АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

11 квітня 2016 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 , перевіривши апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_2 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2016 року щодо ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено йому покарання 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування покарання з випробуванням - іспитовим строком на 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України.

На вказаний вирок суду 01 квітня 2016 року прокурор в кримінальному провадженні ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яка 07 квітня 2016 року разом з матеріалами кримінального провадження надійшла до суду апеляційної інстанції та 08 квітня 2016 року передана судді-доповідачу.

Вивчивши апеляційну скаргу та матеріали кримінального провадження, вважаю, що по апеляційній скарзі прокурора не може бути відкрито Апеляційним судом міста Києва апеляційне провадження, оскільки вона подана без додержання вимог ст. 396 КПК України.
Згідно з ч. 2 ст. 396 КПК України в апеляційній скарзі, крім іншого, зазначаються вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу, та їх обґрунтування із зазначенням того, у чому полягає незаконність або необґрунтованість судового рішення.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

У поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи висновок суду про доведеність винності ОСОБА_3 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення та кваліфікацію дій обвинуваченого, порушує питання про скасування вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2016 року щодо ОСОБА_3 в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання внаслідок м`якості та просить призначити ОСОБА_3 таке саме за видом та розміром покарання, яке призначив суд першої інстанції - 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор вказує на те, що суд, призначаючи покарання, не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України, не врахував дані про особу ОСОБА_3 та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.

Однак зі змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що він не погоджується саме зі звільненням ОСОБА_3 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України, тобто фактично вказує на неправильне застосування судом кримінального закону.

При цьому, в апеляційній скарзі прокурора відсутні будь-які доводи про те, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість застосування до обвинуваченого вимог ст. 75 КК України та відсутнє відповідне прохання.

Обґрунтування апеляційної скарги прокурора не узгоджується з її вимогами, що є перешкодою для розгляду справи в апеляційному порядку по суті, оскільки згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурора не розмежовуються поняття невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, ст. 75 КК України, в контексті положень п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України.

Крім того, в апеляційній скарзі прокурор просить апеляційний суд ухвалити новий вирок, що передбачає дослідження доказів, однак клопотання про дослідження доказів, передбачене п. 5 ч. 2 ст. 396 КПК України, відсутнє.

Тому з наведених підстав апеляція прокурора не відповідає вимогам ст. 396 КПК України, що є перешкодою для відкриття апеляційного провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 399 КПК України суддя-доповідач, встановивши, що апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції подано без додержання вимог, передбачених статтею 396 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху з наданням відповідного строку для усунення недоліків.

Керуючись ст. ст. 396, 399 КПК України суддя-доповідач,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_2 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2016 року щодо ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, залишити без руху.

Для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині цієї ухвали, встановити строк, тривалістю 7 днів, з дня отримання ухвали особою, яка подала апеляційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду
міста Києва ОСОБА_1

Справа № 11-кп/796/942/2016 Категорія: ч. 2 ст. 289 КК України
Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_4
Доповідач: ОСОБА_1