Справа № 135/714/16-к
Провадження у справі № 1-в/135/404/16
У Х В А Л А
іменем України
10.10.2016 Ладижинський міський суд Вінницької області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Ладижинською ВК № 39 клопотання ОСОБА_4 про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк призначеного йому покарання,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про зарахування йому строку попереднього ув`язнення із розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі, відповідно до вимог Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року.

Засуджений ОСОБА_4 в судовому засіданні клопотання підтримав, просив застосувати відносно нього Закон України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року № 838 -VIII, який вступив в дію 24 грудня 2015 року та зарахувати йому строк попереднього ув`язнення з моменту фактичного затримання 20 травня 2002 року до набрання вироком законної сили 12 грудня 2013 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, посилаючись на те, що чинним законодавством не обмежено застосування ч. 5 ст. 72 КК України до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Захисник засудженого ОСОБА_5 в судовому засіданні також підтримав клопотання засудженого, просив його задовольнити, повністю підтримавши позицію засудженого, а також зазначив, що відмова у задоволенні клопотання може призвести до негативних наслідків: порушення ряду конституційних засад, обмеження прав і свобод людини і громадянина, зокрема можливостей своєчасної реалізації засудженим до довічного позбавлення волі, очікуваними правами, які передбачені ч. 6 та ч. 7 ст. 151, ст. 151-1 КВК України, та дискримінації засуджених до довічного позбавлення волі у порівнянні з особами засудженими до покарання у виді позбавлення волі на певний строк, при тих обставинах, що обидві категорії засуджених мають певний строк попереднього ув`язнення по справі.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання, мотивуючи тим, що правила, закріплені у ст. 72 КК України, розповсюджуються лише на осіб, яким призначено строковий вид покарання. Довічне позбавлення волі до переліку таких покарань не відноситься. Тому вважає, що не підлягає зарахуванню у строк покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, строк попереднього ув`язнення ОСОБА_4 за вказаний ним період, так як вказана особа є засуджена до довічного позбавлення волі.

Заслухавши засудженого, його захисника, прокурора, вивчивши матеріали клопотання та особової справи засудженого, суд вважає, що клопотання підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Судом встановлено, що вироком Апеляційного суду Донецької області від 08 вересня 2003 року ОСОБА_4 визнано винним та призначено покарання за п.п. а, г, е, ж, з ст. 93 КК України в редакції 1960 року у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна; за ч. 2 ст. 17 п.п. а, г, з ст. 93 КК України в редакції 1960 року у виді дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією всього його майна; за ч. 3 ст. 142 КК України в редакції 1960 року у виді дванадцяти років позбавлення волі з конфіскацією всього майна; за ст. 190-1 КК України в редакції 1960 року у виді довічного позбавлення волі; за п.п. 1, 6, 9, 13 ч. 2 ст. 115 КК України в редакції 2001 року у виді довічного позбавлення волі; за ч. 3 ст. 185 КК України в редакції 2001 року у виді трьох років позбавлення волі; за ч. 4 ст. 187 КК України в редакції 2001 року у виді десяти років позбавлення волі з конфіскацією всього його майна; за ч. 1 ст. 262 КК України в редакції 2001 року у виді трьох років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 263 КК України в редакції 2001 року у виді чотирьох років позбавлення волі; за ст. 353 КК України в редакції 2001 року у виді шести місяців арешту; за ч. 3 ст. 357 КК України в редакції 2001 року у виді трьох місяців арешту; за ч. 3 ст. 358 КК України в редакції 2001 року у виді шести місяців арешту. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_4 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього його майна. ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 351 КК України в редакції 2001 року на підставі ст. 49 КК України 2001 року в зв`язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. ОСОБА_4 виправдано за не доведеністю його вини за фактом умисного вбивства ОСОБА_6 і ОСОБА_7 ; за замахом на умисне вбивство ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , за фактом носіння та зберігання 17, 18, 19 листопада 1998 року в процесі підготовки та вчинення умисного вбивства ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також замаху на умисне вбивство ОСОБА_9 , ОСОБА_8 вогнепальної зброї обрізу та 10 мисливських набоїв 12 калібру; за фактом самовільного привласнення владних повноважень і звання посадової особи 17, 18, 19 листопада 1998 року на території загальноосвітньої школи № 29 м. Маріуполя і скоєння при цьому умисного вбивства ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також замаху на умисне вбивство ОСОБА_8 і ОСОБА_9 . Строк відбування покарання йому визначено обчислювати з 20 травня 2002 року.

Як вбачається із ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 07 квітня 2005 року вирок Апеляційного суду Донецької області від 08 вересня 2003 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

З розпорядження про виконання вироку видно, що вирок Апеляційного суду Донецької області від 08 вересня 2003 року щодо ОСОБА_4 набрав законної сили 07 квітня 2005 року.

З довідки ст. інспектора групи з контролю за виконанням судових рішень Ладижинської ВК №39 ОСОБА_10 вбачається, що ОСОБА_4 , 1972 року народження затриманий 20 травня 2002 року. В Ладижинській ВК №39 Вінницької області відбуває покарання за вироком Апеляційного суду Донецької області від 08 вересня 2003 року, яким засуджений до довічного позбавлення волі. 07 квітня 2005 року вказаний вище вирок суду набрав законної сили. Прибув до установи 16 березня 2007 року із СІЗО м. Донецька. Початок строку відбування покарання 20 травня 2002 року. Кінець строку довічно.

Рішенням Європейського суду з прав людини «Довженко проти України», яке набуло статусу остаточного 12 квітня 2012 року, встановлено порушення при проведенні розслідування та розгляді судом справи щодо ОСОБА_4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а саме: ст. 6 § 2 Конвенції, яке полягало в порушенні права засудженого на і презумпцію невинуватості, оскільки під час розслідування справи ім`я і засудженого та інша особиста інформація про нього були розкриті у засобах масової інформації; ст. 6 § § 1, 3 (с) Конвенції, яке полягає в порушенні права заявника на захист, оскільки на стадії підготовки до касаційного розгляду справи ОСОБА_4 був позбавлений права вивчати матеріали справи за участю захисника та скористатися його допомогою під час розгляду справи Верховним Судом України; ст. 8 Конвенції щодо порушення права заявника на повагу його кореспонденції, оскільки службові особи місць тримання під вартою відмовлялись відправляти пошту заявника близько шести місяців.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 лютого 2013 року заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд ухвали Верховного Суду України від 7 квітня 2005 року з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушень міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом частково задоволено, ухвалу Верховного Суду України від 7 квітня 2005 року щодо ОСОБА_4 скасовано, а справу направлено на новий касаційний розгляд.

Згідно ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12 грудня 2013 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 задоволено частково. Вирок Апеляційного суду Донецької області від 8 вересня 2003 року щодо ОСОБА_4 змінено, звільнено його від покарання за ч. 3 ст. 142 КК України (1960 року), ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 262, ч. 1 ст. 263, ст. 353, ч. 3 ст. 357, за ч. 3 ст. 358 КК України (2001 року) на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Призначено ОСОБА_4 покарання за п.п. «а», «г», «е», «ж», «з» ст. 93 КК України (1960 року) 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за ст. 190-1 КК України (1960 року) - 15 років позбавлення волі. Вважати ОСОБА_4 засудженим за сукупністю злочинів, передбачених п.п. «а», «г», «е», «ж», «з» ст. 93, ч. 2 ст. 17 і п.п. «а», «г», «з» ст. 93, ст. 190-1 КК України (1960 року) та п.п. 1,6,9,13 ч. 2 ст. 115, ч- 4 ст. 187 КК України (2001 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. У решті вирок залишено без зміни.

24 грудня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року №838-VIII.

Згідно із п. 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року № 838-VIII цей Закон застосовується до всіх осіб, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом набрав законної сили обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуто повністю.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону цей Закон застосовується за клопотанням засудженої особи, членів її сім`ї або захисника, суду, що виніс зазначений обвинувальний вирок, протягом двох тижнів з дня отримання відповідного клопотання судом або за власною ініціативою суду.

Ст.5 КК України передбачено, що Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність, або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

Відповідно до ч. 5 ст.72 КК України, викладеної в новій редакції « Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року № 838-7, який набрав чинності 24 грудня 2015 року, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В тексті закону відсутнє посилання як на покарання у виді «довічного позбавлення волі», так і на покарання у виді «позбавлення волі на певний строк», законодавець обмежився загальною фразою «позбавлення волі».

Аналогічно, законодавець у тексті Закону не вказав на неможливість застосування закону до певної категорії засуджених осіб, в залежності від призначеного покарання.

Крім того, враховую, що на етапі прийняття вказаного Закону, його необхідність обумовлювалася законодавцем наступними обставинами: «що сучасні умови тримання осіб в слідчих ізоляторах є неналежними ..., умови утримання принижують гідність осіб ..., умови відбування покарання осіб, визнаних винними, у виправних колоніях різних рівнів безпеки є кращими, ніж умови утримання в слідчих ізоляторах. Відповідно, метою і завданнями прийняття такого законопроекту є відновлення прав і законних інтересів людей, засуджених до позбавлення волі, права яких були значно обмежені під час утримання під вартою», про що свідчить зміст Пояснювальної записки до законопроекту.

Таким чином, суд приходить до висновку, що суб`єктом, до якого можливо застосування вказаного закону, є будь-яка особа, яка перебувала під вартою на слідстві та до вступу вироку у законну силу.

Відповідно до ст.ст. 50, 51 КК України, покарання у виді позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі, є заходом примусу, що застосовується від імені держави, за вироком суду, до особи, визнаною винною у вчинені злочину, які обидва, мають початок строку відбуття покарання, яке встановлює суд у вироку.

Було б неправильним вважати, що довічне позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк не є тотожними поняттями, тобто це покарання у виді позбавлення волі, які різняться наявністю чи відсутністю кінцевого терміну відбуття покарання та режимом відбуття покарання, яке регламентується КВК України.

Підтвердження цієї позиції законодавця міститься у наступному.

Зміст ст. 64 КК України є логічним продовженням змісту ст. 63 КК України, так в ст. 64 КК України відсутнє посилання, що покарання у виді довічного позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його до виправної колонії максимального рівня, в той час, як ст. 63 КК України містить посилання на те, що вказане покарання полягає в ізоляції засудженого та поміщення його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

Виконання покарання у виді довічного позбавлення волі регулюється главою 22 КВК України, яка передбачає виникнення у такої категорії засуджених певних прав, після відбуття останніми певного строку покарання, яким є покарання саме у виді довічного позбавлення волі.

Таким чином, суд вважає, що законодавцем не заборонено застосування до осіб, яким призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі, ч. 5 ст. 72 КК України, так як таке зарахування не встановлює строковість призначеного покарання, не скорочує та не змінює термін відбуття покарання, але може впливати на строк, з якого особа має можливість не реалізацію певних прав, передбачених Главою 22 Кримінально-виконавчого кодексу України, які виникають після відбуття певного строку покарання.

Крім того, суд вважає, що за відсутністю прямої заборони застосування ч. 5 ст. 72 КК України до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, практика відмови у зарахуванні, може свідчити про дискримінацію, яка у будь-яких своїх проявах заборонена як національним законодавством, так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Твердження прокурора про неможливість зарахування строку попереднього ув`язнення, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, особі, засудженій до довічного позбавлення волі, суд вважає таким, що не ґрунтується на законі, оскільки аналізуючи сукупність наведених вище норм чинного законодавства, яке стосується зарахування у строк покарання, строку попереднього ув`язнення, видно, що чинним законодавством не обмежено застосування вказаного принципу до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки згідно з вироком ОСОБА_4 затриманий 20 травня 2002 року, з того часу утримувався під вартою в межах вказаної справи, тому у строк відбування покарання у виді позбавлення волі належить на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати строк його попереднього ув`язнення, тобто час перебування під вартою та затримання до набрання вироком суду законної сили, а саме період з 20 травня 2002 року по 07 квітня 2005 року, а також період з 21 лютого 2013 року по 12 грудня 2013 року із розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі.

Доводи засудженого та його захисника в судовому засіданні про те, що зарахуванню підлягає строк з моменту затримання 20 травня 2002 року до вступу вироку Апеляційного суду Донецької області від 8 вересня 2003 року в законну силу 12 грудня 2013 року суд вважає необґрунтованими, оскільки після набрання вказаним вище вироком законної сили 07 квітня 2005 року засуджений ОСОБА_4 був направлений для відбуття покарання в місця позбавлення волі, і на нього не розповсюджувались положення ЗУ «Про попереднє ув`язнення». А тому не підлягає зарахуванню у строк попереднього ув`язнення період від дати набрання обвинувальним вироком законної сили до дати перегляду ухвали Верховного Суду України від 7 квітня 2005 року з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушень міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, якою ухвалу Верховного Суду України від 7 квітня 2005 року щодо ОСОБА_4 скасовано, а справу направлено на новий касаційний розгляд.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 369-372, 376, 537, 539 КПК України, ч. 5 ст. 72 КК України, Прикінцевими положеннями Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 № 838-VIII, суд

У Х В А Л И В:
Клопотання ОСОБА_4 про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк призначеного йому покарання - задовольнити частково.

Зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування за вироком Апеляційного суду Донецької області від 08 вересня 2003 року покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення у межах даного провадження за період з 20 травня 2002 року по 07 квітня 2005 року, а також період з 21 лютого 2013 року по 12 грудня 2013 року, із розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі.

У задоволенні решти клопотання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляції через Ладижинський міський суд Вінницької області до Апеляційного суду Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: