Справа №489/4309/15-к 27.04.2016
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2016 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0002039 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2016 року, яким обвинуваченого

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Баловне, Новоодеського району, Миколаївської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_5

захисник ОСОБА_6 .

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
За змістом апеляційної скарги обвинувачений не згоден з рішенням суду та просить його скасувати у зв`язку з його не причетністю до вчинених злочинів.

Захисник в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити за недоведеністю вини ОСОБА_5 у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком суду ОСОБА_5 визнано винним за ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

____________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/784/342/16 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_8

Категорія: ч.2 ст.186 КК України Доповідач апеляційної інстанції: ОСОБА_1

На підставі ч.1 ст.71 КК України, до призначеного покарання частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.03.2010 року, та остаточно призначено покарання у вигляді 5 років 4 місяців позбавлення волі.

Відповідно до ст.100 КПК України вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апелянта.
В апеляційній скарзі захисник вважає, що вирок суду був постановлений з істотнім порушенням норм кримінального процесуального закону, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Посилається на те, що суд зробив безпідставний висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчинені грабежів лише на підставі показів потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , які є суперечливими і різняться між собою. Вважає, що вказаних показів недостатньо для визнання винним обвинуваченого ОСОБА_5 у вчинені тяжкого злочину.

Стверджує, що суд поклав в основу вироку покази свідка ОСОБА_11 , які не відповідають звукозапису судового засідання.

Зазначає, що потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні описувала нападника, який був у капюшоні та кепці, хоча, на її переконання, обвинувачений такого одягу не має.

Стверджує, що суд не взяв до уваги той факт, що після затримання ОСОБА_5 працівниками міліції, стосовно нього застосовувалися недозволені методи розслідування (фізичний вплив), з метою надання ним визнавальних показів.

Вказує, що судове засідання 18.02.2016 року відбулося без прокурора, належним чином повідомленого про час та дату засідання. Крім того, потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 лише один раз приймали участь в судовому провадженні та після їх допиту, вони в судові засідання не викликались.

Зазначає, що судове засідання 18.02.2016 року відбулося в робочому кабінеті судді, а не в залі судового засідання.

А тому вважає, що проведення судових засідань без участі потерпілих і прокурора та не в спеціально обладнаному приміщенні, є істотнім порушенням норм кримінального процесуального закону.

В апеляційній скарзі обвинувачений наводить доводи, які по суті є аналогічними доводам вказаним в апеляційній скарзі його захисником.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом першої інстанції встановлено, що 29.04.2015 року о 22 годині 30 хвилин, обвинувачений ОСОБА_5 знаходячись на перехресті вул. Будівельників та пр. Жовтневого в м. Миколаєві, діючи повторно, з метою заволодіння чужим майном, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, а саме нанесення одного удару кулаком по голові, відкрито викрав належний ОСОБА_9 мобільний телефон "LG X135", вартістю 2218 грн. з сім-карткою "МТС", вартістю 10 грн. із залишком на рахунку 40 грн., сім-карткою "Лайф", вартістю 10 грн., із залишком на рахунку 40 грн., заподіявши їй матеріальну шкоду в розмірі 2318 грн.

28.05.2015 року о 03 годині, обвинувачений ОСОБА_5 знаходячись в районі будинку № 58 по пр. Миру в м. Миколаєві, діючи повторно, з метою заволодіння чужим майном, шляхом ривку, відкрито викрав належний ОСОБА_10 ланцюжок, вартістю 400 грн., заподіявши їй матеріальну шкоду.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчинене повторно.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи наведені в своїх апеляційних скаргах, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, просив залишити апеляційні скарги без задоволення, а вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_5 в скоєнні вказаного у вироку злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за обставин встановлених судом, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, аналіз яких наведений у вироку.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника про непричетність обвинуваченого до вчинення вказаних у вироку злочинів та про недостатність доказів його винуватості являються неспроможними та спростовуються дослідженими доказами.

Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що 29.04.2015 року о 22 годині 30 хвилин, коли вона йшла на роботу та переходила вул. Скороходова, до неї підійшов ОСОБА_5 , схопив її за руку, вдарив по голові та забрав у неї мобільний телефон "LG". Потім нападник намагався втекти, однак його затримали двоє чоловіків. В подальшому ОСОБА_5 вдалося вирватися та він втік, залишивши телефон при собі.

При цьому, потерпіла в суді впевнено вказала на ОСОБА_5 , як на особу, яка викрала у неї телефон та зазначила, що дуже добре його запам`ятала, оскільки сама подія сталася на добре освітленому місці.

Крім того, відразу після того, як обвинуваченого затримали перехожі, вона з ОСОБА_5 розмовляла, просила повернути мобільний телефон та роздивилась його зовнішність.

Потерпіла повідомила, що запам`ятала ОСОБА_5 за зростом, статурою, рисами обличчя, одягом та побачивши його в міліції відразу впізнала.

Твердження захисника про те, що потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні описувала нападника, як особу, що була в капюшоні, тобто вона не могла би розгледіти обличчя нападника, не відповідає звукозапису судового засідання.

Так, відповідно до звукозапису судового засідання потерпіла ОСОБА_9 вказувала, що нападник був одягнений у темний спортивний костюм та кепку, яку він зняв після його затримання.

Причетність обвинуваченого ОСОБА_5 до вчинення вказаного злочину також підтверджується показаннями свідка ОСОБА_12 , який показав, що 30.04.2015 року, тобто на наступний день після грабежу, в магазин на ринку "Колос", який належить йому, був проданий мобільний телефон "LG X135".

Як в подальшому було встановлено, в тому числі протоколом огляду від 20.05.2015 року, вказаний телефон належить потерпілій ОСОБА_9 .

Обвинувачений не заперечував, що разом зі своїм знайомим продали в магазин на ринку "Колос" мобільний телефон "LG X135".

При цьому твердження обвинуваченого, що цей телефон він знайшов зі своїм знайомим спростовуються показами потерпілої, які обґрунтовано суд визнав достовірним та належним доказом.

Що стосується епізоду грабежу потерпілої ОСОБА_10 , то суд першої інстанції також обґрунтовано визнав ОСОБА_5 винним у цьому злочині.

Так, потерпіла ОСОБА_10 в судовому засіданні вказала саме на ОСОБА_5 , як на особу яка 28.05.2015 року о 3 годині ночі на пл. Перемоги зірвала з неї позолочений ланцюжок. Стверджувала, що запам`ятала його, так як ця подія відбувалася на освітлюваному місці. Вона також добре роздивилась зовнішність ОСОБА_5 після того, як наздогнала його та просила повернути ланцюжок, однак обвинувачений відмовився це зробити.

Свідок ОСОБА_11 , яка під час грабежу була разом з потерпілою ОСОБА_10 , в судовому засіданні підтвердила, що саме ОСОБА_5 зірвав ланцюжок з шиї потерпілої.

При цьому, свідок пояснила, що запам`ятала зовнішність обвинуваченого коли останній зірвав ланцюжок з потерпілої ОСОБА_10 . В міліції вона відразу впізнала ОСОБА_5 який напав та пограбував потерпілу.

На переконання апеляційного суду, вказані докази обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку судом першої інстанції, є повними, послідовними та достатніми для висновку про вчинення вказаного злочину саме ОСОБА_5 .

Цими доказами також спростовуються доводи апелянтів про те, що покази потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , є суперечливими і різняться між собою.

Те, що ці показання викладені у вироку стисло не вказує на їх суперечливість, оскільки вони є послідовними та за своїм змістом відповідають наданим в суді.

Саме такі показання, які свідок ОСОБА_11 надавала в суді першої інстанції, й були зазначені судом у вироку, що підтверджується звукозаписом судового засідання.

Твердження ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції, що він пам`ятає, що не грабував ОСОБА_10 , спростовується показаннями вказаної потерпілої та свідка ОСОБА_11 та не узгоджуються з показаннями самого обвинуваченого, який вказував в суді першої інстанції, що через стан сп`яніння всі події не пам`ятає.
Таким чином, суд першої інстанції повно та належним чином дослідив всі обставини вчинення кримінальних правопорушень, надав вірну оцінку зібраним доказам в їх сукупності по обом епізодам обвинувачення і обґрунтовано дійшов висновку про достатність наведених доказів для визнання ОСОБА_5 винним у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчиненого повторно, та правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.186 КК України.

Твердження апелянтів про те, що після затримання ОСОБА_5 працівниками міліції, стосовно нього застосовувалися недозволені методи розслідування (фізичний вплив), з метою надання ним визнавальних показів, що також призвело до ухвалення незаконного вироку, є неспроможними.

Суд, дотримуючись положень ч. 4 ст. 95 КПК України, зробив висновок про вчинення злочину обвинуваченим на підставі доказів досліджених в судовому засіданні, без врахування показів, які ОСОБА_5 надавав під час досудового розслідування.

На підтвердження винуватості ОСОБА_5 судом були враховані допустимі докази, які отримані законним шляхом, відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства, без можливого застосування насильства до обвинуваченого.

Доводи апелянтів про те, що суд допустив істотні порушення кримінального процесуального закону, оскільки проводив судові засідання без присутності потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , є безпідставними.

Як вбачається з матеріалів провадження, потерпілі приймали участь в судовому провадженні та були допитані в порядку, встановленому ст. 353 КПК України.

При цьому, кожен учасник судового провадження мав можливість ставити їм свої запитання. Те, що після надання ними пояснень та їх допиту в суді вони не з`являлись в подальші судові засідання не є порушенням вимог КПК України.

Стороною захисту не заявлялися клопотання щодо повторного допиту потерпілих та до них учасники провадження не мали будь-яких додаткових питань.

Подальша присутність потерпілих в судових засіданнях та їх виступ в судових дебатах, є правом потерпілих, яке визначене ст.ст. 55,56 КПК України.

Крім того, в матеріалах провадження відсутні будь-які дані, заяви або скарги від потерпілих про порушення їх прав.

Про необхідність з`ясування будь-яких обставин у потерпілих та їх повторний допит, стороною захисту не заявлялось і в суді апеляційної інстанції.

Що стосується відсутності прокурора в судовому засіданні 18.02.2016 року, під час надання обвинуваченому останнього слова, то ця обставина не є істотним порушенням кримінального процесуального законодавства.

Як слідує з матеріалів судового провадження прокурор був присутній в судових засіданнях, підтримував обвинувачення, виступав в судових дебатах, де висловив свою позицію щодо винуватості обвинуваченого та покарання, яке необхідно йому призначити.

Відсутність прокурора під час виступу обвинуваченого з останнім словом та проголошення судового рішення не вплинуло на судовий процес та в розумінні ст.42 КПК України, не порушувало права обвинуваченого.

Твердження захисника про те, судове засідання 18.02.2016 року відбулося в робочому кабінеті судді, а не в залі судового засідання, не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Як вбачається з журналу судового засідання, судове провадження відбувалося у залі суду №2.

Будь-яких інших даних, які б підтверджували такі твердження захисника стороною захисту апеляційному суду не надано.

Крім того, відповідно до положень ст.412 КПК України вказані вище захисником та обвинуваченим порушення не є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та не є підставами для скасування вироку.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_5 призначено у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України з урахуванням характеру та ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, даних про його особу, який раніше судимий, вчинив злочин, маючи невідбуте покарання за попереднім вироком, характеризується задовільно, стану здоров`я обвинуваченого, обставин, що обтяжують покарання - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а також відсутності обставин, що пом`якшують покарання.

Врахувавши наведені обставини в їх сукупності, дані про особу обвинуваченого, суд призначив покарання в межах, передбачених санкцією ч.2 ст.186 КК України.

Суд також правильно застосував положення ст.71 КК України, оскільки ОСОБА_5 повністю не відбув покарання за вироком Центрального районного суду м.Миколаєва від 01.03.2010 року.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування вироку, не встановлено.

Підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого і його захисника та скасування вироку, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 532 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 лютого 2016 року стосовно ОСОБА_5 без змін.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_5 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, з 28.05.2015 року по 27 квітня 2016 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, що перебуває під вартою в той же строк з дня вручення копії ухвали.

Головуючий

Судді: