АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/665/16 Справа № 200/2645/15-к Слідчий суддя - ОСОБА_1 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

При секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2015 року про арешт майна, -

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.12.2015 р. про арешт майна та постановлення нової ухвали, якою у задоволенні клопотання слідчого в частині накладення арешту на грошові кошти в сумі 13 908 гривень 50 копійок, які належать апелянту, відмовити.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді від 14.12.2015 р. клопотання прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_7 про арешт майна було задоволене частково, накладений арешт на три банківські картки «ПриватБанк», грошові кошти у розмірі 13 908 грн. 50 коп., флеш-носій інформації марки «canyon» 1 GB, що були тимчасово вилучені 12.12.2015 р. в ході обшуку ОСОБА_8 та автомобіля «Honda civic», д/н НОМЕР_1 .

Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя зазначив, що санкція ч. 3 ст. 307 КК України, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_8 , передбачає додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, а тому з метою забезпечення можливої конфіскації є доцільним застосування арешту вищезазначеного майна.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що арешт був накладений слідчим суддею з порушенням вимог процесуального закону. Так, фактично арештовані грошові кошти належать не підозрюваному, а ОСОБА_6 , який надав їх у борг ОСОБА_8 в сумі 15 000 грн., що підтверджується розпискою. Таким чином, зазначені грошові кошти не мають будь-якого відношення до кримінального провадження та підлягають поверненню ОСОБА_6 .

Також апелянт зазначає, що під час розгляду клопотання слідчого про арешт майна підозрюваний ОСОБА_8 пояснив, що кошти, вилучені в нього є частково його власністю на суму 908 грн. 50 коп., а гроші в сумі 13 000 гривень він позичив у свого друга, втім слідчий суддя цю обставину залишив поза увагою та оцінки їй не дав.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому процесуальним законом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_6 , апелянт вважає, що вилучені в ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 13.908, 50 грн., на які був накладений арешт оскаржуваною ухвалою слідчого судді, належать не підозрюваному, а йому, оскільки 02.12.2015 р. він передав ці кошти у борг підозрюваному, про що останнім було складено розписку.

Аналіз змісту наданої апелянтом копії розписки ОСОБА_8 дає підстави для висновку про те, що нею зафіксоване надання одною фізичною особою іншій обумовленої суми грошових коштів на умовах строковості та повернення, а отже ця розписка за своєю правовою природою є договором позики, складеним у простій письмові формі, та оформлює виникнення між його сторонами відповідних цивільних правовідносин, врегульованих положеннями ст. ст. 1046-1053 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Таким чином, з моменту надання ОСОБА_6 позики ОСОБА_8 , грошові кошти, що її складали, перейшли у власність останнього, а отже апелянт перестав бути їх власником та набув право вимагати від позичальника повернення такої самої суми грошових коштів в обумовлений строк.

З урахуванням наведеного колегія суддів доходить висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_6 є необґрунтованою по суті, оскільки відповідно до положень цивільного законодавства власником арештованих грошових коштів є не апелянт, а підозрюваний ОСОБА_8 , накладання арешту на майно якого у забезпечення можливої конфіскації відповідає вищенаведеним положенням кримінального процесуального закону зважаючи на те, що санкція ч. 3 ст. 307 КК України, якою встановлена відповідальність за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбачає таке додаткове покарання.

За викладених обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6 .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_6 , залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року про арешт майна залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3