АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/3075/15-к Номер провадження 11-кп/786/799/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 жовтня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем судового засідання ОСОБА_5
з участю
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
потерпілої ОСОБА_8
представника потерпілої ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001839 від 25.05.2016 року відносно
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1
за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_8 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 14.07.2016 року
В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.125 КК України до покарання у вигляді 240 годин громадських робіт
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_11 на її користь 1726 грн. 96 коп. матеріальної шкоди та 6000 грн. моральної шкоди.
Потерпіла ОСОБА_8 не оспорюючи фактичних обставин справи, кваліфікацію дій ОСОБА_7 та доведеність вини, прохає вирок суду скасувати у зв`язку з призначенням покарання, яке не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. За наслідками апеляційного розгляду прохає призначити обвинуваченому ОСОБА_11 більш тяжке покарання у вигляді 2 років обмеження волі, а цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задовольнити у повному обсязі.
На підтвердження своїх вимог зазначає, що місцевим судом не було в достатній мірі враховано обвинувачений, який раніше притягувався до відповідальності за аналогічний злочин, вину не визнав та вчинив умисний напав на потерпілу ОСОБА_8 у її будинку при малолітніх дітях, налякавши їх при цьому.
Щодо необхідності задоволення цивільного позову у повному обсязі потерпіла ОСОБА_8 зазначає, що витратила на лікування травм, завданих обвинуваченим ОСОБА_11 , грошові кошти в розмірі 3072 грн. 89 коп., а наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (лікування потерпілої та її онука), обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів.
Інші учасники судового провадження вирок суду не оскаржили.
Згідно вироку суду, 08.10.2013 року ОСОБА_7 перебуваючи за адресою АДРЕСА_2 , під час з`ясування побутового конфлікту з потерпілою ОСОБА_8 , здійснив декілька ударів ногами та руками по тулубу та голові потерпілої. Від вказаних дій потерпіла ОСОБА_12 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми струсу головного мозку, припухлості, синюшності шкіри та перелому кісток носу без зміщення фрагментів, забою м`яких тканин скроневої ділянки з ліва, які кваліфікуються у своїй сукупності, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Заслухавши суддю-доповідача, потерпілу ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_9 на підтримку поданої апеляції, заперечення проти апеляції обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора ОСОБА_6 , який не вбачає підстав для скасування вироку суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знайшла підстав для її задоволення, виходячи з такого.
Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за яке він засуджений, ґрунтуються на зібраних у справі доказах і ніким з учасників судового розгляду не оспорюються. У відповідності до зібраних в провадженні доказів, дії ОСОБА_7 кваліфіковані судом за ч.2 ст.125 КК України, що також ніким не оспорюється.
Відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених,а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
За змістом ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд призначає покарання з урахуванням ступню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як встановлено під час апеляційного розгляду, суд належно виконав зазначені вимоги закону.
Зі змісту вироку вбачається, що призначаючи обвинуваченому покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який розкаюється у вчиненому. Доказів, які характеризують обвинуваченого ОСОБА_7 виключно з негативної сторони не надано і під час апеляційного розгляду. Також суд врахував відсутність обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання винного. З урахуванням вище наведеного, суд належним чином обґрунтувавши своє рішення призначив обвинуваченому покарання в виді громадських робіт в межах санкції ч.2 ст.125 КК України.
Колегія суддів вважає непереконливими доводи апеляційної скарги потерпілої щодо необхідності призначення обвинуваченому більш суворого покарання у виді обмеження волі та вважає, що призначене судом покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Згідно ч. 1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав та розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, дослідивши надані позивачем докази суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог потерпілої щодо відшкодування матеріальних збитків заподіяних злочином. В решті позовних вимог відмовив за безпідставністю.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при визначені розміру матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, правильно указав про необхідність відшкодування вартості ліків, призначених лікарем та про відсутність доказів причетності до шкоди завданої злочином витрат на пальне та добровільного внеску до міжнародного фонду допомоги хворим.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Таким чином, наявність моральної шкоди підтверджується вже самим фактом вчинення кримінального правопорушення, що полягало у завданні тілесних ушкоджень ОСОБА_8 .
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Суд встановивши, що саме обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України дійшов правильних висновків, що злочинними діями обвинуваченого потерпілій була заподіяна моральна шкода. Визначаючи розмір відшкодування, суд врахував характер злочину, глибину душевних страждань потерпілої, інші обставини з якими закон пов`язує розмір такого відшкодування. Керуючись принципами розумності та справедливості, а також тим, що обвинувачений працевлаштований та в змозі відшкодувати моральну шкоду, суд визначив розмір такого відшкодування, а в решті позовних вимог відмовив.
Не погоджуючись з вироком суду, в частині розміру стягнутих на її користь матеріальних збитків та моральної шкоди, потерпіла просить задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. В той же час, апелянтом не ставиться питання про повторне дослідження доказів, які стосуються заявленого нею цивільного позову .

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Оскільки в апеляційній скарзі потерпілої не ставиться питання про повторне дослідження доказів - суд апеляційної інстанції процесуально позбавлений можливості їх дослідити з власної ініціативи та ухвалити своє рішення щодо заявленого позову. З урахуванням вище наведеного, апеляційні вимоги потерпілої в частині цивільного позову також не підлягають до задоволення.

Таким чином, переглянувши вирок в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів не знайшла підстав для її задоволення.
Керуючись ч.2 ст.376, статтями 404,407,418 КПК України колегія суддів
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 14.07.2016 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на судові рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали апеляційного суду.
С У Д Д І :

ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15