинами, на підставі чого в силу ст. 65 КК України необхідно призначити основне покарання у виді позбавлення волі, визначивши його строк згідно з ч. 1 ст. 69 КК України нижче нижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 121 КК України.
"Одним з проявів верховенства права, - підкреслюється у підпункті 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м`якого покарання від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004, - є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим... Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права..."
Злочин вчинений обвинуваченим ОСОБА_4 є дійсно суспільно небезпечним, оскільки посягає на життя та здоров`я особи. Однак мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила злочин. Покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності та можливої швидкості.
При обранні виду та міри покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким злочином, дані на ОСОБА_4 характеристики (а.с.64-65), згідно яких останній позитивно характеризується, не притягувався до кримінальної відповідальності і не є судимим (а.с.63), він не був замічений у дебошах, у порушеннях громадського спокою в інших формах, робив спроби до отримання доходів із законних джерел, значна кількість жителів с. Липляни своїми підписами підтримали і позитивно характеризували ОСОБА_4 (а.с.69,72), а тому ці конкретні обставини знижують ступінь небезпечності особи для суспільства і суд вважає, що йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі, але із застосуванням статті 75 КК України, оскільки обвинувачений не є суспільно небезпечною особою, тому його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Запобіжні заходи не обирались, арешт на майно не накладався, процесуальні витрати та речові докази відсутні, цивільний позов не заявлено.

Керуючись ст.ст. 368-371, 373, 374 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ :
Визнати ОСОБА_4 винуватим за ч.2 ст.121 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбуття покарання з випробуванням на 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Житомирської області через Радомишльський районний суд Житомирської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити прокурору та засудженому.

Суддя /підпис/ ОСОБА_1
Згідно з оригіналом
Суддя ОСОБА_1
"___" __________ 20 __
(дата засвідчення копії)