АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/612/2016 Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 309 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 м. Києва ОСОБА_6 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 25 грудня

2015 року у кримінальному провадженні № 0000821 щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в

м. Києві, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

з участю: прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року

ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та на нього покладені обов`язки, передбачені п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Судом вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Як встановив суд першої інстанції у вироку, ОСОБА_7 у невстановлені слідством час та місці, у невстановленої особи незаконно придбав без мети збуту психотропну речовину амфетамін, загальною масою в речовинах 1,722 г, що є великим розміром, яку незаконно зберігав при собі без мети збуту до 19 години 22 хвилин 03 лютого 2015 року часу вилучення її у ОСОБА_7 працівниками міліції.

Докази у кримінальному провадженні досліджені судом відповідно до вимог ч. 3

ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 7 м. Києва ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення і правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 309 КК України, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, застосування закону, який не підлягає застосуванню, а саме положень ст. 75 КК України, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Прокурор вважає, що при призначенні покарання суд недостатньо врахував суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_7 умисного злочину, який відноситься до категорії середньої тяжкості; неповно дослідив дані про особу обвинуваченого, бо ОСОБА_7 не надав жодних документів, що підтверджують наявність у нього на утриманні неповнолітніх дітей; не звернув увагу, що обвинувачений не працює і не займається суспільно-корисною працею. За таких обставин, з огляду на особу винного і тяжкість діяння, суд, на думку прокурора, застосування ст. 75 КК України у вироку не обґрунтував, а за відсутності підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, призначене покарання не є достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 м. Києва ОСОБА_6 , заперечення обвинуваченого та його захисника, які просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному

ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 309 КК України, як незаконне придбання та зберігання психотропної речовини у великих розмірах без мети збуту є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час судового провадження колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, зокрема ст. 75 КК України, внаслідок чого, на думку прокурора, обвинуваченого безпідставно звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Водночас положення ст. 50 КК України визначають, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Згідно з вимогами ст. 75 КК України якщо суд при призначені покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, дотримав зазначені вимоги закону.

З матеріалів кримінального провадження та змісту вироку вбачається, що, призначаючи ОСОБА_7 покарання за вчинений злочин у виді позбавлення волі та звільняючи від його відбування з випробуванням, суд першої інстанції, дотримавшись вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який віднесений до категорії злочину середньої тяжкості, фактичні обставини його вчинення; щире каяття ОСОБА_7 , визнавши це обставиною, яка пом`якшує покарання; відсутність обставин, що покарання обтяжують; особу винного, який раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, на спеціальних медичних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, проживає у цивільному шлюбі з ОСОБА_10 , займається суспільно-корисною працею , а тому прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 заслуговує покарання у виді позбавлення волі в мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 309 КК України та його виправлення можливе без реального відбування призначеного покарання.

Доводи прокурора про те, що судом не в повній мірі враховано тяжкість та суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_7 злочину, суб`єктивна сторона якого характеризується прямим умислом, є непереконливими, оскільки зазначене було оцінено судом у сукупності з іншими обставинами та даними про особу винного, як того вимагають положення ст.ст. 65, 75 КК України.

Оскільки обвинувачений не має на утриманні неповнолітніх дітей і це за законом не може бути перешкодою для його звільнення від відбування покарання з випробуванням, доводи прокурора про неповноту дослідження судом даних про особу ОСОБА_7 , який не надав документів, що підтверджують наявність у нього на утриманні неповнолітніх дітей, не заслуговують на увагу. В той же час пояснення ОСОБА_7 в суді про те, що він займається суспільно-корисною працею та має сім`ю стороною обвинувачення спростовані не були.

Крім того, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 надав довідку релігійної громади УПЦ Чернігівської єпархії парафії на честь ікони Божої матері «Семистрільна» від

02 березня 2016 року № 192, відповідно до якої він з 16 лютого 2016 року постійно знаходиться в зазначеній релігійній громаді з метою, як він пояснив в суді, утриматись від будь-яких стосунків з наркозалежними особами, що дає колегії суддів підстави для висновку про те, що ОСОБА_7 став на шлях виправлення і на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, а також доводить правильність висновку суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, бо його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, всупереч тверджень апелянта, можливо досягти без ізоляції від суспільства, в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Враховуючи, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції не допущено, підстав для висновку про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність колегіє суддів не встановлено, а призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, 75 КК України, апеляційна скарга прокурора має бути залишена без задоволення, а вирок суду щодо ОСОБА_7 без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 м. Києва ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Подільського районного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4