У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурораОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000298, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз: вироком Біляївського районного суду Одеської області від 12 січня 2015 року за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України,

за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 16 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 вересня 2015 року щодо нього,

в с т а н о в и л а:

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 16 червня 2015 року ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України та йому призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 роки 1 місяць позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України до покарання за даним вироком частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Біляївського районного суду Одеської області від 12 січня 2015 року, та остаточно до відбуття призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 вересня 2015 рокувирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він 20 березня 2015 року, близько 10 години 30 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з корисливих мотивів, маючи намір на скоєння крадіжки чужого майна, за попередньою змовою з ОСОБА_7 , який також перебував у стані алкогольного сп`яніння, обравши об`єктом злочину бувші у використанні металеві вироби, що належать ОСОБА_8 , прийшли з тильної сторони до подвір`я будинку АДРЕСА_2 . Реалізуючи свій злочинний намір на скоєння крадіжки чужого майна, ОСОБА_6 , крізь дерев`яну огорожу переліз на огороджену ділянку зазначеного будинку, а ОСОБА_7 залишився біля огорожі чекати та слідкувати за навколишньою обстановкою з метою не бути поміченим при вчиненні крадіжки. ОСОБА_6 , знаходячись на території вищевказаного подвір`я, підійшов до місця, де були складені бувші у використанні металеві вироби, які зберігались на землі біля огорожі з тильної сторони будинку, звідки таємно скоїв крадіжку майна ОСОБА_8 на загальну суму 499 гривень.
Далі, цього ж дня, близько 11 годин 30 хвилин, ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи повторно, з тих же мотивів та з тією ж метою, тим же способом, знову проник до подвір`я ОСОБА_8 , де обрав об`єктом крадіжки металеві вироби, що належать потерпілому, які знаходились біля огорожі з тильної сторони подвір`я, звідки таємно викрав бувші у використанні металевий куток довжиною 2,4 м. вартістю 150 грн. та металевий куток довжиною 2 м. вартістю 125 гривен, які почергово виніс через огорожу, поклавши їх на землю. Продовжуючи свій злочинний намір, ОСОБА_6 повернувся до подвір`я будинку АДРЕСА_2 , з метою скоєння крадіжки бувших у використанні металевих кутків де був викритий на місці вчинення злочину потерпілим ОСОБА_8 .
Таким чином, ОСОБА_6 не зміг довести свій злочинний намір до кінця з незалежних від його волі причин.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, вважає, що судами неправильно кваліфіковані його дії за ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки вважає, що в його діях відсутня така кваліфікуюча ознака, як проникнення в сховище. Крім того зазначає, що під час слідства не було встановлено вартість викраденого ним майна, а тому вважає, що в його діях відсутній склад інкримінованого йому діяння. Зазначає, що суд пославшись на ч. 3 ст. 349 КПК України, розглянув кримінальне провадження у спрощеному порядку, однак при цьому не роз`яснив його права чим порушив його право на захист. Крім того ОСОБА_6 зазначає, що йому не було вручено копію обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, чим на думку засудженого також істотно порушені його права. Просить скасувати судові рішення щодо нього, а матеріали кримінального провадження направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_5 , який не підтримав касаційну скаргу засудженого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позицій, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження суд розглянув провадження щодо ОСОБА_6 в порядку передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, та врахував обставини, які дали підстави для такого розгляду, а саме обвинувачений ОСОБА_6 вказав, що визнає свою вину, не заперечує ті фактичні обставини правопорушення, які були встановлені слідством, розповів про обставини вчинених ним кримінальних правопорушень, зазначив, що щиро розкаюється та розуміє наслідки розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначене підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання, які наявні в матеріалах кримінального провадження.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про можливість розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Доводи касаційної скарги засудженого про те, що йому не було вручено копію обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, чим на його думку істотно порушені його права, спростовуються матеріалами кримінального провадження, а саме, розпискою про отримання копій зазначених документів від 21 травня 2015 року за підписом ОСОБА_6 та його захисника (а.к.п. 8).

Доводи касаційної скарги про те, що територія подвір`я будинку не є сховищем, на думку колегії суддів, не заслуговують на увагу.

Відповідно до п. 22 Постанови пленуму Верховного суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» під сховищем належить розуміти певне місце чи територію, що відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо).

Саме до таких сховищ відноситься подвір`я будинкупотерпілого, що огороджена від вулиці та має замки на вхідних воротах, яка призначена в тому числі і для тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які зберігав потерпілий, що свідчить про призначення цієї території, що належить потерпілому ОСОБА_8 , як сховища.

Крім того, якщо суб`єкт злочину поставив на меті заволодіння майном певного виду, місце знаходження якого зумовлює вибір конкретного способу посягання, реалізація якого передбачає входження, потрапляння у приміщення чи сховище, то фізичне опинення особи у такому сховищі, незважаючи на часткову відсутність огорожі чи вільний доступ до нього, вважається незаконним, а вчинення крадіжки, як у даному випадку, слід кваліфікувати, як таємне викрадення чужого майна, поєднана з проникненням у інше сховище, оскільки засуджений переліз через огорожу та вчинив крадіжку.
Дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України.

Призначене судом ОСОБА_6 покарання, відповідно до вимог ст. 65 КК України, є справедливим, відповідає ступеню тяжкості вчинених засудженим злочинів, даним про його особу та є необхідним і достатнім для його виправлення й попередження нових злочинів.

Ухвала апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Доводи касаційної скарги і матеріали кримінального провадження не містять вказівок на порушення вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для зміни або скасування оскаржуваних судових рішень.

З урахуванням наведеного та керуючись ст. ст. 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 16 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 вересня 2015 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ______________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3