Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю:
прокурораОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянувши у судовому засіданні у м. Києві 08 листопада 2016 року кримінальну справу щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за касаційними скаргами: прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року, захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_5 та засудженого ОСОБА_6 на зазначене рішення й на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2015 року,

встановила:
За вказаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України, такого, що

не має судимості,

засуджено до покарання у виді обмеження волі: за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 369 КК (у редакції Закону № 3207-VI від 09.07.2011 року) на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 190 КК на строк 2 роки 6 місяців, а на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів йому визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 6 місяців.

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

громадянина України, такого, що

не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Вирішено питання про речові докази та судові витрати у справі.

Судом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими у закінченому замаху на заволодіння чужим майном шляхом обману за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_6 ще й у підбурюванні до закінченого замаху на давання хабара, вчинених за обставин, детально викладених у вироку.

Як установив суд, ОСОБА_6 , згідно з наказом в.о. начальника Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (далі ГУ ДМСУ) № 2-к від 01 листопада 2011 року, обіймав посаду головного спеціаліста відділу у справах біженців і здійснював функції представника влади. До зазначеного управління 29 вересня 2011 року звернувся громадянин Сирії ОСОБА_9 із заявою про надання йому статусу біженця в Україні, розглядом якої займався ОСОБА_6 . Останній, достовірно знаючи, що надання іноземцям та особам без громадянства статусу біженця в Україні не належить до компетенції ГУ ДМСУ, ввів ОСОБА_9 в оману і повідомив йому про можливість позитивного вирішення порушеного питання за умови передачі 3500 дол. США службовим особам управління, на що ОСОБА_9 не погодився. Однак 21 березня 2012 року він знову звернувся до ГУ ДМСУ з аналогічною заявою. Продовжуючи вводити ОСОБА_9 в оману, ОСОБА_6 22 березня 2012 року поблизу приміщення управління (вул. Нововокзальна, 21) повідомив потерпілому про необхідність сплати службовим особам зазначеної установи вже 5500 дол. США, які засуджений не мав наміру передавати таким особам. ОСОБА_9 вимушено погодився виконати ці вимоги ОСОБА_6 . У подальшому ОСОБА_6 домовився з ОСОБА_7 про спільне заволодіння коштами потерпілого. Відповідно до розробленого плану ОСОБА_6 03 серпня 2012 року викликав ОСОБА_9 та повідомив йому про необхідність передачі обумовленої суми ОСОБА_7 . Діючи за попередньою змовою з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 06 серпня 2012 року близько 15.30 год. у торговельному центрі на вул. Великій Васильківській, 143/2 у м. Києві одержав від ОСОБА_9 44000 грн, після чого був затриманий працівниками правоохоронних органів. Таким чином, засуджені виконали всі дії, які вони вважали необхідними для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від їхньої волі.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і направлення справи на новий апеляційний розгляд на підставах, передбачених ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року. Суть доводів зводиться до того, що апеляційний суд, переглядаючи вирок, не зважив на допущені у цій справі порушення правил ст. 37 вказаного Кодексу щодо територіальної підсудності; при залишенні без задоволення апеляції сторони обвинувачення не вмотивував належним чином своєї позиції та ухвалив рішення, яке не відповідає ст. 377 КПК 1960 року. На думку прокурора, виправлення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, призначений їм захід примусу суперечить положенням статей 50, 65 КК, є явно несправедливим унаслідок м`якості, а тому суд апеляційної інстанції мав постановити свій вирок, проте не зробив цього.

На скаргу прокурора захисник ОСОБА_10 подав заперечення, в яких, наводячи аргументи, вважає необґрунтованими доводи щодо м`якості призначеного засудженим покарання.

У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_10 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 , а справу направити на нове розслідування. Мотивуючи заявлені вимоги, захисник, насамперед, зазначає про порушення приписів ст. 37 КПК 1960 року щодо територіальної підсудності та про незаконний склад суду першої інстанції. Крім того, за твердженням ОСОБА_10 , перебіг судового процесу, всупереч положенням Конституції України та нормам процесуального права, не фіксувався технічними засобами, а постановлений вирок не відповідає вимогам ст. 323 вказаного Кодексу і ґрунтується на недопустимих доказах, яким суд не дав належної оцінки, при цьому допустив неповноту розгляду справи, залишив поза увагою неправильність досудового слідства, в тому числі щодо даних про особу потерпілого. Також захисник вважає, що дії ОСОБА_7 неправильно кваліфіковано, оскільки засуджені попередньо не домовлялися про вчинення злочину, а ОСОБА_9 не є власником коштів, передав їх лише як виконавець спеціальних заходів, проведених правоохоронними органами. На думку скаржника, апеляційний суд ретельно не перевірив доводів, викладених в апеляції сторони захисту, і необґрунтовано залишив її без задоволення, ухваливши рішення з порушенням ст. 377 КПК 1960 року.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок та ухвалу щодо ОСОБА_6 , а справу направити на новий судовий розгляд через істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону. Захисник наголошує на тому, що місцевий суд розглянув справу незаконним складом; із порушенням правил територіальної підсудності; також цей суд вийшов за межі пред`явленого обвинувачення; замість передачі засудженого на поруки і звільнення його від кримінальної відповідальності безпідставно постановив обвинувальний вирок, який не відповідає ст. 323 КПК 1960 року. Водночас, за твердженням захисника, ОСОБА_6 не мав наміру давати хабара службовим особам, його умисел був спрямований лише на заволодіння грошима особи, а тому діяння засудженого неправомірно отримали юридичну оцінку за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 369 КК. Крім того, ОСОБА_8 констатує, що на час вчинення інкримінованого злочину діяв закон у редакції від 07 квітня 2011 року. Як зазначає скаржник, апеляційний суд не усунув допущених порушень і також ухвалив незаконне рішення, при цьому необґрунтовано не застосував до ОСОБА_6 положення ч. 1 ст. 49 КК.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями щодо нього, просить їх скасувати і направити справу на новий судовий розгляд на тих самих підставах, про які вказує його захисник. Вважає, що суди першої й апеляційної інстанцій допустили істотні порушення норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого постановили незаконні обвинувальний вирок та ухвалу. Засуджений, насамперед, посилається на те, що у справі не було з`ясовано всіх обставин, які підлягають доказуванню згідно зі ст. 64 КПК 1960 року; місцевий суд не дослідив усіх зібраних доказів, не проаналізував фактичних даних і не дав їм належної оцінки. Крім того, цей суд не дотримався положень статей 37, 275 вказаного Кодексу, а суд апеляційної інстанції не звернув уваги на зазначені порушення, не перевірив усіх доводів, наведених стороною захисту в апеляціях, і необґрунтовано залишив їх без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не підтримав касаційну скаргу сторони обвинувачення, заперечив обґрунтованість доводів, викладених у касаційних скаргах сторони захисту і просив судові рішення залишити без зміни, пояснення захисника та засуджених, котрі підтримали заявлені ними касаційні вимоги та вважали неспроможними аргументи прокурора щодо м`якості призначеного покарання, перевіривши матеріали справи, обговоривши наведені у скаргах й у поданих запереченнях доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_5 задоволенню не підлягають, а скарги захисника ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_6 слід задовольнити частково на таких підставах.
Касаційне провадження у цій справі здійснюється з урахуванням положень п. 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, а також принципу правової визначеності щодо дії норм кримінально-процесуального закону в часі. Отже, вирішуючи питання про наявність чи відсутність визначених у ст. 398 КПК 1960 року підстав для скасування чи зміни оскаржуваних вироку та ухвали, касаційний суд керується приписами статей 370372 вказаного Кодексу. Відтак цей суд не перевіряє оспорюваних рішень щодо неповноти й однобічності слідства, а також щодо невідповідності висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, а виходить із обставин, установлених судом.

Як убачається з матеріалів справи, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у суспільно небезпечних діяннях є обґрунтованим, його зроблено з додержанням вимог ст. 257 КПК 1960 року на підставі розглянутих і перевірених у ході судового слідства доказів.

Такого висновку суд дійшов на підставі аналізу показань допитаних як підсудних: ОСОБА_6 , який, частково визнавши свою винуватість, не оспорював фактів звернення ОСОБА_9 із заявами про надання йому статусу біженця в Україні, обговорення з ним можливості вирішення порушеного питання за винагороду спочатку в розмірі 3000 дол. США, а потім 5500 дол. США, також він зазначав про домовленість із ОСОБА_7 щодо передачі через останнього цих коштів; ОСОБА_7 , котрий хоча і не визнав вини, однак не заперечив знайомства з ОСОБА_9 , попередньої узгодженості дій із ОСОБА_6 щодо отримання від потерпілого 5500 дол. США, а тому і передачі йому останнім 44000 грн. Крім того, підставою для вказаної позиції суду слугували показання допитаних упродовж розгляду справи: потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 щодо обставин подій, ОСОБА_14 щодо особи потерпілого, ОСОБА_15 щодо процедури надання статусу біженця в Україні, експерта ОСОБА_16 , який роз`яснив і підтвердив складений ним висновок судово-хімічної експертизи № 200/5 від 29 серпня 2012 року; згаданий експертний висновок; дані, що містяться у протоколах заяви про злочин, огляду особової справи ОСОБА_9 , огляду місця події від 06 серпня 2012 року, огляду та вручення грошових коштів від 06 серпня 2012 року, а також інші розглянуті докази, зміст яких детально відображено у вироку. Разом із цим суд, дотримуючись засад змагальності і з`ясовуючи відомості стосовно особи потерпілого, за клопотанням сторони захисту допитав додаткових свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , показання яких аргументовано відхилив. Усі висунуті на користь засуджених версії щодо перебігу подій й конкретних обставин справи, невинуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_15 у вчиненні інкримінованих злочинів й порушень закону слідчими органами суд розглянув, ретельно перевірив і вмотивовано спростував в ухваленому рішенні.

Усупереч посиланням засудженого та захисників у скаргах, фактичні дані, на яких ґрунтується обвинувальний вирок, отримано в порядку, визначеному КПК 1960 року, вони узгоджуються між собою, були предметом дослідження суду і, згідно зі ст. 65 цього Кодексу, є доказами у кримінальній справі. Переконливих аргументів, які би свідчили про зворотне, ставили під сумнів законність збирання (формування), процесуального закріплення доказів, об`єктивність їх оцінки судом в аспекті ст. 67 вказаного Кодексу, скаржниками не наведено.

Також у ході слідства суд з`ясував усі обставини, які в силу ст. 64 КПК 1960 року підлягають доказуванню, і обґрунтовано визнав зібрані докази в їх сукупності та логічному взаємозв`язку достатніми для встановлення факту наявності суспільно небезпечних діянь й доведеності винності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у їх вчиненні. При цьому суд установив, що засуджені, маючи спільний умисел на заволодіння шляхом обману грошима потерпілого, діяли узгоджено та за попередньою змовою. Отже, твердження у скаргах сторони захисту про відсутність такої змови, порушення приписів згаданої норми процесуального права є безпідставними.

Виходячи зі змісту вироку, викладені у ньому фактичні обставини справи не змінили суті й обсягу пред`явленого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачення, не вплинули на юридичну оцінку дій. Тому доводи у касаційних скаргах про істотне порушення судом ст. 275 КПК 1960 року через зазначення дати 06 серпня 2012 року не можна вважати прийнятними.

Відповідно до встановлених фактичних обставин справи діяння обох засуджених обґрунтовано отримали юридичну оцінку за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 190 КК, а ОСОБА_6 , крім того, й за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 369 цього Кодексу. Така кваліфікація узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України (справа № 5-3кс15). За висновками найвищої судової інстанції, в тому разі, якщо завдяки обману винуватий викликає бажання в особи вчинити кримінально-протиправне діяння, вчинення якого вона вважає для себе у цій ситуації вигідним, то його дії необхідно розглядати в аспекті положень інституту співучасті. Обманюючи іншу особу, винуватий схиляє її до вчинення згаданого діяння і в такий спосіб виконує роль підбурювача до злочину. Те, що сам винуватий достеменно знає (не може не знати), що злочин не буде закінчений, оскільки, обманюючи особу, він завчасно робить неможливим доведення злочину до кінця, значення не має. Замах на злочин це теж самостійний вид незакінченого злочину і підбурювання до вчинення замаху на злочин, коли для самого підбурювача відомо, що злочин не буде доведено до кінця, жодним чином не виключає ні факту підбурювання, ні кримінальної відповідальності за такі дії. Отже, якщо винний отримує від іншої особи гроші нібито для передачі службовій особі як хабар, маючи намір не передавати їх, а привласнити, вчинене належить розцінювати як шахрайство і кваліфікувати за відповідною частиною ст. 190 КК. Однак якщо при цьому винний сам схилив хабародавця до передачі йому цінностей, його дії належить також кваліфікувати як підбурювання до закінченого замаху на дачу хабара, тобто ще за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15 і відповідною частиною ст. 369 КК.
Слід зазначити, що законодавець передбачив можливість проведення правоохоронними органами спеціальних заходів із метою виявлення, фіксації і припинення злочинів. Тому посилання захисника ОСОБА_10 на передачу потерпілим коштів під час цих заходів, як на обставину, що ставить під сумнів правильність юридичної оцінки суспільно небезпечного діяння, вчиненого ОСОБА_7 , колегія суддів вважає необґрунтованими.
Із урахуванням наведеного, доводи захисників щодо неправильного застосування кримінального закону при кваліфікації діяння ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 190 КК, а ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 369 КК є неспроможними.

Посилання скаржників на порушення правил ст. 37 КПК 1960 року колегія суддів не розглядає як такі, що слугують підставою для скасування оспорюваних рішень. Відповідно до ч. 1 ст. 41 цього Кодексу, якщо підсудність справи іншому однойменному суду виявилася в судовому засіданні, суд продовжує її розгляд, коли це не може завдати шкоди повноті та об`єктивності дослідження обставин справи. Як видно з матеріалів справи, у судовому засіданні не було виявлено факту порушення вказаної норми процесуального права, будь-яких клопотань від учасників процесу з цього приводу суду не надходило, не зазначалось про згадане порушення і в апеляціях. Доводи щодо недотримання територіальної підсудності містяться лише в касаційних скаргах. Однак у справі відсутні дані про те, що це порушення суттєво вплинуло на дослідження судом фактичних обставин. Тому вимоги прокурора і сторони захисту в цій частині також не підлягають задоволенню.

Кримінально-процесуальний закон, зокрема положення ст. 55 КПК 1960 року, не містять прямої заборони повторної участі судді у розгляді справи в суді першої інстанції у разі скасування рішення про повернення кримінальної справи на додаткове розслідування, поставленого за його участю. Обставин, які би викликали сумніви в об`єктивності судді, під головуванням якого постановлено вирок, не вбачається. До того ж учасники процесу не заявляли відводу головуючому судді на відповідній стадії кримінального судочинства. У зв`язку цим, зважаючи також на дію процесуального закону в часі, колегія суддів не може погодитися з доводами захисника ОСОБА_10 та засудженого ОСОБА_6 щодо незаконного (некомпетентного) складу суду першої інстанції.
Не є слушними твердження цього ж захисника про порушення положень кримінально-процесуального закону щодо повного фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу. Згідно з ч. 1 ст. 375 КПК 1960 року після скасування апеляційним судом постанови про направлення справи на додаткове розслідування місцевий суд розглядає справу відповідно до вимог глав 25-28 цього Кодексу. Суд першої інстанції дотримався цих приписів закону. Так, за матеріалами справи при її новому розгляді, суд роз`яснив учасникам процесу їхні права. Вимог чи клопотань про фіксування перебігу судового розгляду технічними засобами до суду не надійшло (що підтверджено даними, відображеними у протоколі судового засідання, на який не внесено зауважень з цього питання). Звідси випливає, що суд не порушив правил ст. 87 вказаного Кодексу.

Крім того, не ґрунтуються на законі доводи захисника ОСОБА_8 про необхідність застосування до ОСОБА_6 положень ст.47 КК, відповідно до яких особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, якщо вона вперше вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості, щиро покаялася. Навіть за наявності цих обставин, а також належно оформленого клопотання суд вправі, але не зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності та передати її на поруки колективу. Під час судового розгляду ОСОБА_6 свою вину визнав частково, що свідчить про відсутність у справі однієї з головних вимог для передачі засудженого на поруки колективу чи організації.

З огляду на викладене твердження у касаційних скаргах захисників та засудженого щодо невідповідності вироку вимогам статей 323, 334 КПК 1960 року є необґрунтованими.

Посилання у поданих касаційних скаргах щодо істотного порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону при вирішенні апеляцій колегія суддів вважає непереконливими.

Як убачається з матеріалів справи, переглядаючи її в порядку апеляційної процедури за поданими прокурором, засудженими та захисниками апеляціями, доводи яких у переважній більшості за змістом та суттю є майже аналогічними викладеним у касаційних скаргах, суд дав вичерпні відповіді на всі твердження апелянтів щодо істотних порушень процесуального закону, неправильного застосування кримінального закону при кваліфікації діяння й аргументовано визнав їх безпідставними.

Однак апеляційний суд залишив поза увагою інститут давності, про що слушно йдеться в касаційній скарзі захисника ОСОБА_8 .

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення злочину невеликої тяжкості і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.

У силу ст. 12 КК злочин, передбачений ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 369 КК цього Кодексу, за який засуджено ОСОБА_6 на час дії редакції Закону № 3207-VI від 07 квітня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за корупційні правопорушення», віднесено до категорії невеликої тяжкості. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.
Судом установлено, що дії ОСОБА_6 мали продовжуваний характер та завершились 06 серпня 2012 року. Постановлений щодо засудженого вирок набрав законної сили 03 лютого 2016 року, тобто після закінчення строку давності, упродовж якого винну особу можна було притягнути до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 369 КК. Апеляційний суд не звернув на це уваги, невірно виклав зміст п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для застосування зазначених законодавчих приписів.

За відсутності згоди на закриття справи з нереабілітуючих підстав, згідно з положеннями ч. 5 ст. 74 КК апеляційний суд мав прийняти рішення про звільнення засудженого від покарання, проте не зробив цього. Отже вирок та ухвала у згаданій частині підлягають зміні, а ОСОБА_6 звільненню від призначеного за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 369 КК покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 вказаного Кодексу. У контексті викладеного, доводи у касаційній скарзі прокурора про несправедливість призначеного ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 369 КК заходу примусу втрачають свою актуальність.

Призначаючи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 190 КК, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, його характер (зміст) та суспільну небезпечність дій кожного із засуджених, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих захід примусу обставин. Дослідивши дані про особу винних суд установив, що вони вперше притягаються до кримінальної відповідальності, позитивно характеризуються за місцем проживання, працюють, на спеціальному обліку не перебувають, окрім того, ОСОБА_7 утримує двох неповнолітніх дітей. Зваживши на всі обставини, які мають правове значення при виборі покарання, суд дійшов умотивованого висновку про можливість його призначення у виді обмеження волі, а ОСОБА_7 ще й у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 190 КК. Апеляційний суд належним чином перевірив законність прийнятого місцевим судом рішення і при залишенні апеляції прокурора без задоволення в своїй ухвалі навів мотиви, через які доводи сторони обвинувачення визнав необґрунтованими. Переконливих аргументів, які б доводили порушення судом вимог статей 50, 65 КК у касаційній скарзі прокурора не міститься.
Слід зазначити, що місцевий й апеляційний суди, правильно вказали номер та назву редакції закону, яким керувались при кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 369 КК, а саме Закон України № 3207-VI«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за корупційні правопорушення». Однак, суди допустили помилки при написанні дати цього закону. Замість 07 квітня 2011 року у вироку відображено 09 липня, а в ухвалі 09 квітня цього року. Зазначені недоліки колегія суддів розглядає як технічні помилки, вони не є істотними, а відтак не тягнуть за собою скасування оспорюваних рішень.
Істотних порушень норм матеріального і процесуального права, які відповідно до статей 370, 371, 398 КПК 1960 року були би безумовними підставами для скасування оскаржуваних судових рішень і направлення справи на нове розслідування або новий судовий або апеляційний розгляд, колегією суддів під час касаційного провадження не встановлено.

Керуючись статтями 394, 396 КПК 1960 року, п. 11 Розділу XI «Перехідних положень» КПК, п. 6 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів,

ухвалила:
Касаційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення, касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року щодо ОСОБА_6 змінити: на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнити ОСОБА_6 від призначеного за ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 369 КК покарання у зв`язку із закінченням строку давності; виключити з цих самих вироку та ухвали рішення суду про призначення ОСОБА_6 остаточного покарання за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК і вважати його засудженим до покарання, призначеного судом за ч. 2 ст. 15 і ч. 2 ст. 190 КК.
У решті вказані судові рішення щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни.
СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3