Провадження №: 1-кп/752/113/16
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 березня 2016 року м. Київ
Голосіївський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
з участю прокурора - ОСОБА_3 ,
захисника - ОСОБА_4 ,
обвинуваченого - ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0011053 по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, який працює менеджером ТОВ «Спецсервіс», неодруженого, освіта вища, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 265 КК України, -
встановив:
згідно із формулюванням обвинувачення, ОСОБА_5 у невстановлений досудовим розслідуванням час, місці та спосіб, незаконно придбав всупереч передбаченому законом порядку два джерела іонізуйочого випромінювання типу РИО-3, та став незаконно зберігати їх при собі без передбаченого законом дозволу. В подальшому, ОСОБА_5 28.11.2014 року маючи при собі придбані ним два джерела іонізуючого випромінювання, на власному автомобілі марки «Пежо-307» д.н.з. НОМЕР_1 перевіз їх з метою збуту за адресою: м. Київ, просп. Науки 2, де був затриманий працівниками Правобережного МРВ СБУ у м. Києві та Київській обл. На місце затримання було викликано слідчого, який в присутності двох понятих під час огляду автомобіля марки «Пежо 307» д.н.з. НОМЕР_1 виявив картонну коробку, в якій знаходились дві металеві конструкції розміром близько 5 на 10 см. із заводськими номерами 5207 і 5284, які ОСОБА_5 зберігав без передбаченого законом дозволу. Згідно повідомлення Північної державної інспекції з ядерної та радіаційної безпеки діяльність з використання радіоізотопних сигналізаторів типу РИО-З, в частині виконання робіт з отримання (придбання) передачі (збуту), зберігання, підлягає регулюючому контролю відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2000 року № 1718 «Деякі питання Державного регулювання діяльності з використання іонізуйочого випромінювання» та отримання ліцензії на право провадження діяльності з використанням ДІВ відповідно до Постанови Кабінету Міністрів Україні від 16.11.2011 року № 1174 «Про затвердження критеріїв, за якими діяльність з використання джерел іонізуючого випромінювання звільняється від ліцензування». Окрім того, ліцензії на право провадження діяльності з використання джерел випромінювання, в частині виконання робіт з отримання (придбання), передачі (збуту), зберігання, у громадянина України ОСОБА_5 , відсутня. З питань ліцензування діяльності з використання джерел іонізуючого випромінювання, зазначений громадянин не звертався. Згідно висновку експертизи Інституту ядерних досліджень НАН України № 1-2015 від 23.02.2015 встановлено, що виявлені в датчиках РИО-3 із заводськими номерами 5207 і 5284 джерела іонізуючого випромінювання із заводськими номерами 753 і 775 відповідно є герметично закритими стандартними джерелами іонізуючого випромінювання типу БИС-4АН на основі бета-випромінюючих радіонуклідів 90Sr+90Y. Це підтверджується як зовнішнім виглядом та геометричними розмірами джерел, так і їх активністю.
Дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 1 ст. 265 КК України, як незаконні придбання, носіння, зберігання радіоактивних матеріалів (джерел іонізуючого випромінювання, що перебувають в виробі) без передбаченого законом дозволу.
Так, обвинувачений ОСОБА_5 винним себе не визнав. Пояснив, що знайомий йому лише за телефонним спілкуванням чоловік на ім`я ОСОБА_6 , який проживає в м. Дніпропетровськ, попросив ОСОБА_5 забрати на пошті датчики до літака, а саме РИО-3 в кількості 2 шт., які в подальшому необхідно було передати іншій особі. ОСОБА_5 28.11.2014 року, зранку забрав вказану посилку в відділенні траспортної компанії «Автолюкс», що розташована в приміщенні залізничного вокзалу у м. Києві. В цей же час, до ОСОБА_5 подзвонив той чоловік, що мав забрати цю посилку, з яким вони домовились зустрітись біля закладу громадського харчування «Макдональдс», який розташований поруч із Автовокзалом у м. Києві. Прибувше на вказане місце, ОСОБА_5 оскільки не знав із ким необхідно зустрітись, зізвонився із цим чоловіком, та повідомив на якому автомобілі він приїхав. Згодом, до ОСОБА_5 підійшов чоловік, відкрив коробку та оглянув датчики. Раптово, до автомобіля на якому приїхав ОСОБА_5 підійшли співробітники СБУ, від чого той чоловік втік. В подальшому, було викликано слідчого, який оглянув автомобіль, на якому приїхав ОСОБА_7 де виявив та вилучив коробку із двома датчиками РИО-3. При цьому, ОСОБА_7 зазначив, що права та обов`язки йому не роз`яснювались, письмову згоду на огляд автомобіля, який належить його батькові, він не надавав, а сам огляд проведено без захисника.
Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Відповідно до ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.
Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.
Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.
Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України покладається на прокурора.
Тобто обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.
Суд же відповідно до ст. 26 КПК України у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень.
Відповідно до ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.
Так, на обґрунтування винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 265 КК України сторона обвинувачення, посилається на наступні докази, які в судовому засіданні були безпосередньо досліджені судом, а саме:
Показання свідка ОСОБА_8 , про те, що він перебуваючи на посаді старшого о/у СБУ у м. Києві та Київській області, в ході виконання ОРЗ отримав інформацію, що в м. Києві, біля автовокзалу буде відбуватись збут РИО-3. Прибувши на місце та підійшовши до ОСОБА_5 останній добровільно показав співробітникам СБУ коробку із датчиками РИО-3 та зазначив, що привіз їх продати, після чого було викликано слідчо-оперативну групу та всіх кого необхідно при виявленні радіоактивних речовин. В подальшому, вказані датчики було опечатано до відправлено на зберігання до підприємства «Радон».
Показання свідка ОСОБА_9 , даними ним у судовому засіданні, який дав показання аналогічні показанням свідка ОСОБА_8 .
Показання свідка ОСОБА_10 , яка показала, що перебуває на посаді лікаря з радіаційної гігієни ГУ Державної санітарно епідеміологічної служби в м. Києві та яка отримала виклик про те, що було виявлено радіоактивні матеріали. Прибувши на місце за викликом, яке було розташовано біля автовокзалу у м. Києві, ОСОБА_10 провела заміри фону та виявила показник більше норми, що був поруч із вилученими датчиками. Водночас зазначила, що на відстані 1 метру фон був на рівні норми. В подальшому датчики були відповідно опечатані та направлені на зберігання на підприємство спец комбінат «Радон».
Показання свідка ОСОБА_11 , який показав, що він працює на посаді паркувальника біля автовокзалу у м. Києві та 28.11.2014 року приймав участь у якості понятого під час огляду автомобіля «Пежо» на якому приїхав ОСОБА_5 . Як пояснив ОСОБА_11 , він та двоє співробітників СБУ підійшли до автомобіля, відчинили задні двері де було 2 ящика у яких лежали контейнери для перевезення радіаційних речовин, які були перевірені дозиметром та встановлено перевищення норми у декілька разів. В результаті огляду вказаного автомобіля було виявлено та вилучено датчики типу РИО-3. Під час проведення процесуальної дії огляду, скарг та заперечень не від кого не надходило.
Показання свідка ОСОБА_12 , який показав, що працює на посаді керівника експертної групи, завідуючим відділом Центр екологічних проблем атомної енергетики в Інституті ядерних досліджень НАН України, та який проводив експертизу № 1-2015 від 23.02.2015 щодо встановлення наявності радіоактивних речовин у вилучених датчиках РИО-3, який у судовому засіданні надав покази щодо методології проведення радіологічної експертизи.
Дані протоколу огляду від 28.11.2015 року, відповідно до якого, в присутності понятих, за добровільної згоди ОСОБА_5 було проведено огляд автомобіля «Пежо 307» д.н.з. НОМЕР_1 , який припарковано за адресою м. Київ, просп. Науки, 2 та на задньому сидіння якого виявлено коробку із картону в якій знаходяться дві металеві конструкції розміром 5х10 см. із позначками радіації. Поруч із автомобілем знаходиться ОСОБА_5 , який пояснив що вказані конструкції є радіаційними сигналізаторами та які він зберігав щоб збути. Вказані радіаційні сигналізатори було поміщено до картонної коробки, скріплено ліпкою стрічкою та листком паперу із відтиском печатки «для пакетів» Голосіївського РУГУ МВС України в м. Києві та передано представникам Київського спец комбінату «Радон» за актом.
Висновок експертизи № 1-2015 від 23.02.2015 року та фото таблиця до нього, відповідно до якого, виявлені в датчиках РИО-3 із заводськими № 5207 та 5284 джерела іонізуючого випромінювання із заводськими № 753 і 775 відповідно є герметично закритими стандартними джерелами іонізуючого випромінювання типу БИС-4АН на основі бета-випромінюючих радіонуклідів 90Sr+90Y. Це підтверджується як зовнішнім виглядом та геометричними розмірами джерел, так і їх активністю. Поверхневе радіоактивне забруднення датчиків та розміщених в них ДІВ не виявлене.
Речові докази: два датчики РИО-3 із заводськими номерами 5207 і 5284 джерела іонізуючого випромінювання із заводськими номерами 753 і 775 відповідно.
Дані, що містяться у копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Peugeot 307, д.н.з. НОМЕР_1 , власник ОСОБА_13 ;
Дані, що містяться у інструкції по технічній експлуатації радіоізотопного сигналізатору обмерзання РИО-3;
Дані, що містяться у акті від 28.11.2014 року про встановлення небезпечності виявлених датчиків РИО-3 та запакування їх з метою подальшого транспортування до ПЗРВ КДМСК Укр ДО «Радон» для зберігання;
Дані, що містяться у акті прийому передачі радіоактивних речовин від 28.11.2014 року;
Так, згідно з вимогами ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.
Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Суд, безпосередньо дослідивши зібрані під час досудового слідства докази сторони обвинувачення та сторони захисту у їх сукупності, давши їм належну оцінку, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_5 є склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 265 КК України з огляду на таке.
Докази, надані стороною обвинувачення, зокрема, протокол огляду в ході якого оглядався автомобіль, дані про речові докази, суд визнає не допустимими, з огляду на те, що вони зібрані з порушенням встановленого порядку.
Так, відповідно до ч.1 ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
Відповідно до ч. 2 ст.234 КПК України обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді.
Положенням ч. 2 ст. 233 КПК України надано визначення іншого володіння особи. Так, під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.
Згідно частини першої цієї статті ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.
Згідно ч. 3 ст. 233 КПК України слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.
Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.
Аналізуючи вказане положення Кримінального процесуального Кодексу суд приходить до висновку, що в разі якщо слідчий після проведення огляду володіння особи, яким являється транспортний засіб, взагалі не звертався з клопотанням про надання дозволу на проведення огляду до прокурора за погодженням та до суду для отримання такого дозволу, встановлені в ході такого огляду докази є недопустимими.
Разом з тим, аналізуючи положення ст. 233 КПК України, суд приходить до висновку, що отримані в ході огляду транспортного засобу докази були б допустимими в разі отримання добровільної згоди на такий огляд особи, яка ним володіє.
При цьому таке володіння має бути законним, тобто на певних правових підставах встановлених законом.
Так, відповідно до ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.
Проаналізувавши вказані положення КПК України та ЦК України, суд, оцінюючи докази прийшов до наступних висновків.
Як вбачається з протоколу огляду від 28.11.2014 року, слідчим проводився огляд в ході якого фактично оглядався автомобіль «Пежо-307» д.н.з. НОМЕР_1 .
Прокурором на підтвердження правомірності огляду вказаного автомобіля наголошено на тому, що у протоколі є відмітка, що огляд проведено за участі власника (користувача) приміщення чи іншого володіння ОСОБА_5 , який надав добровільну згоду на огляд автомобіля та біля якої стоїть підпис ОСОБА_5 .
Суд критично ставиться до такого твердження, оскільки до суду не надано письмової розписки ОСОБА_5 про те що він не заперечує щодо проведення такого огляду, а отримання дозволу в спосіб зазначений прокурором суд не вважає належним.
Більше того, органом досудового розслідування під час досудового розслідування не було встановлено на яких правових підставах ОСОБА_5 володів вказаним автомобілем, у зв`язку з чим не доведено, що дозвіл слідчому на огляд даного автомобіля надала особа, що володіє даним транспортним засобом.
Під час судового розгляду стороною обвинувачення суду не було надано жодних даних на підтвердження правомірного володіння ОСОБА_5 вказаним автомобілем, а навпаки, надано копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Peugeot 307, д.н.з. НОМЕР_1 , де власником зазначено ОСОБА_13 батька ОСОБА_7 .
У батька ОСОБА_5 ОСОБА_13 , який у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу значиться власником автомобіля дозвіл на огляд автомобіля слідчим не отримувався, негайно після проведення такого огляду слідчий з клопотанням до слідчого судді не звертався.
У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що прокурором не доведено, що ОСОБА_7 на законних правових підставах надав дозвіл на огляд вказаного автомобіля, а слідчий провів такий огляд в ході якого вилучив предмети, які були визнані речовими доказами в подальшому.
Крім того, у протоколі огляду від 28.11.2014 року, ОСОБА_5 зазначений у статусі підозрюваного, що не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_5 на той час підозру пред`явлено не було.
Вказане свідчить про те, що внаслідок такої слідчої дії дані та речі були здобуті не в передбаченому порядку КПК України, а тому тягне за собою визнання їх недопустимими доказами у даному кримінальному провадженні, що означає відсутність належним чином доведеного стороною обвинувачення предмету злочину, а відтак об`єкту злочину.
Наведені обставини тягнуть за собою визнання не допустимими доказами дані, які містяться у висновку експертизи № 1-2015 від 23.02.2015 року та фото таблиця до нього, дані, що містяться у акті від 28.11.2014 року про встановлення небезпечності виявлених датчиків РИО-3 та запакування їх з метою подальшого транспортування до ПЗРВ КДМСК Укр ДО «Радон» для зберігання, дані, що містяться у акті прийому передачі радіоактивних речовин від 28.11.2014 року, та речей виявлених та вилучених в ході огляду, які були слідчим визнані речовими доказами.
Дані, що містяться у інструкції по технічній експлуатації радіоізотопного сигналізатору обмерзання РИО-3 надані стороною обвинувачення, самі по собі не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а тому є неналежними доказами.
Отже, суд, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення з урахуванням положень ст. 337 КПК України, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим не наділений повноваженнями за власною ініціативою ініціювати проведення певних слідчих (розшукових) дій, оскільки функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган, приходить до висновків про необхідність виправдання ОСОБА_5 , оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 265 КК України.
У відповідності з вимогами ст. 62 Конституції України, ст.ст.370, 374 КПК України, п.23 ППВСУ №5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов ППВСУ з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» із змінами та доповненнями, в основу вироку можуть бути покладені тільки достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. Обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Отже, з урахування викладеного, в ході судового розгляду, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до обґрунтованого висновку, що висунуте ОСОБА_5 обвинувачення за ч. 1 ст. 265 КК України, не знайшло свого підтвердження, в зв`язку з чим, суд вважає необхідним в силу презумпції невинності, закріпленого у ст. 62 Конституції України виправдати ОСОБА_5 .
Питання щодо речових доказів вирішити згідно ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд
ухвалив:
ОСОБА_5 , визнати невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 1 ст. 265 КК України та його виправдати, у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Речові докази, а саме - два радіоізотопні сигналізатори обмерзання типу РИО-3 із заводськими номерами 5207 і 5284, джерела іонізуючого випромінювання із заводськими номерами 753 і 775 відповідно, що знаходяться в інституті ядерних досліджень НАН України - передати в дохід держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Вирок суду може бути оскаржений до Апеляційного суду м. Києва через Голосіївський районний суд м. Києва протягом 30 діб з дня проголошення.

Суддя ОСОБА_14