АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа №11кп/796/182/2016 Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року колегія суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:
- головуючого судді ОСОБА_2
- суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

- при секретарі ОСОБА_5
- з участю прокурора ОСОБА_6
- захисника ОСОБА_7
- особи, до якої застосовані примусові
заходи медичного характеру ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_8 про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Подільського районного суду м. Києва від 30 грудня 2014 року, відповідно до якої було задоволено подання ТМО «Психіатрія» у м. Києві про припинення примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання диспансерної амбулаторної психіатричної допомоги відносно ОСОБА_8 .

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням захисник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість та незаконність ухвали, просив її скасувати та ухвалити нове рішення, яким припинити застосування до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру.

Свої вимоги захисник обґрунтовував тим, що під час розгляду подання ТМО «Психіатрія» суд першої інстанції не взяв до уваги інформацію заступника директора Українського НДІ соціальної і судової психіатрії та наркології ОСОБА_10 на адресу секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, яка містилась у листі за №04-15/582 від 08 жовтня 2014 року (яке існувало на час розгляду даної справи), відповідно до якої хвороба змішаного розладу особистості не може призвести до стану, коли людина не може усвідомлювати свої дії та керувати ними, а тому не потребує застосування до неї примусових заходів медичного характеру.

За таких обставин, на думку апелянта, суду першої інстанції слід було не розглядати питання про зміну виду примусових заходів медичного характеру, а взагалі припинити застосування таких заходів, у тому числі і з огляду на дані про стан здоров`я ОСОБА_8 , яка не представляє собою яку-небудь суспільну небезпечність.

Крім того, захисник зазначав, що згідно із отриманою інформацією Подільський районний суд м. Києва був вправі визнати фактично неправильним висновок експертів-психіатрів, які в межах кримінальної справи, яка перебувала у провадженні Дніпровського районного суду м. Києва та за якою до ОСОБА_8 були застосовані примусові заходи медичного характеру.

Заслухавши доводь судді, пояснення захисника та особи, щодо якої були застосовані примусові заходи медичного характеру, які просили задовольнити апеляційну скаргу; пояснення прокурора, який просив відхили апеляційну скаргу, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінальних проваджень та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як убачається із матеріалів судових проваджень, постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 (23) травня 2014 року в межах кримінального провадження за ознаками суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 377 КК України, до ОСОБА_8 , яка відповідно до висновку додаткової амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 21 серпня 2012 року на момент експертного дослідження страждала змішаним розладом особистості у стані декомпенсації та за своїм психічним станом не здатна була усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а у період часу, до якого відносились інкриміновані їй дії, страждала зазначеним розладом, який суттєво впливав на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, обмежуючи її, та не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, а відтак потребувала застосування по відношенню до неї примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного заходу із звичайним наглядом, такі заходи були застосовані.

У подальшому, за поданням адміністрації ТМО «Психіатрія» у м. Києві від 24 грудня 2014 року ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 30 грудня 2014 року були припинені примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання диспансерної амбулаторної психіатричної допомоги відносно ОСОБА_8 .

Крім того, ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 23 січня 2015 року була задоволена заява ОСОБА_8 про роз`яснення ухвали суду від 30 грудня 2014 року та особі роз`яснено, що вказаним судовим рішенням було припинено застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, а не припинення примусових заходів повністю, оскільки вирішено питання щодо надання ОСОБА_8 диспансерної амбулаторної психіатричної допомоги.

Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, у тому числі і з підстав своєї незгоди із постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 (23) травня 2014 року, ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 30 грудня 2014 року, яка ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року була повернута особі, яка її подала з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 393, п. 2 ч. 3 ст. 399, ст. 516 КПК України.

Вказане рішення на даний час є чинним та судом вищої інстанції не скасовано.

10 серпня 2015 року ОСОБА_8 звернулась до Подільського районного суду м. Києва із заявою про перегляд ухвали Подільського районного суду м. Києва від 30 грудня 2014 року за нововиявленими обставинами.

Саме такими обставинами заявниця вважала інформацію заступника директора Українського НДІ соціальної і судової психіатрії та наркології ОСОБА_10 на адресу секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, яка містилась у листі за №04-15/582 від 08 жовтня 2014 року (яке існувало на час розгляду даної справи), відповідно до якої хвороба змішаного розладу особистості не може призвести до стану, коли людина не може усвідомлювати свої дії та керувати ними, а тому не потребує застосування до неї примусових заходів медичного характеру.

Крім того ОСОБА_8 вказувала на відсутність у неї психічної хвороби, яка б не дозволяла їй усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а відтак свідчила би про її суспільну небезпечність, а тому вважала, що примусові заходи медичного характеру мають бути припинені та судовий розгляд кримінальної справи за ч. 2 ст. 377 КК України продовжений Дніпровським районним судом м. Києва.

Відмовляючи у задоволенні даної заяви ОСОБА_8 , суд першої інстанції виходив із того, що відомості, зазначені у листі заступника директора з наукової роботи і судової психіатрії та експертизи від 08 жовтня 2014 року, будь-яким чином не доводить неправильність ухваленого Подільським районним судом м. Києва судового рішення, оскільки заявник фактично оспорює рішення Дніпровського районного суду м. Києва, саме яким і були застосовані примусові заходи медичного характеру до ОСОБА_8 , з чим фактично виражає свою незгоду остання.

З таким висновком погоджується і колегія суддів, виходячи із наступного.

Так, згідно із ст. 514 КПК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється на підставі ухвали суду, в межах територіальної юрисдикції якого застосовується цей захід чи відбувається лікування, а також якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, видужала або якщо внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосовуваних заходах медичного характеру.

А тому, виходячи із зазначених правових норм, а також, враховуючи, що ОСОБА_8 за постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року у період з 29 серпня 2014 року по грудень 2014 року знаходилась на лікуванні у відділенні ТМО «Психіатрія» у м. Києві, яке територіально знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Фрунзе, 103, Подільським районним судом м. Києва саме в межах його компетенції з огляду на предмет судового розгляду було обґрунтовано розглянуте подання вказаного лікувального закладу про зміну виду примусових заходів медичного характеру та на підставі отриманих даних прийняте рішення про припинення примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання диспансерної амбулаторної психіатричної допомоги відносно ОСОБА_8 .

Крім того, відповідно до ст. 459 КПК України, судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами, якими визнаються:

1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок;

2) зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути;

4) визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом;

5) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

При цьому, обставини, передбачені пунктами 2 і 3 частини другої цієї статті, повинні бути встановлені вироком суду, що набрав законної сили, а при неможливості ухвалення вироку - підтверджені матеріалами розслідування.
Згідно із ч. 1 ст. 463 КПК України заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами подається до суду тієї інстанції, який першим допустив помилку внаслідок незнання про існування таких обставин.

При цьому, як убачається із пояснень ОСОБА_8 у суді апеляційної інстанції, вона, з посиланням на лист заступника директора з наукової роботи і судової психіатрії та експертизи Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології від 08 жовтня 2014 року, оспорювала сам факт наявності у неї психічного захворювання, у зв`язку із цим своєї суспільної небезпечності та необхідності застосування до неї примусових заходів медичного характеру взагалі, а відтак фактично вказувала, що першим помилку допустив Дніпровський районний суд м. Києва.
Більш того заявниця ці обставини не заперечувала і у своїй заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, зазначаючи про неможливість подачі такої заяви до Дніпровського районного суду м. Києва, оскільки вважає, що рішення цього суду про застосування до неї примусових заходів медичного характеру не набрало чинності у зв`язку з його оскарженням.

А тому, судом першої інстанції, який лише вирішував питання про можливість зміни раніше застосованого виду примусових заходів медичного характеру на інший, було обґрунтовано відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_8 .
До того ж, з огляду на фактичне оскарження заявником судового рішення, ухваленого іншим судом, Подільський районний суд м. Києва не вправі переглядати такі рішення, у тому числі скасувати застосування примусових заходів медичного характеру та надавати будь-які вказівки іншим судовим органам на продовження розгляду кримінальних справ, що не перебувають у провадженні цього суду.

Що ж стосується доводів ОСОБА_8 про те, що суд апеляційної інстанції, з огляду на отримання відомостей про існування, на думку заявниці, інших нововиявлених обставин, у тому числі стосовно порушення кримінальних справ щодо лікарів-психіатрів, повинен згідно із цими обставинами переглянути ухвалу суду першої інстанції, то вони є такими, що не відповідають вимогам закону, оскільки не були предметом розгляду Подільським районним судом м. Києва, а лише можуть бути підставами для подачі нової заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами після визначення особою конкретного суду, який, за твердженнями ОСОБА_8 , і допустив помилку під час розгляду справи відносно останньої.

З огляду на наведене, колегія суддів, визнавши ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення.

За таких обставин, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року, якою було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_8 про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали Подільського районного суду м. Києва від 30 грудня 2014 року, якою було задоволено подання ТМО «Психіатрія» у м. Києві про припинення примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом на надання диспансерної амбулаторної психіатричної допомоги відносно ОСОБА_8 , - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 3 місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4