Дата документу Справа № 333/4571/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/1412/16 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/4571/15-к Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст. 121 ч. 2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 листопада 2016 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_10 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2016 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, українця, громадянина України, має середню загальну освіту, працюючого сторожем водної бази в Запорізькому обласному відділенні (філії) Комітету з фізичного виховання та спорту МОН України, одруженого, має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_12 , 2006 року народження, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор не оскаржуючи вирок суду в частині доведеності вини та кваліфікації дій обвинуваченого, вважає вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11.07.2016 незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що за результатами судового розгляду судом першої інстанції враховано обставину яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме визнання вини, при цьому суд першої інстанції вищезгаданим вироком зазначає, що позиція обвинуваченого ОСОБА_7 щодо часткового визнання вини розцінюється судом як позиція захисту останнього щодо уникнення відповідальності за скоєння тяжкого злочину. Фактично, під час судового розгляду кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України не визнав про що зазначив суду після оголошення обвинувального акту прокурором. Також, під час надання пояснень з приводу обставин вчиненого кримінального правопорушення обвинувачений вказував на не визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Враховуючи факт не визнання обвинуваченим ОСОБА_7 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та намагання останнього уникнути відповідальності за скоєння тяжкого злочину, прокурор вважає, що встановлена судом обставина яка пом`якшує покарання обвинуваченого - щире каяття не підтверджується доказами, дослідженими під час судового слідства.

Прокурор вважає висновки суду щодо наявності таких пом`якшуючих обставин покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , як щире каяття та визнання вини, є такими що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки вони не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового слідства та містять істотні суперечності.

Не зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та відповідно останній не розкаявся у вчиненні тяжкого злочину, вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 призначено покарання із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України. При цьому, застосовуючи положення ст. 69 КК України суд першої інстанції у своєму вироку не зазначив обставини які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що суперечить положенням ст. 69 КК України та п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання". Також судом не враховано і особу ОСОБА_7 , винного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а саме те, що обвинувачений притягався раніше до відповідальності за вчинення злочинів проти життя та здоров`я особи. Як встановлено під час судового слідства, обвинуваченому ОСОБА_7 попередніми вироками судом надавались можливості для виправлення та останньому призначались покарання з випробувальним терміном.

На підтвердження доводів, щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині застосуванням судом ст.ст. 69, 75 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , прокурор вважає, що судом безпідставно не була врахована думка потерпілого ОСОБА_10 , котрий просив суд призначити суворе покарання обвинуваченому, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

У зв`язку з викладеним, прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, ухвалити новий вирок, яким визнати винним та призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді 9 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 не оскаржуючи вирок суду в частині доведеності вини та кваліфікації дій засудженого, вважає вирок суду першої інстанції незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості та у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що у порушення вимог ст. 374 КПК України та ст.ст. 66, 69 КК України судом не мотивовано у вироку підстави для призначення ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.121 КК України, оскільки не зазначено, яким чином обставини справи або дані про особу підсудного, він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

Судом безпідставно не була врахована його думка, як потерпілого, призначити суворе покарання обвинуваченому пов`язане з позбавленням волі, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Також потерпілий зазначає, що за 15 місяців відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 7980 грн. при заявлених у позовних вимогах про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 41248,66 грн. та моральної у розмірі 1000000 грн., є ничтожно малою часткою, оскільки на його утриманні залишилась неповнолітня дитина загиблого сина (його онука). Судом першої інстанції не була надана можливість заявити про відшкодування додаткових матеріальних витрат в розмірі 3340, 00 грн. та витрат на юридичні послуги в розмірі 6820,80 грн.

У зв`язку з викладеним, потерпілий просить вирок суду скасувати в частині призначеного особі покарання, ухвалити новий вирок, яким визнати винним та призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді 9 років позбавлення волі.

За новим вироком стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 1000000 грн. та матеріальну в розмірі 44588 грн. 66 коп. та витрати на юридичні послуги в розмірі 6820 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а також невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Свої доводи обґрунтовує тим, що покази свідків, які були допитані в судових засіданнях, взагалі жодним чином не підтверджують обставини події, як вони сформульовані у пред`явленому ОСОБА_7 обвинуваченні. Зокрема, подібного висновку дозволяють дійти покази допитаних свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . При цьому жоден із допитаних свідків, окрім ОСОБА_17 , не являвся очевидцем перебігу конфлікту між ОСОБА_19 та ОСОБА_7 ; жоден із свідків безпосередньо не сприймав обставини зазначеного конфлікту, і як наслідок, не зміг пояснити механізм перебігу конфлікту, в т.ч. які конкретно дії вчинені кожним із його учасників. В свою чергу покази свідка ОСОБА_17 являються неточними, непослідовними, при цьому усунути наявні в показах свідка неточності в судовому засідання не виявилось можливим.

Впізнання за участю свідка ОСОБА_13 проведено із грубим порушенням вимог ст. 355 КПК України, оскільки перед пред`явленням свідку обвинуваченого ОСОБА_7 для впізнання, ОСОБА_13 не був допитаний з приводу ознак, за якими здійснюється впізнання.

Суд першої інстанції під час ухвалення вироку у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 фактично перейняв на себе функцію сторони обвинувачення та в порушення вимог cт. 22 КПК України щодо змагальності кримінального провадження, не зберігаючи об`єктивність та неупередженість, висловив припущення про обставини події (неможливість для свідків не помітити сумку з інструментами), та у подальшому використав вказане припущення як одну із підстав для твердження про винуватість ОСОБА_7 .

Аналогічним чином, судом у вироку вказано, що згідно із висновком дактилоскопічної експертизи № 95-Д від 14.05.2015, та висновком цитологічної експертизи № 326 від 10.06.2015 пістолету «ТТ», на представлених для дослідження пістолеті та магазині для пістолета слідів папілярних візерунків рук та клітин епітелію не виявлено. Після чого, судом знову висловлено припущення про те, що перед добровільною видачею пістолету працівникам міліції обвинуваченим ретельно були знищені сліди на пістолеті для можливості скористатися даною версією на досудовому та судовому слідстві. В той же час, жоден із досліджених в судовому засіданні доказів в сукупності із вищевказаними висновками експертиз не дає будь-яких підстав для відповідного висновку.

В протоколі огляду місця події від 29.04.2015 зазначено, що в слідчій дії приймали участь заступник прокурора Комунарського району м. Запоріжжя ОСОБА_20 , перший заступник начальника Комунарського РВ ЗМУ ОСОБА_21 , заступник начальника ОСОБА_22 , начальник СКР Комунарського РВ ЗМУ ОСОБА_23 . Всупереч вказаним вимогам закону, в протоколі огляду місця події від 29.04.2015 відсутні підписи учасників зазначеної слідчої дії. Крім того, взагалі відсутні передбачені п.1 ч.3 ст.104 КПК України обов`язкові відомості, що підлягають занесенню до протоколу: відомості про всіх осіб, присутніх, рід час проведення процесуальної дії (зокрема, їх дати народження, місце проживання); відсутні відомості про те, що особи, які беруть участь у проведенні слідчої дії, заздалегідь повідомлені про застосування технічних засобів фіксації, характеристики зазначених засобів та носіїв інформації.

Висновки судово-медичної експертизи можуть бути використані в якості доказів винуватості ОСОБА_7 лише в сукупності з іншими наявними доказами. Але у зв`язку із відсутністю доказів, які б слугували підтвердженням вини ОСОБА_7 у нанесенні тілесних ушкоджень ОСОБА_19 , висновки експертизи являються по суті лише констатацією наявності на тілі потерпілого тілесних ушкоджень та можливих способів їх отримання.

Крім того, захисник зазначає, що під час судового розгляду кримінального провадження за клопотанням прокурора судом призначено балістичну експертизу, проведення якої доручено НДЕКЦ при ГУМВС України в Запорізькій області. Згідно із висновками зазначеної експертизи, відповісти на поставлені експерту питання не виявляється можливим у зв`язку із тим, що питання, які стосуються внутрішнього ставлення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, не відносяться до компетенції судового експерта. Відповісти на питання, чи відповідають дійсності обставини вчиненого кримінального правопорушення, викладені у свідченнях підозрюваного ОСОБА_7 під час допиту 16.06.2015, неможливо у зв`язку із відсутністю в судового експерта об`єктивних даних.

Відеозапис слідчої дії - слідчого експерименту, проведеного за участі обвинуваченого ОСОБА_7 . Вказаний слідчий експеримент проведено з метою з`ясування обставин події, що мала місце 28.04.2015 приблизно о 10.00 год. в районі ЗГТ «Технічна». Фіксація вказаної слідчої дії здійснювалась шляхом відеозапису ходу проведення слідчої дії. Разом з тим, під час проведення слідчої дії допущено ряд істотних порушень вимог КПК України, які стосуються порядку її проведення.

Так, відповідно до ч. 1 ст.105 КПК України, особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки. Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб. Які брали участь у виготовленні таких додатків.

Також, відповідно до ч.3 ст.107 КПК України, у матеріалах кримінального провадження зберігаються оригінальні примірники технічних носіїв інформації зафіксованої процесуальної дії.

Крім того, частиною 3 статті 99 КПК України передбачено, що сторона кримінального провадження зобов`язана надати суду оригінал документа.

Всупереч вищевказаним вимогам закону, стороною обвинувачення надано до суду DVD-диск із відеозаписом слідчого експерименту, який не був належним чином упакований, оформлений, не був засвідчений підписами понятих та інших осіб, які приймали участь у її проведенні. Також, зазначений диск містив не оригінал відеозапису проведеної слідчої дії, а його копію, оскільки фіксування ходу слідчої дії здійснювалось на флеш-карту відеокамери, яка відсутня в матеріалах, наданих до суду стороною обвинувачення. При цьому допитаний в судовому засіданні слідчий ОСОБА_24 пояснив, що оригінал відеозапису взагалі відсутній, оскільки носій інформації з оригіналом відеозапису йому взагалі не передавався. Хто виготовив копію відеозапису, яка міститься в матеріалах кримінального провадження, йому невідомо.

Крім того, слідчий експеримент проведений з порушенням права обвинуваченого ОСОБА_7 на захист, оскільки останньому не було роз`яснено його право користуватись правовою допомогою під час проведення відповідної слідчої дії. Крім того, ОСОБА_7 під час допиту пояснив, що слідчий перед проведенням слідчого експерименту повідомив йому про те, що під час проведення зазначеної слідчої дії захисник ОСОБА_7 взагалі не потрібен.

Діяння ОСОБА_7 не містить об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.2 ст.121 України, а отже, не містить і всього складу даного злочину. Оскільки злочин, передбачений ч.2 ст.121 КК України, за своєю правовою конструкцією є матеріальним, тому його об`єктивна сторона передбачає наявність трьох обов`язкових ознак: суспільно-небезпечної дії (в даному випадку у вигляді заподіяння ОСОБА_19 відповідних ударів та пострілів із вогнепальної зброї, від яких настала смерть потерпілого); суспільно-небезпечних наслідків у вигляді тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_19 , яке спричинило його смерть; причинного зв`язку між цими суспільно-небезпечними діями та наслідками. Відсутність хоча б однієї із цих трьох обов`язкових ознак об`єктивної сторони безспірно вказує на відсутність усієї об`єктивної сторони, а відтак, на відсутність всього складу злочину, як єдиної підстави для притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності.

Докази вчинення ОСОБА_7 суспільно-небезпечних дій (у цій конкретній справі - заподіяння ударів ОСОБА_19 та пострілів із вогнепальної зброї) у кримінальній справі відсутні. Отже, відсутня перша із обов`язкових ознак. При цьому, з огляду на висновки судово-медичних експертиз і роз`яснення експерта, будь-яких об`єктивних даних, які б підтвердили наявність причинного зв`язку між діями обвинуваченого та настанням смерті потерпілого, в ході досудового розслідування та судового розгляду не отримано. Отже, відсутня і друга обов`язкова ознака об`єктивної сторони злочину. Тому, вчинене ОСОБА_7 діяння не містить складу злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК.

Пленум Верховного суду України у постанові від 26.04.2002 «Про судову практику у справах про необхідну оборону» наголошує на тому, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_7 пояснив, що під час конфлікту між ним та ОСОБА_19 саме потерпілий зумовив переростання словесного конфлікту в бійку, оскільки своїми діями демонстрував намір застосувати відносно ОСОБА_7 вогнепальну зброю. Тому саме зазначені дії потерпілого ОСОБА_19 , які загрожували життю та здоров`ю обвинуваченого, змусили ОСОБА_7 захищатися.

Відповідно до ч.5 ст. 36 КК України, не є перевищенням меж необхідної оборони та не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.

При цьому, сукупність встановлених під час судового розгляду обставин події робить очевидним той факт, що в даному випадку ОСОБА_7 не мав жодної можливості ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами, із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

У зв`язку з викладеним, захисник просить вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2016 року відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України скасувати, кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст. 121 КК України - закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання із застосування ст. 69 КК України у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного йому покарання, якщо він протягом випробувального строку - 3 (трьох) років - не скоїть нового злочину.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язано обвинуваченого ОСОБА_7 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів кримінально - виконавчої інспекції, повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації до кримінально - виконавчої інспекції.

Запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задоволений частково.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 200 000 грн. (двісті тисяч гривень), матеріальну шкоду у розмірі 41248, 66 грн. (сорок одна тисяча двісті сорок вісім гривень 66 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів при проведенні судових експертиз у розмірі 4299,06 грн. (чотири тисячі двісті дев`яносто дев`ять грн. 06 коп.).

Вирішена доля речових доказів у порядку ст.100 КПК України.

Заслухавши доповідача, прокурора, потерпілого, його захисника які підтримали апеляційні скарги частково та просили вирок щодо ОСОБА_7 скасувати у тому числі і за м`якістю призначеного покарання, а кримінальне провадження призначити на новий судовий розгляд в суді першої інстанції, обвинуваченого та його захисника у судових дебатах, а обвинуваченого і в останньому слові, які підтримали апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_11 , перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вироком суду, 28.04.2015 року, приблизно о 10:00 год., ОСОБА_7 , знаходячись біля ЗГТ «Технічна» в Комунарському районі м. Запоріжжя, в ході раптового конфлікту, який виник на ґрунті неприязних відносин з ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тримаючи у лівій руці металевий молоток з гумовою рукояткою, почергово наніс останньому удари вказаним предметом в область голови та шиї. Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_19 , згідно висновку експерта №1553 від 30.05.2015 року, тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми - відкритого осколкового перелому лівої тім`яної кістки, забою лівої скроневої частки мозку по зовнішній поверхні, які у живих осіб відносяться до категорії тяжких і не перебувають у прямому причинному зв`язку із смертю, рани в області по серединній лінії і в лобно-тім`яної області по серединній лінії, які у живих осіб відносяться до категорії легких, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Далі, ОСОБА_7 , не зупиняючись на досягнутому та продовжуючи свій умисел, тримаючи у правій руці, згідно висновку експерта №334/зт від 11.06.2015 року, пістолет «ТТ», зробив постріл в область правої ноги потерпілого, при цьому спричинив йому, згідно висновку експерта №1553 від 30.05.2015 року, тілесні ушкодження у вигляді відкритого осколкового перелому правої великогомілкової на межі верхньої та середньої третини, відкритого перелому правої великогомілкової кістки; масивних крововиливів в м`яких тканинах в області переломів; ран на передньозовнішній і передньовнутрішній поверхнях правої гомілці у верхній третині, які відносяться до категорії тяжких та перебувають у прямому причинному зв`язку зі смертю, що викликали розвиток загрозливого для життя стану - жирової емболії.

ІНФОРМАЦІЯ_3 о 04 годині 30 хвилин ОСОБА_19 помер у приміщенні 5-ої Міської клінічної лікарні екстреної та швидкої медичної допомоги від відкритої тупої травми правої нижньої кінцівки з відкритими переломами кісток правої гомілки, з масивними крововиливами в м`які тканини навколо переломів, які призвели в після травматичному періоді до жирової емболії судин головного мозку.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 на досудовому слідстві і в суді зазначав, що наносив удари правою рукою молотком потерпілому, тому, що останній погрожував йому застосуванням вогнепальної зброї, яку достав ззаду із-за пояса та тримав у руках. Відібравши у потерпілого пістолет, він зробив постріл з правої руки в сторону ОСОБА_19 , оскільки той вів себе агресивно та продовжував погрожувати розправою. Тому вважає що знаходився у стані необхідної оборони. Однак ні досудовим слідством, ні судом ця версія належним чином не перевірялась. У обвинувальному акті зазначено, що удари молотком потерпілому обвинувачений наносив лівою рукою, що суперечить поясненням обвинуваченого, який заявив, що він є правшою. Жодним чином в обвинувальному акті не зазначено звідки у обвинуваченого з`явився пістолет та кому він належав, чи мав будь хто з учасників події дозвіл на зберігання та носіння вогнепальної зброї, а якщо такого дозволу не було, то яке рішення з цього приводу було прийнято органом досудового слідства.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження жоден із свідків звуку пострілу не чув. Згідно матеріалів судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_19 вихідного отвору, характерного для кулевого поранення на нозі потерпілого не виявлено. При цьому будь яких сторонніх предметів у тому числі кулі при хірургічному втручанні вилучено не було. Був поставлений діагноз щодо цих поранень відкритий оскольчастий перелом правої бердової кості із зміщенням фрагментів. Забита рана правої гомілки (а.с.45-51 т.2). Згідно пояснень свідка ОСОБА_18 йому відомо, що поранення ноги потерпілий дістав молотком (а.с.73 т.2). За таких обставин обвинувачення висунуте ОСОБА_7 є неконкретним, та невмотивованим. Таким чином суд першої інстанції мав би у підготовчому засіданні повернути обвинувальний акт прокурору для усунення зазначених вище суперечностей.

Тому апеляційні скарги на думку колегії суддів підлягають частковому задоволенню, а вирок суду скасуванню з направленням кримінального провадження на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати.

Призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4