№ 336/1667/16-к
провадження № 1кп/336/223/2016
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2016 року м.Запоріжжя
Колегія суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, неодруженого, з середньою спеціальною освітою, до затримання проходив службу в В/Ч НОМЕР_1 , який мешкав та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , не судимий, -
у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 Кримінального кодексу України,
В С Т А Н О В И Л А:
29 грудня 2015 року у період часу з 21.40 до 22.30 годин ОСОБА_9 , знаходячись на кухні квартири АДРЕСА_2 , під час раптово виниклого конфлікту із потерпілим ОСОБА_6 , маючи умисел, спрямований на умисне вбивство, наніс ножем, який утримував у лівій руці, не менше двох ударів в черево з права ОСОБА_6 , пошкодивши життєво важливий орган печінку, після чого, не зупиняючись на досягнутому, з метою реалізації свого злочинного умислу, взяв правою рукою з поверхні пральної машини інший ніж та наніс ним не менше трьох ударів в грудну клітку з ліва та задню поверхню лівого плеча потерпілого, чим спричинив ОСОБА_6 :
проникаюче поранення грудної клітки зліва (бокової поверхні в 8-му між ребер`ї) із пошкодженням діафрагми і проникненням в черевну порожнину; проникаюче поранення передньої черевної стінки з права з наскрізним пораненням печінки і пораненням жовчного міхура, які кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент спричинення;
сліпі поранення (2) грудної клітки зліва (бокової поверхні на рівні 10-го ребра і задньобокової поверхні грудної клітки зліва на рівні 3-го ребра); сліпе поранення задньої поверхні лівого плеча у нижній треті, які кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Тим самим ОСОБА_8 вчинив всі необхідні умисні дії, які вважав за потрібні для вбивства потерпілого ОСОБА_6 , але не довів свій злочинний намір до кінця, через обставини які від нього не залежали, оскільки, внаслідок надання потерпілому першої медичної допомоги, ОСОБА_6 залишився живим.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 у вчинені інкримінованого йому злочину винним себе не визнав та пояснив, що не мав наміру спричинити ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження, захищався від неправомірних дій потерпілого, а ті удари, які він завдав, не могли потягти за собою наслідки у вигляді тяжких тілесних ушкоджень.
Показав, що з ОСОБА_10 він проживав у цивільному шлюбі, мають спільну неповнолітню дитину сина ОСОБА_11 . З 02.07.2015 р. обвинувачений був призваний на військову службу до Збройних Сил України, яку проходив у Миколаївській області. 21 грудня 2015 р. ОСОБА_8 приїхав до м.Запоріжжя, щоб зайнятися оформленням документів. У вказаний день ОСОБА_8 пішов, щоб відвідати ОСОБА_10 , яка раніше повідомила йому, що переїхала проживати до належної їй квартири АДРЕСА_2 . Коли ОСОБА_10 відчинила двері квартири, то повідомила обвинуваченому, що проживає з іншим чоловіком. 22.12.2015 р. вони знову зустрічались з ОСОБА_10 , спілкувались з приводу надання можливості ОСОБА_8 приймати участь у вихованні сина, але по даному питанню вони не дійшли згоди. Оскільки син в цей час перебував на зимових канікулах, ОСОБА_10 передала ОСОБА_8 ключі від її квартири та дозволила відвідувати дитину. До 27.12.2015 р. обвинувачений бачився з сином, але ОСОБА_10 не зустрічав. 27.12.2015 р. знову зустрілись з ОСОБА_12 , поспілкувались про сина, пили каву, з потерпілим разом ходили до кафе, де обговорювали питання подальшого спілкування ОСОБА_8 з сином, разом вживали в невеликій кількості спиртне. 29 грудня 2016 р. ОСОБА_8 неодноразово телефонував ОСОБА_10 , але остання на дзвінки не відповідала. Приблизно о 21.00 год. обвинувачений прийшов за місцем мешкання ОСОБА_10 , квартирний дзвінок не працював, тому ОСОБА_8 відчинив вхідні двері до квартири ключем, який раніше йому дала ОСОБА_10 . Зайшовши до квартири, ОСОБА_8 в коридорі зустрів ОСОБА_10 , яка вийшла з кухні, вони почали спілкуватись. Через декілька секунд з кімнати до коридору вибіг ОСОБА_6 який, на думку обвинуваченого, був у стані наркотичного або алкогольного сп`яніння, оскільки поводив себе не адекватно ситуації. Потерпілий схопив ОСОБА_8 за горло, затягнув на кухню, де з зусиллям посадив обвинуваченого на стілець та став утримувати. Застосовуючи нецензурну лексику, ОСОБА_6 став висловлювати його позицію з приводу проходження військової служби, ображав батька обвинуваченого, який загинув під час АТО. ОСОБА_8 намагався встати, щоб піти, але ОСОБА_6 вдарив його по обличчю лівою рукою, розбив носа та розсік надбрів`я. Після чого потерпілий штовхнув ОСОБА_8 на пральну машину, яка знаходилась на кухні. Від поштовху обвинувачений впав на машину обличчям до низу. Потім ОСОБА_6 розвернув ОСОБА_8 обличчям до себе, схопив за шию та став душити, від чого обвинувачений став втрачати свідомість. Злякавшись, ОСОБА_8 схопив лівою рукою з пральної машини якийсь предмет та вдарив ним ОСОБА_6 в область тулуба. Потерпілий не припинив своїх дій. Далі ОСОБА_8 перехопив предмет, який виявився ножем, в праву руку та завдав ще два удари в область плеча потерпілого. В цей час на кухні з`явилась ОСОБА_10 , яка весь цей час знаходилась в кімнаті, стала між обвинуваченим та потерпілим. Після чого ОСОБА_8 покинув квартиру.
ОСОБА_8 заперечував, що саме його дії перебувають у причинному зв`язку з наявними у ОСОБА_6 тяжкими тілесними ушкодженнями. Обвинувачений заперечував його перебування у стані алкогольного сп`яніння в період вчинення інкримінованого йому злочину. Вважає, що потерпілий та свідок ОСОБА_10 його обмовляють з метою наживи.
Всебічно вивчивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів-з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні вказаного вище злочину, виходячи з наступного.
Потерпілий ОСОБА_6 в суді пояснив, що з листопада 2015 р. почав мешкати разом з ОСОБА_13 по АДРЕСА_3 . До листопада 2015 р. ОСОБА_10 була цивільною дружиною ОСОБА_8 , з яким має спільну дитину сина ОСОБА_11 . Коли ОСОБА_6 з ОСОБА_10 розпочали подружнє життя, обвинувачений проходив військову службу за межами м.Запоріжжя. 29.12.2015 р. потерпілий разом з ОСОБА_14 та її сином ОСОБА_11 знаходились за вказаною вище адресою. Після вечері, ОСОБА_6 разом з ОСОБА_11 пішли до кімнати, де дивились телевізор, а ОСОБА_14 залишилась на кухні та розмовляла по телефону. Через деякий час ОСОБА_6 почув, як ОСОБА_14 викрикнула « ОСОБА_15 ». Потерпілий одягнув штани та вийшовши з кімнати, помітив в коридорі квартири ОСОБА_8 та ОСОБА_10 . Оскільки до 29 грудня 2015 р., ОСОБА_16 наполегливо, шляхом телефонних дзвінків та відвідувань, намагався переконати ОСОБА_14 повернутися до нього та відновити спільне подружнє життя, потерпілий з метою з`ясування стосунків запросив ОСОБА_8 пройти на кухню для спілкування. На кухні в його присутності та в присутності ОСОБА_10 , ОСОБА_8 приблизно 10-15 хвилин вмовляв потерпілого кинути ОСОБА_12 . Коли беззмістовна розмова ОСОБА_6 набридла, він взяв ОСОБА_8 за комір куртки та намагався виставити за двері, коли відчув поштовх та те, що по тілу потекла кров. В цей час ОСОБА_6 припускає, що автоматично вибив з рук обвинуваченого ножа, яким було завдано поранення. Потерпілий не помітив, чим та як обвинувачений наніс йому удар, оскільки в цей час відволікся на ОСОБА_17 . Коли глянув до низу, помітив рану на животі, яку автоматично прикрив правою рукою. В цей час ОСОБА_8 схопив з сушки, що розташована на пральній машині на кухні, ножа і знову став наносити удари в область лівої частини грудної клітини, в плече та по руці. ОСОБА_6 намагався захиститись від ударів за допомогою лівої руки. Побачивши це, ОСОБА_14 штовхнула ОСОБА_8 , який від поштовху впав у ванну. Помітивши, що ОСОБА_8 намагається підвестись, ОСОБА_6 , відчуваючи слабкість від тілесних ушкоджень, прокричав ОСОБА_14 , щоб та сховалась з дитиною разом в кімнаті. Коли обвинувачений підвівся, потерпілий намагався його зупинити. В цей час ОСОБА_8 наніс йому ще декілька ударів руками по тулубу та ногами в область ніг. Під час боротьби, вони перемістились до коридору, куди з кімнати вискочив ОСОБА_11 , намагаючись захистити ОСОБА_6 від дій ОСОБА_8 . Обвинувачений ненавмисно завдав удар ногою ОСОБА_11 . ОСОБА_6 сказав ОСОБА_14 викликати швидку допомогу та в цей час, намагаючись захистити ОСОБА_12 та дитину, входив ОСОБА_8 за шию. Відчуваючи слабкість, ОСОБА_6 сповз по стіні, а ОСОБА_8 став просуватись до ОСОБА_14 , вихопив у останньої мобільний телефон та викинув його в вікно. Після чого обвинувачений пішов з квартири. ОСОБА_14 покликала на допомогу сусідів, які перенесли ОСОБА_6 на ліжко, викликали швидку допомогу, що доставила потерпілого до лікарні, де він був прооперований. Також повідомив, що до вищеописаних подій зустрічався зі ОСОБА_8 з приводу стосунків з ОСОБА_10 та подальшого спілкування ОСОБА_8 з його сином, агресії з боку обвинуваченого не спостерігав.
Постановою від 02.03.2016 р. DVD-R диск із записом слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_6 , який був оглянутий судом, визнаний у справі речовим доказом (т.1 а.с.188).
Як вбачається з відеозапису та протоколу проведення слідчого експерименту (т.1 а.с.176-186), проведеного за участю потерпілого ОСОБА_6 , покази, які дав потерпілий при проведенні експерименту, не суперечать тим свідченням, які ОСОБА_6 , дав суду при його допиті в судовому засіданні у якості потерпілого.
Відповідно до висновку експерта № 972Д від 18.03.2016 р. (т.1 а.с.189-192), не виключена можливість утворення встановленого комплексу тілесних пошкоджень у ОСОБА_6 за умов та обставин, вказаних в наданому протоколі проведення слідчого експерименту від 02.03.2016 р.
Допитана свідок ОСОБА_10 в суді пояснила, що ОСОБА_8 є її цивільним чоловіком, з яким вона прожила разом біля 9 років та мають спільну дитину сина ОСОБА_11 . Зі ОСОБА_6 свідок мешкає разом з листопада 2015 р. за адресою: АДРЕСА_3 . В грудні 2015 р. ОСОБА_8 з`явився до неї додому, де побачив ОСОБА_6 . Вони з обвинуваченим вийшли в коридор, де свідок повідомила ОСОБА_8 , що пішла від нього та наразі створила сім`ю зі ОСОБА_6 . До 29 грудня ОСОБА_8 неодноразово телефонував їй, вмовляв повернутись. 29.12.2015 р. ввечері ОСОБА_10 знаходилась вдома, була на кухні. ОСОБА_6 та ОСОБА_11 в кімнаті дивились телевізор. Раптово до квартири зайшов обвинувачений, який відчинив вхідні двері ключем. Ключ від дверей ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_10 раніше. Коли ОСОБА_8 зайшов до квартири, свідок зустріла його в коридорі. ОСОБА_8 вмовляв її повернутись, ОСОБА_10 просила ОСОБА_8 піти з квартири, пояснювала, що стосунки між ними припинені. В цей час до коридору з кімнати вийшов ОСОБА_6 , який, взявши обвинуваченого за комір куртки, завів до кухні, де посадив на стілець, біля якого неподалік стояла пральна машина. На пральній машині знаходилась сушка для посуду, в якій були ножі. Далі між обвинуваченим та потерпілим відбулася розмова, в ході якої ОСОБА_6 став ображати ОСОБА_8 . ОСОБА_8 не витримав, почав підійматись зі стільця, коли ОСОБА_6 штовхнув його на пральну машину. Після чого ОСОБА_6 притулив обвинуваченого до пральної машини до нього спиною. Далі, ОСОБА_8 наніс ОСОБА_6 удари ножем в тулуб. Чим та скільки ударів наніс ОСОБА_8 свідок не бачила, оскільки відволіклась на крики дитини. Зрозуміла, що удари були нанесені ножем, оскільки згодом помітила на тілі ОСОБА_6 кров. Потім обвинувачений схопив другого ножа та наніс ним ще декілька ударів ОСОБА_6 . ОСОБА_10 стала між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , штовхнула обвинуваченого, який від поштовху впав до ванної та випустив ножа. Далі ОСОБА_10 направилась до кімнати, щоб замкнути дитину, а ОСОБА_6 намагався затримати ОСОБА_8 , який підвівся з ванної та далі продовжував наносити потерпілому удари ногами та руками. ОСОБА_6 крикнув, щоб свідок викликала швидку допомогу. ОСОБА_10 взяла мобільний телефон, але ОСОБА_8 вихопив телефон та викинув його у відчинене вікно, а потім покинув квартиру. ОСОБА_10 вибігла до під`їзду, покликала сусідів, які допомогли відвести ОСОБА_6 до кімнати та викликали швидку. В процесі конфлікту ОСОБА_6 хапав ОСОБА_8 за шию після того, як обвинувачений взяв другого ножа.
При проведенні слідчого експерименту 02.03.2016 р. за участю свідка ОСОБА_10 , свідок надала пояснення аналогічні тим, які надала під час допиту в суді (т.1 а.с.161-169).
ДВД-диск із записом слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_10 , що був досліджений судом в порядку ст.359 КПК України (т.1 а.с.170), визнаний у справі речовим доказом (т.1. а.с.171).
Відповідно до висновку експерта № 980Д від 18.03.2016 р. (т.1 а.с.172-175), не виключено, що весь комплекс тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 міг утворитись за умов та обставин, вказаних в наданому протоколі проведення слідчого експерименту від 02.03.2016 р. за участю ОСОБА_10 .
З висновку експерта № 571Д від 18.02.2016 р. судом встановлено, що не виключається можливість утворення встановленого комплексу тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 за умов та обставин, вказаних у протоколі допиту свідка ОСОБА_10 від 02.01.2016 р. (т.1 а.с.151-154).
Відповідно до рапорту оперативного чергового Шевченківського відділення поліції Ленінського відділу ГУНП ОСОБА_18 , 29.12.2015 р. о 22.33 год. по телефону зі служби «102» надійшло повідомлення про те, що по АДРЕСА_4 проникаюче ножове поранення чоловіка, вдома поранив співмешканець дружини (а.с.61-62 т.1).
Свідок ОСОБА_19 в суді пояснив, що 29.12.2015 р. він ніс службу на патрульному автомобілі разом з іншими співробітниками поліції. В нічний час отримали виклик від чергового з повідомленням про те, що по пр.Моторобудівників відбувся підріз. Коли прибули на місце пригоди, в квартирі вже перебували лікарі швидкої, які надавали потерпілому допомогу, а в квартирі ОСОБА_19 помітив множинні сліди крові. Зі слів ОСОБА_10 було встановлено, що її співмешканця ОСОБА_6 підрізав ОСОБА_8 . На прохання свідка ОСОБА_10 зателефонувала ОСОБА_8 та повідомила патрульним про місцеперебування обвинуваченого. Через деякий час ОСОБА_8 був затриманий. На обличчі у обвинуваченого були наявні сліди крові, слідів від побоїв чи подряпин свідок не помітив.
02.01.2016 р. від ОСОБА_10 була прийнята заява про притягнення до відповідальності ОСОБА_8 за фактом замаху на життя ОСОБА_6 (т.1 а.с.65).
Згідно протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 21.01.2016 р. (т.1 а.с.70), ОСОБА_6 звернувся до правоохоронних органів з заявою про притягнення до відповідальності ОСОБА_8 , який 29.12.2015 р. о 19.00 год. за адресою: АДРЕСА_3 спричинив йому ножові тілесні ушкодження.
30.12.2015 р. ОСОБА_10 склала на ім`я слідчого заяву, згідно якої надала дозвіл співробітникам поліції на огляд квартири АДРЕСА_2 (т.1 а.с.78).
Відповідно до протоколу огляду місця події від 30.12.2015 р. з ілюстраційними таблицями до нього, була оглянута квартира АДРЕСА_2 . В ході огляду місця події виявлено та вилучено: змив РБК та контрольний змив з поверхні міжкімнатних дверей через які здійснюється вхід до кімнати № 1; фрагмент шпалер зі слідами РБК зі стіни тамбура біля дверей, через які здійснюється вхід до кухні; змив РБК та контрольний змив з поверхні лінолеуму на кухні під раковиною; ніж зі слідами РБК; спортивні брюки зі слідами РБК (т.1 а.с.82-94).
Згідно висновку експерта № 226 від 04.02.2016 р. (т.1 а.с.95-98) проникаюче поранення грудної клітини зліва (бокової поверхні в 8-му між ребер`ї) з пошкодженням діафрагми та проникненням в черевну порожнину; проникаюче поранення передньої черевної стінки праворуч з наскрізним пораненням жовчного міхура у ОСОБА_6 кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент спричинення. Сліпе пораненням (2) грудної клітини зліва (бокової поверхні на рівні 10-го ребра та задньобокової поверхні лівого плеча в нижній третині у ОСОБА_6 кваліфікується як легкі тілесні ушкодження, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я. Враховуючи обставини випадку, дані медичної документації, проникаючий характер поранень, характер ран шкіри та поранень внутрішніх органів, виявлені у ОСОБА_6 тілесні ушкодження могли утворитись від дії предмета (предметів) що володіють колюче-ріжучими властивостями.
З висновку експерта № 227 д від 04.02.2016 р. (т.1 а.с.99-101) судом встановлено, що утворення встановлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 можливе при любому взаєморозташуванні потерпілого відносно нападаючого за умови доступності зон пошкоджень. Враховуючи локалізацію встановлених тілесних пошкоджень у ОСОБА_6 експерт дійшов висновку, що потерпілому було завдано не менш, ніж 5 травматичних впливів, які були спричинені в короткий проміжок часу.
Відповідно до висновку експерта № 570Д від 18.02.2016 р. (т.1 а.с.102-105), не виключається можливість утворення встановлено комплексу тілесних пошкоджень у ОСОБА_6 за умов та обставин, зазначених в протоколі допиту потерпілого від 21.01.2016 р.
21.01.2016 р. ОСОБА_6 подав заяву про долучення до матеріалів кримінального провадження ножа, яким ОСОБА_8 йому були завдані тілесні пошкодження (т.1 а.с.106).
Виданий ОСОБА_6 21.01.2016 р. ніж був оглянутий, про що складено відповідний протокол огляду предмету (т.1 а.с.107).
Згідно висновків експертів № 169 від 15.01.2016 р. (т.1 а.с.108) та № 265 від 21.01.2016 р. (т.1 а.с.169) рідка кров ОСОБА_8 та ОСОБА_6 відноситься до групи А з ізогемаглютинином анти-В ізосерологічної системи АВ0.
Згідно висновку експерта № 52-Д від 11.01.2016 р. (т.1 а.с.117-124), слід папілярного узору пальця руки розміром 17х25 мм, вилучений 30.12.2015 р., під час проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_3 , залишений великим пальцем правої руки на дактилоскопічній карті ОСОБА_8 .
Відповідно до висновку експерта № 313 від 17.02.2016 р. (т.1 а.с.134-136) на куртці ОСОБА_8 , його светрі та джинсах встановлена наявність крові людини, що не виключає походження крові від ОСОБА_8 та (або) потерпілого ОСОБА_6 .
Відповідно до висновку експерта № 312 від 17.02.2016 р. (т.1 а.с.137-139), на спортивних штанях ОСОБА_6 встановлена наявність крові людини, що вказує на походження крові в тому числі від самого потерпілого ОСОБА_6 та (або) від ОСОБА_8 за наявності у останнього на час того, що сталося тілесних ушкоджень з зовнішньою кровотечею.
Відповідно до висновку експерта № 311 від 17.02.2016 р. (т.1 а.с.140-142), на фрагменті шпалер, в змиві з підлоги в кухні та в змиві з міжкімнатних дверей встановлена наявність крові людини, що вказує на походження крові в тому числі від самого потерпілого ОСОБА_6 та (або) від ОСОБА_8 за наявності у останнього на час того, що сталося тілесних ушкоджень з зовнішньою кровотечею.
Згідно постанови про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 26.02.2016 р. (т.1 а.с.155-156) зразки слини ОСОБА_8 , зразки крові та слини ОСОБА_6 , змиви з кистей обох рук ОСОБА_8 , фрагмент шпалер з нашаруванням РБК, змив РБК та контроль до нього, куртка, джинси, светр ОСОБА_8 , спортивні брюки ОСОБА_6 , визнані речовими доказами в даному провадженні.
Постановою про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 18.03.2016 р. (т.1 а.с.158-159) два ножі та матеріал для можливого ДНК дослідження, визнані речовими доказами в даному провадженні.
Згідно висновку експерта № 5290 від 05.01.2016 р. (т.1 а.с.214-215) садна біля внутрішнього кута лівого ока, на спинці носа, на 4-му пальці правої кисті, на правому стегні, рана в області лівого ліктьового згину, крововилив на лівій боковій поверхні шиї у ОСОБА_8 кваліфікуються як легкі тілесні пошкодження.
З висновку експерта № 5291-д від 05.01.2016 р. (т.1 а.с.216-217) судом встановлено, що експерт враховуючи локалізацію видимих тілесних пошкоджень у ОСОБА_20 дійшов висновку, що йому було нанесено не менш, ніж 8 травматичних впливів.
За висновком акту № 74 судово-психіатричної експертизи від 17.02.2016 р., ОСОБА_8 психічних розладів не виявляв та не виявляє у теперішній час. У період здійснення інкримінованого йому правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, а знаходився за матеріалами справи у стані гострої алкогольної інтоксикації. У ситуації, що досліджується ОСОБА_8 не виявляв характерних феноменологічних ознак будь-якого особливого емоційного стану, яке має юридичне значення і здійснив би суттєвий вплив на його свідомість і поведінку (сильний страх, розгубленість, емоційний стрес і т.д.). У ситуації, що досліджується ОСОБА_8 не виявляв характерних ознак стану вираженої емоційної збудженості, або емоційної напруженості, які можуть розглядатись як психологічна основа виникнення сильного душевного хвилювання. У ситуації що досліджується ОСОБА_8 у стані фізіологічного афекту не перебував. Отже, він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом в даний час він також може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т.1 а.с.218-228).
Усі вище перераховані докази суд приймає до уваги, так як вони зібрані з дотриманням вимог законів, не суперечать один одному, і є допустимими доказами в контексті ст. 86 КПК України.
Аналізуючи наведене, з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, які перевірені доказами, суд дійшов до висновку, що кожен досліджений у судовому засіданні доказ та їх сукупність у взаємозв`язку дають підстави для висновку про те, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, доведена в повному обсязі.
Так, обвинувачений ОСОБА_8 не оспорював, що 29.12.2015 р. близько 21.00 год. він разом із потерпілим ОСОБА_6 , свідком ОСОБА_10 знаходився в квартирі АДРЕСА_2 , де між ним та ОСОБА_6 відбувся конфлікт, який перейшов у бійку, в процесі якої обвинувачений застосував ніж і ним наніс потерпілому тілесні ушкодження.
Разом з тим, обвинувачений заперечував умисел на вбивство потерпілого, вказуючи на те, що побоюючись за своє життя застосував ножа з метою захисту від протиправних дій ОСОБА_6 , який спочатку вдарив його в обличчя, а згодом здавив шию та тривалий час перекрив доступ кисню.
При цьому сам ОСОБА_8 не оспорює того факту, що він тричі ножем поранив ОСОБА_6 , однак наполягає на тому, що не мав умислу на вбивство потерпілого, а лише захищався від його неправомірних дій, діючи в стані необхідної оборони та від його дій не міг утворитись весь комплекс тілесних ушкоджень, виявлений у потерпілого.
Суд ставиться критично до таких пояснень обвинуваченого та розцінює їх як бажання уникнути відповідальності за скоєне, приймаючи до уваги наступне.
Статтею 36 КК України передбачено право особи на вчинення дій з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно - небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи`питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, тощо.
Верховним Судом України у постанові від 27 листопада 2014 року у кримінальній справі №5-34кс14 висловлена правова позиція щодо якої стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
У даному випадку ні матеріалами кримінального провадження, ні показаннями потерпілого та свідка ОСОБА_10 не підтверджується загрозлива поведінка потерпілого по відношенню до обвинуваченого або наявність у нього будь-якої зброї чи інших предметів для нанесення тілесних ушкоджень.
Встановлені судом фактичні обставини справи свідчать, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_8 , які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_6 . А отже, вважати, що обвинувачений, завдаючи потерпілому удару ножем, перебував у стані необхідної оборони, про що йдеться у доводах ОСОБА_8 та його захисника, немає підстав.
Аналізуючи обставини цієї справи та перевіривши їх дослідженими доказами, колегія суддів дійшла до висновку про те, що обвинувачений, вчинивши замах на життя ОСОБА_6 , діяв з непрямим умислом, виходячи з наступного.
Умисне вбивство розглядається як вчинене з непрямим умислом, коли винний хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання. Умисно завдаючи шкоду потерпілому, винний не передбачає конкретно, яка саме шкода матиме місце, допускаючи можливість будь-якої шкоди, в тому числі й смерті, яка фактично настає.
Позиція ОСОБА_8 про те, що він не мав умислу на вбивство потерпілого, не звільняє його від відповідальності, оскільки відсутність бажання спричинити смерть іншій особі не виключає наявності умислу на вбивство.
Так, за поясненнями самого обвинуваченого, він, захищаючись від дій ОСОБА_6 , не бажав настання смерті останнього, однак використовуючи ніж для нанесення кількох ударів у верхню частину тіла потерпілого, допускав можливість настання будь-яких невизначених суспільно небезпечних наслідків.
Виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень у грудну клітину ОСОБА_6 , які протягом певного часу обвинувачений, змінивши знаряддя злочину, наносив, знаходячись впритул до потерпілого, відчував, що його удари поцілили у верхню частину тіла останнього, суд дійшов до висновку, що їх не можна вважати такими, що були вчинені в межах необхідної оборони або з перевищенням її меж.
При допиті в суді ОСОБА_8 пояснив, що наніс три удари потерпілому з метою самозахисту.
Допитані в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 та свідок ОСОБА_10 пояснили, що обвинувачений наніс тілесні ушкодження одним ножем, а потім схопив другого ножа та продовжив наносити удари потерпілому. При цьому, потерпілий захищаючись, схопив ОСОБА_8 за шию та нетривалий проміжок часу утримував.
Колегією суддів не встановлено підстав ставити під сумнів покази потерпілого та свідка ОСОБА_10 , а тому суд приймає їх при постановленні вироку.
Як встановлено з висновку експерта № 227 д від 04.02.2016 р. (т.1 а.с.99-101), потерпілому було завдано не менш, ніж 5 травматичних впливів, які були спричинені в короткий проміжок часу.
ОСОБА_8 висував версію про те, що деякі з виявлених тілесних ушкоджень ОСОБА_6 міг отримати після того, як обвинувачений покинув квартиру, яка не знайшла свого підтвердження в процесі розгляду справи. Сам допитаний в суді обвинувачений пояснював, що до квартири він прийшов приблизно о 21.00 годині. Допитана в суді свідок ОСОБА_10 пояснила, що відразу, як ОСОБА_8 покинув квартиру, вона покликала сусідів, які допомогли перенести потерпілого до кімнати та викликали швидку. Повідомлення про злочин надійшло до Шевченківського ВП о 22.30 год. Вищевикладене спростовує наведені доводи обвинуваченого.
Виявлені у ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження, у разі встановлення особи, яка спричинила такі ушкодження, підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 КК України, проте дії цієї особи не можна вважати такими, від яких єдиним порятунком є заподіяння смерті посягаючому.
Не встановлено наявності у ОСОБА_8 у момент події, такого афективного стану, який унеможливив би відповідальність, зазначене випливає з вказаного вище акту судово психіатричної експертизи.
По справі не встановлено жодних конкретних обставин, які могли б переконати обвинуваченого в тому, що злочинного наслідку від його дій не настане.
Дії обвинуваченого мають ознаки об`єктивної сторони вбивства: дії, якими обвинувачений спрямовував знаряддя злочину безпосередньо у життєво важливий орган потерпілого, наслідки його діяння у виді замаху на вбивство потерпілого та причинний зв`язок між діями та наслідком.
Під час раптової бійки або сварки виключається наявність заздалегідь обдуманого умислу на позбавлення потерпілого життя. При неконкретизованому умислі особа завідомо усвідомлює небезпечний характер своїх дій, передбачає суспільно небезпечні наслідки у вигляді настання смерті іншої особи, та, хоча і не хоче, проте свідомо припускає її настання, що мало місце у цьому випадку.
Як встановив суд за обставинами цієї справи, завдаючи ударів гострим предметом-ножем-у життєво важливі органи потерпілого, обвинувачений припускав можливість спричинення останньому шкоди, не передбачаючи конкретно, яка саме шкода матиме місце, допускав можливість будь-якої шкоди, в тому числі і смерті, що фактично не настала з причин, що не залежали від волі обвинуваченого.
З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, які перевірені доказами, суд прийшов до висновку про те, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена в повному обсязі, а доводи захисту про наявність підстав для кваліфікації його дій як таких, що підпадають під ознаки перевищення меж необхідної оборони, не знайшли свого підтвердження.
Навіть, і за умови правдивості свідчень обвинуваченого про те, що почав бійку потерпілий, суд вважає, що для відвернення посягання нападаючого не було необхідності у використанні ножа. Як встановлено в судовому засіданні, тілесних ушкоджень, які могли б загрожувати життю ОСОБА_8 , в останнього виявлено не було.
Викладені обставини свідчать, що обвинувачений не зазнав суспільно-небезпечного посягання з боку потерпілого, яке створювало реальну загрозу заподіяння шкоди його здоров`ю, у зв`язку з чим у нього не виникло підстав для необхідної оборони.
Захисник обвинуваченого заявляв суду клопотання про визнання недопустимими доказів по справі, а саме - протоколу огляду житла від 30.12.2015 р., оскільки огляд було проведено з порушенням ч.4 ст.223 та ч.3 ст.233 КПК України, так як вказана слідча дія була проведена у нічний час без ухвали слідчого судді, яка була отримана пізніше без ретельного дослідження підстав для її постановлення слідчим суддею. Оскільки огляд житла був проведений з вказаними вище порушеннями, то захисник просив визнати недопустимими доказами у справі: висновок експерта № 311 даний висновок готувався на підставі речових доказів, які були отримані під час огляду місця події 30.12.2015 р. були доставлені фрагменти шпалер з нашаруванням РБК з коридору квартири, змиви РБК та контроль до нього; висновки експертів № 151, № 45Д, № 575 для проведення даних експертиз органами досудового розслідування був наданий ніж (речовий доказ), вилучений з рукомийника в приміщенні кухні під час огляду місця події 30.12.2015 р.; висновок експерта № 519-Д для проведення даної експертизи направлялися два сліди папілярних узорів (речові докази), які були вилучені під час проведення огляду місця події 30.12.2015 р.; висновок експерта № 52 Д для проведення даної експертизи направлялися два сліди папілярних узорів (речовий доказ), які були вилучені під час проведення огляду місця події 30.12.2015 р.; постанови про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 26.02.2016 р. та від 18.03.2016 р.; висновок експерта № 101 експертиза має певні суперечності щодо об`єкта дослідження.
Також захисник заявила клопотання про визнання недопустимими доказами висновків судово-медичних експертиз № 226, № 571 Д, № 227 Д, № 570 Д, № 980 Д, № 972 Д, оскільки під час проведення вказаних експертиз використовувались дані історії хвороби на ім`я ОСОБА_6 , яка була надана КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» без ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей та документів, в порядку ст.ст.159, 162 КПК України.
Суд вказані доводи захисту відхиляє, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Частина 1 ст. 92 КПК України передбачає, що обов`язок доказування вказаних обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, - на потерпілого.
Статтями 7, 22 КПК України передбачено, що однією із засад кримінального судочинства є змагальність сторін та свобода у поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
В статі 87 КПК України зазначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 3) порушення права особи на захист.
Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.
У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997р. № 7 «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина», наголошено на тому, що згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом. У зв`язку з цим судам при розгляді кожної справи необхідно перевіряти, чи були докази, якими органи досудового слідства обґрунтовують висновки про винність особи у вчиненні злочину, одержані відповідно до норм КПК. Якщо буде встановлено, що ті чи інші докази були одержані незаконним шляхом, суди повинні визнавати їх недопустимими і не враховувати при обґрунтуванні обвинувачення у вироку.
Відповідно до змісту п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом. Докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад, тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.
Ч.1, 4 ст.223 КПК України передбачає, що слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів у кримінальному доказів; проведення слідчих (розшукових) дій у нічний час (з 22 до 6 години) не допускається, за винятком випадків, коли затримка в їх проведенні може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення чи втечі підозрюваного.
Ч.1 ст.233 КПК України визначено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді.
Правила проведення огляду приміщення визначені ст.237 КПК України.
Огляд місця події квартири АДРЕСА_2 було проведено слідчим зі згоди ОСОБА_10 (т.1 а.с.78) 30.12.2015 р. в період часу з 02.10 год. до 03.15 год. у присутності понятих, ОСОБА_10 та за участю спеціаліста ОСОБА_21 , який здійснював фотофіксацію.
Враховуючи час надходження повідомлення про вчинення злочину 22.30 год 29.12.2015 р. (т.1 а.с.61), колегія суддів не встановила порушень органом досудового розслідування вимог ч.4 ст.223 та ч.1 ст.233 КПК України, а відповідно і підстав для визнання протоколу огляду місця події недопустимим доказом у даному кримінальному провадженні, і як наслідок висновків експертів, наданих за результатами дослідження вилучених під час проведення огляду речових доказів.
Відповідно до положень ч.1 і ч.2 ст.93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченим цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
У відповідності до ч. 1 ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та, у разі прийняття відповідного рішення судом, вилучити їх (здійснити їх виїмку).
Суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, якщо сторона кримінального провадження у своєму клопотанні доведе: 1) наявність достатніх підстав вважати, що ці речі або документи самі по собі або в сукупності з іншими речами і документами кримінального провадження, у зв`язку з яким подається клопотання, мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні (п. 2 ч. 5 ст. 163 КПК України); 2) можливість використання як доказів відомостей, що містяться в цих речах і документах, та неможливість іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою цих речей і документів (ч. 6 ст. 163 КПК України). При цьому, для оцінки потреб досудового розслідування, згідно ч. 4 ст. 132 КПК України, слідчий суддя (суд) зобов`язаний врахувати можливість без застосовуваного заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.
Оскільки КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» добровільно надала експертам витребувану історію хвороби потерпілого ОСОБА_6 , а останній не заперечував проти цього, то у слідчого не було підстав звертатись до слідчого судді з клопотанням про застосовуваного заходу забезпечення кримінального провадження.
Згідно Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, зтверджених наказом Міністерства охорони здоров`я N6 від 17.01.95 судово-медичне визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться згідно з Кримінальним та Кримінально-процесуальним кодексами України і цими Правилами. П. 4.1. Правил передбачає, що судово-медична експертиза з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться судово-медичним експертом шляхом медичного обстеження потерпілих. Проведення цієї експертизи тільки за медичними документами (історії хвороби, індивідуальній карті амбулаторного хворого тощо) допускається у виняткових випадках і лише за наявності справжніх повноцінних документів, що містять вичерпні дані про характер ушкоджень, їх клінічний перебіг та інші необхідні відомості. Судово-медичний експерт встановлює особу обстежуваного, з`ясовує у нього обставини заподіяння ушкоджень, скарги та, за потребою, інші відомості; ознайомлюється з матеріалами справи і наявними медичними документами. Всі отримані відомості фіксуються у висновку експерта (акті судово-медичного обстеження - надалі акт). Керівники і лікарі лікувальних закладів зобов`язані подавати судово-медичному експерту при виконанні судово-медичної експертизи допомогу в проведенні клінічного обстеження і консультацій, здійснюванні лабораторних аналізів. При проведенні судово-медичної експертизи експерт повинен використовувати оригінали медичних документів. В необхідних випадках судово-медичний експерт може використовувати відомості досліджень, що проводяться із залученням відповідних спеціалістів, не обстежуючи потерпілого особисто. За п.4.9. Правил при експертизі тілесних ушкоджень у висновках експерта (акті) повинні бути відображені: характер ушкоджень з медичної точки зору (садно,синець, рана, перелом кістки тощо), їх локалізація і властивості; вид знаряддя чи засобу, яким могли бути спричинені ушкодження; механізм виникнення ушкоджень; давність (термін) спричинення ушкоджень; ступінь тяжкості тілесних ушкоджень із зазначенням кваліфікаційної ознаки - небезпека для життя, розлад здоров`я, стійка втрата загальної працездатності тощо.
Згідно Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.95р. N6 проведення судово-медичної експертизи здійснюється фахівцями державних установ судово-медичних експертиз МОЗ України. Судово-медична експертиза проводиться згідно з постановою особи, що проводить дізнання, слідчого, прокурора, судді, а також за ухвалою суду. Первинна судово-медична експертиза може бути проведена як одним, так і кількома експертами.
Порядок складання висновку експерта та його зміст передбачені ст.ст. 101 та 102 КПК України.
При дослідженні судом висновків судово-медичних експертиз № 226 від 04.02.2016 р., № 517 Д від , № 227 Д від 04.02.2016 р., № 570 Д від 18.02.2016 р., № 980 Д від 18.03.2016 р., № 972 Д від 18.03.2016 р. порушень експертом вищезазначених норм законів при їх складанні судом не встановлено, вони не грунтуються на доказах, визнаних судом не допустимими, а тому колегія суд визнає дані висновки допустимим доказами у даному кримінальному провадженні.
У порядку ст.358 КПК України, судом були дослідженні письмові документи, які хоча й належні до матеріалів цього провадження, проте не містять інформації про обставини, що підлягають доказуванню в межах судового розгляду, тому не згадуються судом на обґрунтування обвинувачення, визнаного судом доведеним.
З описаних міркувань суд не згадує на користь обвинувачення - висновок експерта № 45-Д від 11.01.2016 р. (т.1 а.с.111-115); висновок експерта № 519-Д від 21.03.2016 р. (т.1 а.с.126-131); висновок експерта № 314 від 17.02.2016 р. (т.1 а.с.314);висновок експерта № 101 від 04.03.2016 р. (т.1 а.с.144-145); висновок експерта № 575 від 21.03.2015 р. (т.1 а.с.146-147); висновок експерта № 151 від 14.03.2015 р. (т.1 а.с.148-150).
Крім того, стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_8 під час вчинення злочину не підтверджений належними та допустими доказами, а тому колегія суддів не враховує дану обставину, як таку, що обтяжує покарання обвинуваченого.
Дії ОСОБА_8 суд кваліфікує за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України як закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі.
При призначенні обвинуваченому покарання суд бере до уваги ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, яке відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким злочином, та враховує відомості про особу обвинуваченого: проходив службу у військовій частині пп НОМЕР_1 , до мобілізації мав постійне місце проживання, де характеризується позитивно, в 2015 р. втратив батька, проживав разом з непрацездатною матір`ю, яка є інвалідом третьої групи, на обліку в наркодиспансері не перебував (т.1 а.с.198-213), спостерігався в лікувальному закладі з діагнозом бронхіальна астма (т.1 а.с.229)..
Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
З урахуванням всіх обставин справи та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів дійшла до висновку, що необхідним та достатнім задля досягнення цілей кримінального покарання та убезпечення суспільства від можливих протиправних посягань обвинуваченого, необхідно призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі, що відповідає тяжкості скоєного злочину.
При вирішенні питання про стягнення з обвинуваченого судових витрат, а саме витрат, пов`язаних із залученням експертів та проведенням експертиз, колегія суддів прийшла до висновку, що на підставі ст.ст.122, 124 КПК України, витрати, пов`язані із залученням експертів, висновки яких покладені в основу обвинувачення, підлягають стягненню з ОСОБА_8 на користь держави.
Суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на проведення експертиз в сумі 306,90 грн., 613,80 грн. (т.1 а.с.110, а.с.116).
Долю долучених до справи речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст.100 КПК України.
Обвинувачений був затриманий 30.12.2015 р. та на досудовому розслідуванні був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк якого судом продовжений до 10.07.2016 р.включно.
Оскільки в матеріалах кримінального провадження не міститься даних, які б свідчили про відсутність або зміну ризиків, що виправдовують обрання відносно обвинуваченого найбільш суворого запобіжного заходу, на думку суду, такий запобіжний захід до набрання вироком законної сили є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а строк відбування покарання необхідно рахувати із дня фактичного затримання.
Керуючись ст.ст.368, 374, 392 КПК України, колегія судів -
Визнати винуватим ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України та призначити йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати час знаходження ОСОБА_8 під вартою в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього увязнення за два дні позбавлення волі з 30 грудня 2015 року по день ухвалення вироку 22 червня 2016 року.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_8 залишити у виді тримання під вартою.
DVD-R диск із записом слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_10 від 02.03.2016 р.; DVD-R диск із записом слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_6 від 02.03.2016 р., долучені до матеріалів кримінального провадження, залишити в матеріалах провадження;
зразки крові та слини ОСОБА_8 ; зразки крові та слини ОСОБА_6 ; змиви з кистей обох рук ОСОБА_8 ; фрагмент шпалер з нашаруванням РБК; змив РБК та контроль до нього; два ножі; матеріал для можливого ДНК дослідження, передані на зберігання до камери схову Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області знищити;
куртку, джинси, светр, що належать ОСОБА_8 , передані на зберігання до камери схову Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, передати ОСОБА_8 за належністю;
спортивні брюки ОСОБА_6 , передані на зберігання до камери схову Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, передати ОСОБА_6 за належністю.
Стягнути з ОСОБА_8 в дохід держави витрати на проведення експертизи в кримінальному провадженні в сумі 920,70 грн.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів після його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, -у той же строк після отримання копії вироку.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення, особам, які не були присутні при проголошенні вироку, його копія не пізніше наступного дня буде направлена поштою.

Головуючий суддя

Судді