АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1042/16 Справа № 204/2248/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 - особи, щодо якої застосовано примусові заходи медичного характеру, на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,-

За участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_8 , лікаря психіатра ОСОБА_9 , представника установи ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_6 ,
особи, щодо якої застосовано примусові заходи медичного характеру ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А :
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 вважає ухвалу суду поспішною, необґрунтованою. У висновку комісії лікарів-психіатрів №333 від 25 березня 2016 року обґрунтування необхідності продовження надання подальшого проведення заходів медико-психологічної реабілітації в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом щодо ОСОБА_7 не міститься, не зафіксовані час та яким чином у ОСОБА_7 проявлялись та зафіксовані прояви психічного захворювання.
Як і яким чином ОСОБА_7 на даному етапі продовжує становити особливу небезпеку для оточуючих ні в висновку комісії, ні в ухвалі суду не зазначено.
Просить ухвалу суду скасувати, призначити новий судовий розгляд.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року задоволено заяву представника ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», лікаря-психіатра ОСОБА_11 про продовження застосування примусових заходів медичного характеру. Мотивуючи тим, що постановою Свердловського міського суду Луганської області від 16 листопада 2011 року ОСОБА_7 звільнений від кримінальної відповідальності за вчинення у стані неосудності суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. До ОСОБА_7 застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізіції до психіатричного закладу з суворим наглядом. Обґрунтовуючи прийняте рішення, суд першої інстанції посилається на те, що останній страждає тяжким психічним розладом і здійснив дії, які являють собою безпосередню небезпеку для нього та для оточуючих.
Заслухавши доводи захисника ОСОБА_6 та пояснення особи, щодо якої застосовано примусові заходи медичного характеру, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, позицію прокурора, лікаря - психіатра ОСОБА_9 , представника установи ОСОБА_10 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили ухвалу суду залишити без змін, перевіривши матеріали, колегія суддів приходить до висновку, що дана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 95 КК України, особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше
одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу.
Відповідно до ч. 2 ст. 514 КПК України, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, видужала або якщо внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосовуваних заходах медичного характеру.
Згідно зі ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу», питання про зміну або припинення застосування примусового заходу медичного характеру вирішується судом у разі такої зміни стану психічного здоров`я особи, за якої відпадає необхідність застосування раніше призначеного заходу або виникає необхідність у призначенні іншого примусового заходу медичного характеру.
Перевіривши матеріали заяви, зокрема висновок комісії лікарів-психіатрів № 333 від 25 березня 2016 року (арк.п. 3-5), колегією суддів встановлено, що останні не містять доказів на підтвердження недоцільності застосування раніше призначеного ОСОБА_7 примусового заходу медичного характеру.
Поряд з цим, з матеріалів подання вбачається, що ОСОБА_7 госпіталізовано до психіатричного закладу з суворим наглядом, як особу, що вчинила суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст.115 КК України, страждає на шизофренію, параноїдної форми маячними ідеями впливу, чаклунства, шкоди, подружньої невірності носять характер «застиглого» психопатологічного феномену, «не розпадаються», стійко висловлюються хворим без розуміння її невідповідності дійсності, мають властивість непохитної переконаності й не піддаються логічної і психологічній корекції. Стенічно розповідає про «зміни», що відбулися з дружиною, яка «почала звертатися до ворожки, впливала магією, порошок у їжу підсипала, хотіла будинок отримати», з подробицями повідомляє як «вона зраджувала» і дані хворобливі переживання залишаються емоційно-хвилюючими для нього, що свідчить про значимість для хворого цих хибних суджень та виводів, та на даний час за своїм психічним станом потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричного закладу із суворим наглядом.
Відповідно до ч. 5 ст. 94 КК України, щодо психічного хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічного хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах суворого нагляду, застосовується госпіталізація до психіатричного закладу з суворим наглядом.
Перебування хворого на даному реабілітаційному етапі не спростовується висновком комісії лікарів-психіатрів №333 від 25 березня 2016 року. Більш того, у матеріалах вказаного висновку зазначається та обгрунтовується необхідність призначеної медикаментозної терапії, що насамперед показана й доцільна при проведенні реабілітаційних заходів четвертого етапу, і не є, не в якому разі, інтенсивним медикаментозним курсом лікування хворого, що застосовується на початковому етапі перебування в лікарні». Призначення вказаного медикаментозного лікування обумовлювалось продовженням висловлювання хворим переживань періоду скоєного інкримінованого йому діяння, без розуміння ним їх невідповідності дійсності з властивістю непохитної переконаності й не піддаванням логічній і психологічній корекції. Не був досягнутий комплекс у питаннях розуміння свого психічного стану і безперечної необхідності медикаментозної реабілітації.
Доводи захисника ОСОБА_6 в апеляційній скарзі щодо визначення та оцінки призначеної лікарем-психіатром вищої категорії медикаментозної терапії
ОСОБА_7 , не може розглядатися колегією суддів, як доказ по справі, оскільки захисник не є фахівцем в галузі психіатрії. Захисник не може оцінювати достатність, співпадання чи розбіжності, якісь обгрунтування комісією лікарів психіатрів висновку щодо особи, до якої застосовуються примісові заходи медичного характеру, відповідність чи невідповідність цього обгрунтування вказаної наявності особливої небезпеки хворого для оточуючих.
Тому, висновок комісії лікарів-психіатрів від 25 березня 2016 року відповідає психічному стану і перебігу хвороби у ОСОБА_7 , та є об`єктивною оцінкою і психічного стану і суспільної небезпеки ОСОБА_7 на момент огляду.
Отже, судом першої інстанції при вирішенні питання продовження застосування у відношенні ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру використовувалися результати роботи фахової комісії лікарів-психіатрів, висновок якої був вчасно поданий до суду і є належним доказом в розумінні Кримінально-процесуального кодексу України.
Також за правила розгляду даної категорії справ, судом досліджувались метаріали особової справи ОСОБА_7 з долученням медичної документації, в якій відображається стан хворого на період перебування на експертизі і за час перебування в психіатричній лікарні з суворим наглядом, на підставі чого судом було винесено ухвалу.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, вважає постановлену ним ухвалу обґрунтованою, а відтак підстав для її скасування за доводами наведеними в апеляції захисту не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів ,
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 - особи, щодо якої застосовано примусові заходи медичного характеру- залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Судді: ________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4