Справа № 303/1319/16-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.11.2016 м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_8 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційні скарги прокурора Мукачівської місцевої прокуратури та представника потерпілого ОСОБА_8 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.06.2016 по кримінальному провадженні № 11-кп/777/484/16 щодо ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.
Цим вироком:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Поморяни Золочівського району Львівської області, мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, із середньою спеціальною освітою, одружений, не судимий, засуджений:

- за ч.1 ст.286 КК України до штрафу в розмірі 200 (двісті) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 ( три тисячі чотириста) грн..
У задоволенні цивільного позову ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.
Стягнуто зі ОСОБА_6 на користь держави судові витрати по справі за проведення судово автотехнічої експертизи № 37 та № 77 в сумі 1 580 грн..
Речові докази: автомобіль марки «Skoda Octavia», державний номерний знак НОМЕР_1 , який знаходиться на зберіганні в потерпілого, повернуто потерпілому ОСОБА_10 ; автобус марки «Kassbohrer Setra», державний номерний знак НОМЕР_2 , що переданий на зберігання у власника ОСОБА_11 , повернуто останньому.
Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчинені кримінального правопорушення за таких обставин.
05.01.2016, о 10 год. 47 хв., ОСОБА_6 , керуючи автобусом марки «Kassbohrer Setra», державний номерний знак НОМЕР_3 , виїжджаючи з прилеглої території автозаправної станції «WOG» на проїзну частину вул. Берегівська - об`їзна, не врахував дорожню обстановку та не забезпечив безпеку дорожнього руху, порушив вимоги п.10.2 Правил дорожнього руху України, виїхав на головну дорогу, не давши дорогу легковому автомобілю марки «Skoda Octavia», державний номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням потерпілого ОСОБА_10 , який сприйняв автобус «Kassbohrer Setra» як небезпеку для життя та для уникнення зіткнення з ним застосував екстренне гальмування й в стані заносу здійснив зіткнення з вантажним автомобілем

-2-

марки «RENAULT Premium», державний номерний знак НОМЕР_5 , з причепом марки Н/ПП INDOX, державний номерний знак НОМЕР_6 , який був припаркований на узбіччі.

У результаті даної ДТП потерпілий ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у виді синця в чоловій області із права, знаходився на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні, а в подальшому на амбулаторному лікуванні з діагнозом закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку першого ступеня, субарахноїдальний крововилив, які згідно висновку експерта відносяться до групи тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, як такі, що потягли за собою розлад здоров`я на строк понад 21 день.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи кваліфікацію та фактичні обставини кримінального провадження, просить вирок суду від 15.06.2016 - скасувати в частині призначеного покарання, через невідповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Постановити новий, яким призначити ОСОБА_6 за ч.1 ст. 286 КК України покарання у виді 02 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 01 (один) рік; на підставі ст.75 КК України звільнити останнього від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 01(один) рік, покласти на нього обов`язки відповідно до п. п.2, 3 ст.76 КК України. Указує, що з технічної точки зору причиною виникнення даної ДТП стали дії водія автобуса «Kassbohrer Setra», д.н.з. НОМЕР_2 , який виїхав із прилеглої території АЗС «WOG» на головну дорогу, не давши дорогу автомобілю «Skoda Octavia», д.н.з. НОМЕР_1 , чим створив водію автомобіля ОСОБА_10 небезпеку для руху і який із моменту виникнення небезпеки для руху вже був позбавлений технічної можливості зупинити керований ним транспортний засіб до місця зіткнення шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування. Тому, недотримання обвинуваченим ОСОБА_6 правил дорожнього руху стало причинним зв`язком у настанні небезпечних наслідків для потерпілого ОСОБА_10 та отримання ним тілесних ушкоджень середньої тяжкості. При призначенні покарання ОСОБА_6 суд у не достатній мірі врахував той факт, що останній ніде не працює, постійного заробітку не має, шкоди завданої своїми злочинними діяннями ні потерпілому, ні лікарні, де перебував на лікуванні потерпілий не відшкодував, що свідчить не лише про відсутність коштів та неможливість сплати штрафу, а й не усвідомлення протиправності своїх діянь та бажання стати на шлях виправлення. Крім того, не призначаючи додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом, суд помилково посилається на обставину, що обвинувачений працює водієм автобуса, і дана робота є єдиним джерелом його доходів. Так, у судовому засіданні обвинувачений сам підтвердив той факт, що не тільки не працює водієм автобуса, а й взагалі ніде не працює.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_10 - ОСОБА_8 просить вирок суду від 15.06.2016 в частині призначення покарання та відмови в задоволенні цивільного позову - скасувати. Призначити ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді обмеження волі на строк до 03 (трьох) років, стягнути з ОСОБА_6 матеріальну шкоду на користь ОСОБА_10 в сумі 104 000 грн. та 100 000 грн. моральну шкоду. Зазначає, що в результаті ДТП потерпілий ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, знаходився на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні, а в подальшому на амбулаторному лікуванні

-3-

з діагнозом закрита черепно мозкова травма, забій головного мозку першого ступеня, які згідно висновку експерта відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі, що потягли за собою розлад здоров`я на строк понад 21 день. Однак, вироком суду призначене покарання не відповідає вимогам закону, є необґрунтованим та занадто м`яким, оскільки обвинувачений не має наміру відшкодовувати матеріальні та моральні збитки, також відразу після вчинення ДТП покинув місце події, не дочекавшись патрульної поліції. Щодо відмови в задоволенні позовної заяви, то суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Натомість, не вірно застосовував пункт 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якому зазначено, що при пред`явленні позовних вимог про відшкодування шкоди в результаті дорожньо транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст.33 ЦПК, залучити до участі в справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Відповідачем у позовній заяві про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням злочину, позивачем вказано ОСОБА_6 .. Позивач не заявляв жодних клопотань про залучення співвідповідача чи заміну відповідача по справі, тому в суду не було жодних правових підстав залучити до участі в справі ТОВ «Страхове товариство» Домінанта» та відмовляти в позові з підстав непред`явлення вимог до страховика. Крім того, позивачем заявлено до стягнення матеріальні збитки в розмірі 104 000 грн., з яких 24 000 грн. упущена вигода, 20 000 грн. витрати на лікування, 60 000 грн. витрати на ремонт автомобіля, тоді як полісом №АЕ/5599555 від 02.10.2015 передбачено ліміт відповідальності лише 50 000 грн. за шкоду заподіяну майну потерпілого, тобто на 10 000 грн. менше ніж заявлено в позові. Однак, суд не навів обґрунтування відмови в стягненні даної різниці в розмірі 10 000 грн.. Також, полісом не передбачено відшкодування упущеної вигоди, яка має вираз у неотриманні заробітної плати в зв`язку ДТП та подальшим стаціонарним лікуванням. Також, не було наведено підстав у стягненні упущеної вигоди в розмірі 24 000 грн.. Позивач заявляв і моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., 5 000 грн. з яких відповідач визнав у своїх письмових запереченнях на позовну заяву, однак суд із незрозумілих причин відмовив у стягненні шкоди в повному обсязі, не стягнувши навіть суму, яку відповідач визнав.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, виклавши основні доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення та останнє слово обвинуваченого ОСОБА_6 , який вважав вирок суду законним і обґрунтованим, пояснення захисника на заперечення апеляційних скарг, думку прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, представника потерпілого який підтримав подану ним в інтересах потерпілого апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, а представника потерпілого до часткового задоволення з таких підстав.
У відповідності до ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

-4-

Частина 1 статті 421 КПК України визначає, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке покарання тільки у випадку, якщо за цими підставами апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий або його представник.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, досудове розслідування і судовий розгляд по ньому проведені з дотриманням вимог розділів ІІІ, ІV КПК України. Викладені у вироку висновки про винність обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України при обставинах, вказаних у вироку суду ґрунтуються на зібраних доказах, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і ніким із учасників кримінального провадження не оскаржуються.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції належним чином не виконав вимоги ст. 65 КК України, згідно якої при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.
Як правильно зазначено в апеляційних скаргах, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання судом не враховано того факту, що останній ніде не працює, постійного заробітку не має, шкоди завданої своїми злочинними діяннями ні потерпілому, ні лікарні, де перебував на лікуванні потерпілий не відшкодував, що свідчить не лише про відсутність коштів та неможливість сплати штрафу, а й не усвідомлення протиправності своїх діянь та бажання стати на шлях виправлення.

Ухвалюючи рішення про призначення ОСОБА_6 покарання суд належним чином не мотивував, які обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що приводять до висновку про можливість застосування саме такого виду та розміру покарання, і таке рішення суду не можна визнати обґрунтованим.
Разом із тим, доводи прокурора та представника потерпілого про необґрунтоване не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом є обґрунтованими, так як суд першої інстанції помилково послався на обставину, що обвинувачений працює водієм автобуса, і дана робота є єдиним джерелом його доходів. У судовому засіданні обвинувачений сам підтвердив той факт, що не тільки не працює водієм автобуса, а й взагалі ніде не працює.

Окрім того, злочин який вчинив ОСОБА_6 , хоча і є злочином невеликої тяжкості, але посягає як на суспільні відносини в сфері безпеки дорожнього руху, так і на здоров`я людини. Так, своїми діями обвинувачений грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України, внаслідок чого потерпілому було спричинено тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

-5-

Поза увагою суду також залишилася думка потерпілого та поведінка обвинуваченого, який одразу після вчинення кримінального правопорушення не вживав заходів, які б свідчили про його бажання виправити ситуацію, що склалася, шляхом надання потерпілому матеріальної допомоги на лікування, натомість останній зайняв позицію, що підтверджує його байдуже ставлення до суспільно небезпечних наслідків, що сталися з його вини.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції про можливість не призначати ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не ґрунтується на вимогах Закону.

Отже, зазначене свідчить про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, таке покарання не можна вважати достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому вирок у частині призначення обвинуваченому покарання підлягає скасуванню, а апеляційні скарги представника потерпілого та прокурора в цій частині до задоволення.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, з урахуванням положень ст.65 КК України, колегія суддів ураховує тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, обставини що пом`якшують покарання визнання вини та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Зважаючи на викладені обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України необхідно призначити покарання у виді обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами, в межах санкції зазначеної статті, що таке покарання буде справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги обставини, що пом`якшують покарання, а також дані про особу ОСОБА_6 , колегія суддів уважає за можливе звільнити останнього від відбування основного покарання з іспитовим строком на підставі ст.75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2,4 ч.1 ст.76 КК України.
Одночасно колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги представника потерпілого щодо неправильного вирішення судом першої інстанції цивільного позову в частині відмови в задоволенні такого.
Згідно вимог ст.61 КПК України позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та /або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.
Згідно ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

-6-
Відповідно до ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому. У разі виправдання обвинуваченого, а також у випадках передбачених частиною 1 статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.
Так, згідно ч.1 ст.303 Цивільного процесуального кодексу України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, вирішуючи заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов потерпілим ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_6 відмовив у його задоволенні з тих підстав, що цивільна відповідальність обвинуваченого ОСОБА_6 застрахована в ТОВ «Страхове товариство «Домінанта» і саме страховик повинен відшкодувати матеріальну та моральну шкоду.

Відмовляючи в задоволені цивільного позову потерпілого суд першої інстанції не взяв до уваги вимоги ЦК України та правові висновки Верховного Суду України викладені в постанові від 20.01.2016, що мали визначальне значення для правильного вирішення заявленого позову, через що рішення в цій частині не можна вважати законним й обґрунтованим.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, у якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника у договірному зобов`язанні ним є страховик.
Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, у результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.
Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).
Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

-7-
Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.
З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене, чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір, і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.
Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.
Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, у рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди й цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, у розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України своїй постанові №6-2808 цс 15 від 20.01.2016, який є обов`язковим для всіх судів України. Верховний Суд України при розгляді цієї справи зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіював шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Отже, закон визначає механізм страхового відшкодування та передбачає одночасну участь у справі, де є страхування цивільно-правової відповідальності, і фізичної особи, і страховика, оскільки відшкодування шкоди здійснюється за рахунок страховика в межах встановлених лімітів.

Однак на зазначені положення закону суд першої інстанції уваги не звернув, не врахував, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована. Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів останній у встановленому порядку звернувся із заявою про настання страхового випадку, а після пред`явлення до нього цивільного позову відмовився його відшкодовувати.

-8-

Наведеним обставинам суд не надав належної уваги, внаслідок чого порушив зазначені положення матеріального та процесуального законів, які встановлюють порядок і процедуру розгляду та вирішення цивільного позову про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

При цьому серед причин відмови в задоволенні цивільного позову про відшкодування завданої потерпілому шкоди, судом першої інстанції вказано й звернення потерпілого з позовом до неналежного відповідача.

Суд першої інстанції належним чином не проаналізував положення закону та обставини кримінального провадження в частині вирішення цивільного позову, у результаті чого дійшов передчасного висновку про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту шляхом відшкодування завданої йому шкоди саме з винної особи та відмовив у задоволенні цивільного позову.

Підставами для скасування чи зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення, чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства, чи іншим шляхом вплинули, чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

Колегія суддів уважає, що встановлені та наведені в ухвалі апеляційного суду порушення процесуального закону при вирішенні заявленого цивільного позову потерпілим є істотними, оскільки торкаються прав та законних інтересів потерпілого, які перешкодили суду повно, і всебічно розглянути провадження в частині заявленого цивільного позову, і вплинуло на постановлення законного й обґрунтованого вироку.
Апеляційний суд позбавлений можливості вирішити заявлений цивільний позов потерпілого з дотриманням норм цивільно-процесуального закону, у зв`язку із чим кримінальне провадження в цій частині підлягає поверненню на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства, а вирок у цій частині до скасування.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

апеляційну скаргу прокурора Мукачівської місцевої прокуратури задовольнити, а апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.06. 2016 року щодо ОСОБА_6 в частині призначення покарання - скасувати.

Призначити ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді 02 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 01 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 01 (один) рік.
На підставі п. п. 2, 3 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально - виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи.

-9-
Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.06.2016 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України в частині розв`язання цивільного позову - скасувати, а матеріали провадження в цій частині направити на новий розгляд до того ж суду в порядку цивільного судочинства.
У решті вирок суду залишити без змін.

Вирок у частині призначеного покарання може бути оскаржений у касаційному порядку безпосереднього до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, протягом трьох місяців з моменту його проголошення апеляційним судом.

Судді: