АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/1147/16 Справа № 204/5923/16-к Слідчий суддя - ОСОБА_1 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5
особи, щодо якої прийнято рішення про видачу ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_7 ,
за участю: прокурора ОСОБА_8 ,
перекладача ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро у приміщенні Апеляційного суду Дніпропетровської області, матеріали за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року, якою скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 на постанову заступника Генерального прокурора України від 07 вересня 2016 року про видачу (екстрадицію) ОСОБА_6 за запитом прокуратури Республіки Узбекистан залишено без задоволення, -
ВСТАНОВИЛА:
Адвокат ОСОБА_7 20 вересня 2016 року подав до Апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_6 . У своїй апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування ухвали слідчого судді Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року, якою його скаргу про скасування постанови заступника Генерального прокурора України щодо видачі (екстрадиції) його під захисного ОСОБА_6 до Республіки Узбекистан залишено без задоволення.
Вимоги своєї апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 мотивував тим, що слідчий суддя Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська під час розгляду скарги на постанову заступника Генерального прокурора України про екстрадицію, залишив поза увагою ту обставину, що ОСОБА_6 під час свого тимчасового арешту подав заяву-анкету про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.
Таким чином, на переконання автора апеляційної скарги, питання про видачу (екстрадицію) ОСОБА_6 було вирішено із порушенням ч. 4 ст. 590 КПК України, що є неприпустимим і достатнім для скасування ухвали слідчого судді та винесення нової, якою слід скасувати постанову заступника Генерального прокурора України про видачу ОСОБА_6 ..
Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 розшукується компетентними органами Республіки Узбекистан для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 155, п."а", "б" ч.3 ст.159, п."а" ч.3 ст.244-1, ч.1 ст.244-2 КК Республіки Узбекистан.
29 серпня 2016 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області ухвала слідчого судді Красногвардійського суду м. Дніпропетровська щодо ОСОБА_6 скасована та щодо особи застосовано екстрадиційний арешт.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 590 КПК України, після вивчення матеріалів екстрадиційної перевірки центральний орган України приймає рішення по видачу особи (екстрадицію) або відмову у видачі (екстрадиції) іноземній державі. Рішення виноситься керівником центрального органу України або уповноваженою ним особою.
Згідно ч. 4 ст. 590 КПК України, рішення про видачу особи (екстрадицію) не може бути прийнято, якщо така особа подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи скористалася відповідно до законодавства правом на оскарження рішення щодо зазначених статусів, до остаточного розгляду заяви в порядку, встановленому законодавством України.
07 вересня 2016 року заступником Генерального прокурора України ОСОБА_10 винесено постанову про видачу до Республіки Узбекистан громадянина цієї держави ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 155, п."а", "б" ч.3 ст.159, п."а" ч.3 ст.244-1, ч.1 ст.244-2 КК Республіки Узбекистан.
Подаючи скаргу до суду першої інстанції про скасування вказаної постанови, захисник звертав увагу суду, що ОСОБА_6 ще 18.08.2016 року, знаходячись під тимчасовим арештом та до застосування до нього екстрадиційного арешту, подав заяву через адміністрацію Дніпропетровської установи виконання покарань (№ 4) про визнання його біженцем.
Відмовляючи в задоволенні скарги захисника, суд першої інстанції, своє рішення мотивував лише тим, що за інформацією Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області станом на 07 вересня 2016 року ОСОБА_6 із заявою про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався.
Однак суд безпідставно не врахував при винесенні зазначеного рішення того факту, що ОСОБА_6 починаючи з 09.08.2016 року та по 23.08.2016 року знаходився під вартою в ДУВП № 4 і листування міг вести лише через вказану установу.
Безпідставно поза увагою суду залишився і лист Дніпропетровської установи виконання покарань (№ 4), наданий захисником, з підтвердженням того факту, що ОСОБА_6 дійсно 18.09.2016 року скористався своїм правом та подав заяву - анкету про визнання його біженцем, яка в свою чергу 29.08.2016 року за № 3/2-17803 з додатками на 9-ти аркушах була направлена до Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області.
Отже, слідчий суддя, дослідивши матеріали за скаргою захисника, дійшов до помилкового та необґрунтованого висновку про законність постанови Генеральної прокуратури України від 07 вересня 2016 року про видачу ОСОБА_6 до Республіки Узбекистан для притягнення його до кримінальної відповідальності.
Як вбачається із постанови заступника Генерального прокурора України ОСОБА_11 від 07 вересня 2016 року, своє рішення прокурор мотивував тим, що під час екстрадиційної перевірки, яка була проведена прокуратурою Дніпропетровської області, жодних обмежень, передбачених ст. 589 КПК України, не встановлено.
Проте з такими висновками погодитися не можливо, оскільки як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції було підтверджено факт звернення ОСОБА_6 18.08.2016 року до міграційної служби з заявою про визнання його біженцем як через адміністрацію установи, в якій він знаходився під вартою, так і через свого захисника, який подав від його імені аналогічну заяву.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 зазначив, що знаходячись під вартою, 18.08.2016 року в ДУВП № 4, подавав заяву про визнання його біженцем, при цьому скласти її йому допомагали два представника УВКБ ООН. Подати особисто він міг вказану заяву через адміністрацію установи, чим і скористався. Вказана заява була в нього прийнята працівниками та підпис на заяві засвідчений начальником Дніпропетровської УВП №4.
Вказаний факт також підтверджений матеріалами судового провадження, а саме копією супровідного листа від 22 серпня 2016 року підписана адвокатом ОСОБА_7 , яким направлялася до Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області заява-анкета про визнання його підзахисного ОСОБА_6 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Крім цього стороною захисту надано копію листа-відповіді виконуючого обов`язки начальника Дніпропетровської установи виконання покарання, який підтверджує факт подання 29 серпня 2016 року особисто ОСОБА_6 через установу виконання покарання заяву про визнання його біженцем.
Разом з тим, у матеріалах судового провадження є лист представника уповноваженого верховного комісара ООН, який звертає увагу генерального прокурора про те, що у серпня 2016 року ОСОБА_6 звертався до уповноважених національних органів із заявою про визнання його біженцем, або собою, яка потребує додаткового захисту.
Перевіряючи доводи захисника, безпосередньо в суді апеляційної інстанції, був заслуханий представник ДУВП №4 ОСОБА_12 , який підтвердив той факт, що дійсно ОСОБА_13 18.08.2016 року була подана через адміністрацію установи заява анкета про визнання його біженцем. 29.08.2016 року вказана заява з додатками на 9-аркушах була направлена до міграційної служби. Копії підтверджуючих документів надав суду, а саме: копію вищезазначеної заяви на 9-ти аркушах,супровідного листа від 29.08.2016 року, копію журналу вихідної кореспонденції за 29.08.2016 року, де зафіксовано факт відправки вказаних документів до відповідних органів.
Отже в суді апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 до винесення висновку регіональної прокуратури, який за твердженням прокурора було складено 31.08.2016 року та направлено на адресу Генеральної прокуратури, була подана заява анкета про визнання його біженцем особисто через адміністрацію установи так і через його захисника.
Вказана обставина є перепоною для винесення рішення компетентного органу про екстрадицію особи, оскільки ч.4 ст.590 КПК України передбачає що рішення про видачу особи (екстрадицію) не може бути прийнято якщо така особа подала заяву про визнання її біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, до остаточного розгляду заяви, у порядку передбаченому законодавством України.
Отже відповідно до чинного законодавства України, для заборони прийняття рішення про екстрадицію, достатньо лише самого факту написання та подання вказаної заяви до міграційної служби. І сам факт написання вказаної заяви не в формі та не в порядку, передбаченому Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може вважатися, що вона є неподаною. Тому доводи прокурора в цій частині є необґрунтованими.
За таких обставин, підсумовуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що слідчим суддею Кіровського районного суду міста Дніпропетровська, вирішуючи питання про правильність та обґрунтованість прийнятого рішення заступником Генерального прокурора України, не враховано обставин, які виключають прийняття такого рішення, закріпленні у ч. 4 ст. 590 КПК України.
Колегія суддів вважає, постанову прокурора про екстрадицію ОСОБА_6 , передчасною і такою, що підлягає скасуванню разом з ухвалою слідчого судді про відмову в задоволенні скарги захисника.
Той факт, що ОСОБА_6 до прийняття компетентними органами України рішення про його видачу звернувся до Державної міграційної служби України про отримання статусу біженця або особи, яка потребує захисту, є підставою для скасування цього рішення, оскільки на час екстрадиційної перевірки існували обставини, що перешкоджали видачі особи.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 405, 407, 422, 583, 584, 585, 590, 591 КПК України, колегія суддів, -
Постановила:
Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_6 - задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 16 вересня 2016 року про відмову в задоволенні скарги та скасуванні постанови заступника Генерального прокуратура України про видачу, громадянина Республіки Узбекистан, ОСОБА_6 до Республіки Узбекистан - скасувати.
Постановити нову, якою постанову заступника Генерального прокуратура України ОСОБА_11 від 07 вересня 2016 року про видачу, громадянина Республіки Узбекистан, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Республіки Узбекистан, скасувати.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку прокурором згідно вимог ст. 591 ч. 7 КПК України.
Судді: __________________ ________________ _________