У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_1.,
суддів ОСОБА_2., ОСОБА_3.,

розглянувши в судовому засіданні у м. Києві 5 квітня 2016 року заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2015 року щодо нього та клопотання про поновлення строку подання цієї заяви,

у с т а н о в и л а:

вироком Богодухівського районного Харківської області від 14 червня 2013 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років. Апеляційний суд Харківської області ухвалою від 3 липня 2014 року залишив вирок без зміни. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 15 січня 2015 року відмовила в задоволенні касаційних скарг засудженого, захисника і прокурора та залишила судові рішення щодо ОСОБА_4 без зміни.

У заяві засуджений ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу касаційного суду і направити справу на новий розгляд на підставі неоднакового застосування норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність. На підтвердження підстави для перегляду заявник додає примірник рішення суду касаційної інстанції від 25 жовтня 2012 року, яким змінено судові рішення щодо ОСОБА_3: перекваліфіковано його дії з ч. 2 ст. 121 на ст. 118 КК та призначено покарання за цим законом. Свою позицію заявник обґрунтовує тим, що обставини його справи є подібними до справи ОСОБА_3, адже він так само діяв у стані необхідної оборони та перевищив її межі, однак касаційний суд ухвалив інакше за змістом судове рішення.

У клопотанні про поновлення пропущеного строку подання заяви засуджений ОСОБА_4, який перебуває в місцях позбавлення волі, посилається на наступне. Копію ухвали судді Верховного Суду України про недоліки первинної заяви від 1 квітня 2015 року він отримав 7 травня 2015 року і до закінчення встановленого строку - 17 травня 2015 року - не мав можливості їх усунути. Ту заяву ОСОБА_4 повернуто ухвалою судді Верховного Суду України від 2 червня 2015 року на підставі того, що заявник не усунув недоліків заяви упродовж визначеного строку. Наступну заяву засудженого ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 4 вересня 2015 року залишено без розгляду, оскільки її було подано з пропущенням строку і без клопотання про його поновлення. 29 вересня та 1 грудня 2015 року ОСОБА_4 звертався до Верхового Суду з клопотанням про поновлення строку подання заяви, однак їх було відхилено у зв'язку з неповажністю причин пропущення строку, на які посилався заявник.

Дане клопотання засуджений ОСОБА_4 обґрунтовує недоступністю судової практики у виправній установі, перебуванням його самого в цей період на лікуванні та відсутністю правової допомоги з боку адвоката. На підтвердження зазначених обставин заявник надає завірену копію розписки про отримання ним 7 травня 2015 року ухвали судді Верховного Суду України від 17 квітня 2015 року, довідку від заступника начальника виправної установи про телефонні дзвінки засудженого до його захисника та відсутність побачень з останнім (чи з будь-ким іншим) у період з 7 по 17 травня 2015 року, а також довідку з медичної частини виправної установи про те, що в період з 6 по 18 травня 2015 року ОСОБА_4 отримував лікування від захворювання, яке супроводжується вираженим больовим синдромом.

Наведені в клопотанні обставини колегія суддів вважає поважними причинами пропущення процесуального строку та вважає за необхідне задовольнити клопотання ОСОБА_4 і поновити йому строк подання заяви.

Вивчивши заяву і долучені до неї матеріали та заслухавши доповідача, колегія суддів вважає, що підстави для відкриття провадження відсутні.

Засуджений ОСОБА_4 посилається в заяві на підставу для перегляду, передбачену п. 1 ч. 1 ст. 445 КПК, тобто на неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї й тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень (крім питань неоднакового застосування санкцій кримінально-правових норм, звільнення від кримінальної відповідальності чи покарання).

Заявник вважає, що він так само, як ОСОБА_3 в порівнюваній справі, вчинив злочин із мотивів захисту від протиправних дій потерпілого, які становили реальну загрозу для його життя і здоров'я, однак перевищив межі необхідної оборони. Проте, на відміну від справи ОСОБА_3, в його справі суд не взяв до уваги доказів нападу на нього потерпілим у вигляді легких тілесних ушкоджень, не дав оцінки свідченням судово-медичного експерта про фізичні особливості потерпілого (його алкоголізм та субтильну статуру), не дослідив обставини виникнення конфлікту, дані про особу його самого та потерпілого.

Такі доводи заявника не знаходять підтвердження в доданих до заяви матеріалах.

У справі, рішення касаційного суду в якій наводиться як приклад правильного застосування закону, обвинувачення ОСОБА_3 було пред'явлено за ч. 1 ст. 115 КК, суд першої інстанції кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 121 КК, а суд касаційної інстанції перекваліфікував їх на ст. 118 КК. Згідно з ухвалою від 25 жовтня 2012 року, висновок суду про перебування ОСОБА_3 в стані необхідної оборони ґрунтується, зокрема, на показаннях трьох очевидців події, які підтвердили реальну загрозу для життя і здоров'я з боку потерпілого в момент заподіяння йому ОСОБА_3 удару кухонним ножем у груди, що суд розцінив як перевищення меж необхідної оборони. Адже потерпілий вночі, без нагальної потреби, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, зайшов у приміщення, де мешкали його батьки і дядько, там почав ображати батьків і напав на дядька, який став на їх захист. Відбиваючи напад, ОСОБА_3 схопив кухонного ножа і завдав ним удар у груди потерпілого, після чого той вийшов із приміщення. У справі встановлено, що потерпілий зловживав спиртним, часто поводився агресивно, не працював, зчиняв удома скандали, з приводу чого його батьки неодноразово викликали міліцію.

Обставини справи ОСОБА_4 істотно відрізняються від наведених вище. Суд установив, що конфлікт стався в помешканні потерпілого, на ґрунті раптово виниклої неприязні. Сварка переросла в бійку, під час якої засуджений отримав легкі тілесні ушкодження, а сам завдав потерпілому не менше 25 достатньо сильних ударів кулаками і ногами по голові, тулубу та кінцівках, спричинивши тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості, які стали причиною його смерті. Зокрема, потерпілий отримав переломи носа, ребер, тіла грудини, розрив селезінки і нирки. Судово-медичний експерт пояснила суду, що після перелому носа потерпілий не міг чинити активні дії, а під час ударів положення його тіла змінювалось від вертикального до горизонтального. Очевидець конфлікту засвідчив, що в ході бійки ОСОБА_4 мав перевагу над потерпілим і бив його навіть після того, як той присів, закриваючи голову руками. При цьому в крові потерпілого не було виявлено слідів алкоголю, а в засудженого встановлено гостру неускладнену алкогольну інтоксикацію. Суд дослідив дані про особу ОСОБА_4, який за місцем проживання характеризується негативно, має залежність від алкоголю і в стані сп'яніння поводиться агресивно, притягувався до кримінальної відповідальності за умисні злочини проти життя і здоров'я. Доводи захисту про ознаки необхідної оборони в діях ОСОБА_4 перевірялися судами всіх інстанцій та були відхилені з посиланням на конкретні обставини даної справи.

Наведене свідчить, що порівнювані заявником випадки правозастосування (в його справі та в справі ОСОБА_3) стосуються правовідносин, які не є подібними між собою, а це виключає застосування до них однієї й тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність. Відтак, виходячи з положень п. 1 ч. 1 ст. 445 КПК, заява є необґрунтованою.

Керуючись ч. 6 ст. 447 та ст. 451 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

поновити ОСОБА_4 строк подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2015 року щодо нього.

Відмовити ОСОБА_4 у допуску його справи до провадження у Верховному Суді України.

Відмова в допуску справи до провадження не перешкоджає повторному зверненню з інших підстав, ніж ті, що були предметом розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3