Номер провадження: 11-кп/785/1180/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.09.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 на вирок Приморського районного суду м.Одеси від 29 квітня 2016 року по кримінальному провадженню №0000213, яким
ОСОБА_9 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Задунаївка Арцизського району Одеської області, громадянин України, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, працює приватними підприємцем, має вищу освіту, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Вироком Приморського районного суду м.Одеси від 29 квітня 2016 року ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на 2 роки. Покладені обов`язки передбачені п.п.2,3 ч.1 ст.76 КК України. Вирішено питання щодо речових доказів, судових витрат. Частково задоволений цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 та в якості відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_9 стягнуто 50 000 гривень.

Вироком суду першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тілесне ушкодження середньої тяжкості за наступних обставин.

Так, 21 березня 2015 року близько 19 години 35 хвилин, ОСОБА_10 , в порушення п. 31.4, п.31.4.1. "Правил дорожнього руху" України (далі - Правил) керуючи технічно несправним автомобілем Ford Sierra реєстраційний номер НОМЕР_1 , що виразилось у несправності гальмових систем, відповідно до яких: забороняється експлуатація транспортних засобів за наявності технічних несправностей і невідповідностей рухаючись по вул.Канатній, що в Приморському районі в м.Одеса, зі швидкістю 50 км/год., порушуючи вимоги п.2.3, п.12.1 Правил, згідно з яким, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, водій повинен ураховувати дорожню обстановку, стан транспортного засобу щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; не будучи уважним, не обравши безпечну швидкість руху, не врахувавши дорожню обстановку, при наближенні до врегульованого перехрестя, порушуючи п.п.8.7.3, 8.10 Правил, рухався на заборонний сигнал світлофору, не вжив необхідних заходів для зупинки транспортного засобу виїхав на перехрестя з вул.Троїцькою, не надав дорогу автомобілю Daewoo Nexia р/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який рухався на зелений сигнал світлофору, та вчинив з ним зіткнення. Внаслідок ДТП, пасажир автомобілю Ford Sierra, р/н НОМЕР_1 - ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому наружної лодижки лівого гомілковогостопного суглобу без зміщення кісткових уламків, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, закритий перелом кісток носу без зсуву кісткових уламків, синці вік обох очей, що відносяться до легких тілесних пошкоджень.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в який просить вирок суду змінити та призначити ОСОБА_9 покарання у виді виправних робіт на мінімальний строк та з мінімальним розміром утримань із заробітної плати. Також просить зменшити розмір відшкодування моральної шкоди з 50000 до 10000 гривень.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд призначив ОСОБА_9 занадто суворе покарання, яке не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Так, судом не було враховано, що злочин, передбачений ч.1 ст.286 КК України є злочином середньої тяжкості, який був вчинений ОСОБА_9 з необережності. Сторона захистку стверджує, що суд формально перелічив пом`якшуючи покарання обставини, проте не дав їм належної правової оцінки. Крім того вказує, що ОСОБА_9 має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, офіційно працевлаштований, а тому відсутні перешкоди для призначення йому покарання у виді виправних робіт. Крім того, суд безпідставно призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, не врахувавши при цьому, що керування автомобілем є єдиним джерелом доходу ОСОБА_9 , так як він працює приватним підприємцем. Також суд допустив формальне відношення до визначення розміру відшкодування моральної шкоди і безпідставно визначив її в розмірі 50000 гривень, не навівши при цьому доказів спричинення моральної шкоди, глибини страждань потерпілої та обґрунтованості вартості такої шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги, потерпілу ОСОБА_8 та прокурора, які заперечували проти її задоволення та просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частиною 2 ст.404 КПК України, передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними у ньому доказами у їх сукупності, які були досліджені під час судового розгляду. Доведеність вини ОСОБА_9 учасниками судового провадження не оспорюється, а тому, у відповідності до ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядається.

В свою чергу, апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи захисника ОСОБА_7 про те, що судом першої інстанції його підзахисному ОСОБА_9 було призначено занадто суворе покарання.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання, відповідно до ст.65 КК України та рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують покарання, такі як вчинення злочину вперше, визнання вини та те, що ОСОБА_9 , має на утриманні двоє неповнолітніх дітей.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що необхіднім і достатнім для виправлення та попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим ОСОБА_10 буде призначення покарання у виді обмеження волі, із звільненням від відбування покарання на підставі ст.75 КК України.
При цьому, суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам вчинення злочину, а саме те, що ОСОБА_9 допустив керування автомобілем, з технічними несправностями гальмівної системи, що ставить під загрозу життя та здоров`я як самого обвинуваченого так і інших учасників дорожнього руху, виїхав на заборонний сигнал світлофору, що свідчить про грубе нехтування Правилами дорожнього руху, і за таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначити йому додаткову міру покарання передбаченою санкцією ч.1 ст.286 КК України, у виді позбавлення права керування транспортним засобом. При цьому суд критично оцінив доводи обвинуваченого, що керування автомобілем є його єдиним джерелом доходів, оскільки відповідно до матеріалів кримінального провадження він є приватним підприємцем, має вищу освіту, що дає можливість мати і інші джерела доходу.
Слід зазначити, що в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить призначити ОСОБА_9 реальне покарання у виді виправних робіт на мінімальний строк та з мінімальним розміром утримань із заробітної плати.

На думку апеляційного суду, вказані вимоги апеляційної скарги суперечать вимогам п.2 ч.1 ст.420 КПК України, оскільки виправні роботи хоч і є більш м`яким видом покарання ніж обмеження волі, але цей вид покарання підлягає реальному виконанню і, таким чином, погіршує становище обвинуваченого.

Також суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції допустив формальне відношення до визначення розміру відшкодування моральної шкоди і безпідставно визначив її в розмірі 50000 гривень.

Так, визначаючи розмір моральної шкоди, завданої потерпілій ОСОБА_8 та яка підлягає стягненню з ОСОБА_9 , суд першої інстанції виходив з того, що моральна шкода, що виразилась у душевних стражданнях пов`язаних із її станом здоров`я після ДТП, внаслідок чого потерпіла пережила також емоційний стрес, суд враховує характер та глибину перенесених нею душевних страждань, характер протиправних дій обвинуваченого та ступінь його вини.
Крім того, під час апеляційного розгляду кримінального провадження потерпіла ОСОБА_8 пояснила суду, що внаслідок отриманих під час дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень вона зазнала значного болю та була позбавлена можливості самостійно пересуватися понад два місяці.
В свою чергу це призвело до того, що не тільки вона знаходилася на лікарняному, а ще й її чоловік на цей час був позбавлений можливості працювати, оскільки мав доглядати за нею.
Крім того, потерпіла зазначила, що з моменту дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 жодного разу не звертався до неї з пропозицією відшкодувати завдану їй шкоду.
Вказані обставини підтверджують те, що внаслідок вчиненого злочину потерпілій було завдано моральну шкоду, яка виразилася у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з завданими тілесними ушкодженнями, душевних стражданнях, яких ОСОБА_8 зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що достатнім розміром відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілій, буде 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 .

Вирок Приморського районного суду м.Одеси від 29 квітня 2016 року, яким ОСОБА_9 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4