АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 547/1359/15-к Номер провадження 11-кп/786/501/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 серпня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем судового засідання ОСОБА_5
за участі:
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7

виправданого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000456 щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1

за апеляційною скаргою прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 на вирок Семенівського районного суду Полтавської області від 25.03.2016 року

В С Т А Н О В И Л А :
Цим вироком ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано в пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 190 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що вчинив злочин за таких обставин.

Так, 21 жовтня 2014 року ОСОБА_8 , з метою отримання соціальної допомоги по безробіттю, у відповідності до Законів України "Про зайнятість населення" та «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» надав працівникам Семенівського районного центру зайнятості заяву про надання статусу безробітного, що через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, у тому числі не забезпечує себе роботою самостійно.
Далі, на підставі подання ОСОБА_8 заяви, Семенівським районним центром зайнятості 21.10.2014 винесено наказ № НТ 1141021 про надання ОСОБА_8 статусу безробітного та наказом № НТ141028 від 28.10.2014 року призначено останньому допомогу по безробіттю, яку ОСОБА_8 отримував щомісячно на банківський рахунок № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 - банківська картка) "Райффайзен Банк Аваль" у період з 28 жовтня 2014 року по 31 серпня 2015 року.
Відповідно до пп. 4, п. 5 ст. 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття", виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі: приховування відомостей про працевлаштування на тимчасову роботу (у тому числі за межами України) або здійснення іншої діяльності за винагороду в період одержання допомоги по безробіттю.
Відповідно до пп. 8, п. 1 ст. 31 Закону України "Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття", виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі: призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості.
Так, 23.04.2015 року наказом № 137 від 23.04.2015 року ОСОБА_8 прийнятий на роботу на посаду підсобного робітника ТОВ НВП "Глобинський свинокомплекс". Звільнений за власним бажанням із займаної посади 24.06.2015 року наказом № 319 від 24.06.2015 року.
У подальшому ОСОБА_8 06.05.2015 року та 04.06.2015 року, перебуваючи в приміщенні Семенівського районного центру зайнятості, що за адресою: Полтавська область, смт. Семенівка, вул. Шевченка, 26/67, в порушення Законів України "Про зайнятість населення" та «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» , діючи з прямим умислом на отримання коштів по безробіттю, умисно приховав від провідного фахівця відділу надання соціальних послуг Семенівського районного центру зайнятості ОСОБА_10 відомості щодо обставин припинення реєстрації, а саме: працевлаштування на платній основі на ТОВ НВП "Глобинський свинокомплекс".
На підставі вище викладеного у відповідності до ст. 22 п. 2 пп. 18 Закону України "Про зайнятість населення", Порядку розірвання страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13.02.2009 року № 60/62, постановою правління Пенсійного фонду України від 13.02.2009 року № 7-1 та на підставі акту перевірки від 19 серпня 2015 року № 19, яким встановлено порушення умов перебування на обліку в службі зайнятості як безробітного та незаконне отримання допомоги по безробіттю, директором Семенівського районного центру зайнятості винесено наказ № 58 від 19.08.2015 року про повернення допомоги по безробіттю ОСОБА_8 в сумі 1124,27 грн.
Таким, чином ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, будучи зайнятою особою у період з 23.04.2015 року по 24.06.2015 року, шляхом обману, незаконно отримав допомогу по безробіттю у розмірі 1124,27 грн., цим самим завдавши державним інтересам матеріальної шкоди на вказану суму.
Органом досудового розслідування такі дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство).
Безпосередньо дослідивши та оцінивши надані прокурором докази cуд дійшов висновку, що вони не доводять наявність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Зокрема, суд вказав, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів умисного вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на заволодіння грошовими коштами центру зайнятості шляхом обману чи зловживання довірою. Так, обвинувачений дав показання, що не повідомляв центр зайнятості про тимчасову роботу на свинокомплексі щоб потім повторно не ставати на облік. Натомість, Центр зайнятості не вчиняв жодних дій у зв`язку із пред`явленим ОСОБА_8 26.06.2015, 24.07.2015 і 30.07.2015 року працівникам Центру своєї трудової книжки із записом про звільнення зі свинокомплексу 24.06.2015 року. Після цих дат потерпілий продовжував нараховувати та сплачувати обвинуваченому допомогу по безробіттю.
Наведене в сукупності дає підстави вважати, що службові особи центру зайнятості у даному конкретному випадку не вчинили дій щодо скорочення виплати після того, як їм стало про це відомо. Відсутність з їх боку будь-якого відповідного реагування співвідноситься з показаннями обвинуваченого про пред`явлення ним трудової книжки після роботи на свинокомплексі.
Крім цього, суд вказав, що суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, характеризується прямим умислом.
Проте належних, допустимих і достатніх доказів того, що ОСОБА_8 , влаштувавшись офіційно на тимчасову роботу (на два місяці) у період одержання допомоги по безробіттю, діяв з прямим умислом на заволодіння державними коштами, у кримінальному провадженні немає та на такі докази відсутні посилання у наданих суду стороною обвинувачення і потерпілим доказах
Суд першої інстанції вказав, що, ретельно дослідженні у судовому засіданні докази, надані стороною обвинувачення, стороною захисту, потерпілим викликають обґрунтовані сумніви, а тому суд не може покласти їх в основу обвинувального вироку. Відтак, виходячи з позиції Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що наявність "обґрунтованої підозри" у вчинені правопорушення передбачає "наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин". І такі факти мають бути досить переконливими, щоб суд на підставі їх розумної оцінки міг визнати причетність особи до вчинення злочину.
Встановлені та доведені обставини цього кримінального провадження, зазначені приписи законів, суб`єктивна та об`єктивна сторони шахрайства як злочину, правова позиція Верховного Суду України свідчать, що вчинене ОСОБА_8 діяння тягне виключно цивільно-правову відповідальність особи за наведені дії та не є шахрайством.
Пославшись на вище наведене, суд переконався щодо відсутності у діянні обвинуваченого ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України, у зв`язку з чим визнав ОСОБА_8 невинуватим та виправдав.
В апеляційній скарзі прокурора наголошується на незаконності вироку у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Апелянт вважає, що вина обвинуваченого підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, досліджених у ході судового розгляду, а саме: допитом свідка ОСОБА_10 , допитом представника потерпілого ОСОБА_11 , допитом обвинуваченого, матеріалами особової справи ОСОБА_8 , а тому висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_8 та уникнення ним справедливого покарання.
Прокурор просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні злочину передбаченого ч. 1ст. 190 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Заслухавши доповідь судді-доповідача; прокурора ОСОБА_6 на підтримання доводів своєї апеляційної скарги; заперечення проти її задоволення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 ; дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Положенням ч. 1 ст. 9 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Згідно ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.ст.94, 370 КПК України , вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

У відповідності до ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до вимог ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст.374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження судом першої інстанції дотримані дані вимоги закону. В основу вироку покладено лише належні та допустимі докази, досліджені в судовому засіданні, яким суд дав правильну оцінку, яка ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності.

Провівши системний аналіз КПК України, ч.1 ст.190 КК України, Кзпп України, ЗУ «Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття», Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Мінсоцполітики України, ДПА України від 13.02.2019 р. № 60/62, сталої судової практики, дослідивши безпосередньо та оцінивши в сукупності надані прокурором докази, суд дійшов висновку, що прокурором не доведено наявність в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_8 звернувся до Семенівського районного центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного 21.10.2014 року. Наказом Семенівського районного центру зайнятості від 21.10.2014 № НТ 141021 ОСОБА_8 надано статус безробітного, наказом від 28.10.2014 № НТ 141028 призначено допомогу по безробіттю з 28.10.2014 року. Згідно відомості "Нарахування допомоги по безробіттю та платежі" до персональної картки ОСОБА_8 , перший розрахунок допомоги здійснено 31.10.2014 за № 83, а останній - 20.08.2015 за № 102.
Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття», у разі встановлення фактів порушення безробітними вимог указаного закону, порушнику надається можливість добровільно повернути суму незаконно отриманих виплат, а в протилежному випадку центр зайнятості звертається до суду з позовом про стягнення цієї суми у порядку цивільного судочинства. При цьому, законні дії цієї особи, пов`язані з працевлаштуванням та отриманням виплат по безробіттю, кримінальним законом не передбачено як злочин.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно врахував вищезазначені норми чинного законодавства, встановив відсутність в діяннях ОСОБА_8 ознак злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, так як вони не передбачені кримінальним законом як злочинні, оскільки відносини у сфері страхування на випадок безробіття, у тому числі й щодо нарахування та виплати пов`язаного з ним матеріального забезпечення, за змістом є цивільно-правовими, а спори, які виникають із цих правовідносин, підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.
За встановлених фактичних обставин справи, виходячи із закріпленого в ст.62 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог статей 94,370,373 КПК України про те, що вирок суду повинен бути законний та обґрунтований; обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо недоведеності в діянні обвинуваченого ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та прийняв законне та обґрунтоване рішення, яким визнав ОСОБА_8 невинуватим та виправдав його.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, які є тотожними тим, що перевірялись судом першої інстанції колегія суддів вважає, що вони є безпідставними та не підлягають до задоволення.

З урахуванням вище викладеного та керуючись ч.2 ст.376, статтями 404,407, 418 КПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області залишити без задоволення, а вирок Семенівського районного суду Полтавської області від 25.03.2016 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судові рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали апеляційного суду.

С У Д Д І :
ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14