Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/1462/16-к
Провадження №: 1-кп/332/242/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
місто Запоріжжя 19 серпня 2016 р.

Колегія Заводського районного суду м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді: суддів:ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря: прокурора: потерпілого: захисника обвинуваченого:ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченого:ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000886 від 08.05.2013 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 та ч. 4 ст. 358 КК України,

В С Т А Н О В И В :
16.08.2016 року на адресу Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшло кримінальне провадження із обвинувальним актом, складеним щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 та ч. 4 ст. 358 КК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурор вважав, що кримінальне провадження підсудне Заводському районному суду м. Запоріжжя, під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту не вбачається.

Потерпілий ОСОБА_6 підтримав думку прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 в підготовчому судовому засіданні вважали, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України. Так, минулого разу справу повертали прокурору для усунення недоліків, які в даному обвинувальному акті так і не усунені.

Заслухавши думку учасників провадження, перевіривши обґрунтованість доводів прокурора, матеріалами справи, суд дійшов до наступних висновків.

Частиною 4 статті 110 КПК України встановлено, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Відповідно до ст. 291 КПК України обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором та має містити певні відомості. Так, п. 5 ч. 2 вказаної статті передбачає зазначення в обвинувальному акті виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

В порушення норм статті 291 КПК України обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 та ч. 4 ст. 358 КК України, містить лише дату та суть підозри, а формулювання обвинувачення в обвинувальному акті відсутнє. Навіть у частині, де зазначається правова кваліфікація кожного з кримінального правопорушення, зазначено лише, що встановлена достатність доказів для підозри ОСОБА_8 у вчиненні певного кримінального правопорушення.
Крім того, при викладі правової кваліфікації другого по рахунку кримінального правопорушення відсутнєпосилання на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення, на думку суду не є тотожними поняттями.
Відповідно до частини першої ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив та мета вчинення кримінального правопорушення та ін.
Всупереч зазначеним вимогам фактичні обставини кримінального правопорушення викладені неконкретно, а фабула обвинувачення за різними статтями має суттєві протиріччя.

Суд, не оцінюючи доведеність обвинувачення, а лише перевіряючи його з приводу виконання вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, з метою забезпечення права обвинуваченого знати в чому його обвинувачують, констатує, що воно є неконкретним і не містить, як того вимагає п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, всіх необхідних відомостей щодо об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, що не відповідає вимогам п. 2 ч. 1 ст. 91 КПК України.

Що стосується протиріч обвинувачення, то на а.с. 3, абзац 4 зазначено, що згідно із статутом ТОВ «Днепрпроменерго» у новій редакції, зареєстрованому виконавчим комітетом Запорізької міської ради 03.02.2009, єдиним засновником (учасником) товариства став ОСОБА_8 , набувши таким чином право на частку у розмірі 300000,00 грн., що становило 100 % статутного капіталу товариства, а на а.с.5, абзац 4, зазначено: «Так, ОСОБА_9 ... вніс неправдиві відомості до протоколу № 8 Загальних зборів учасників ТОВ «Днепрпроменерго» від 20.01.2009 р. … тим самим виключивши із складу засновників ТОВ «Днепрпроменерго» ОСОБА_6 , призначивши себе директором вказаного товариства та перерозподіливши статутний капітал товариства, який склав ОСОБА_8 201000,00 грн., 67% часток, ОСОБА_10 99000,00 грн., 33% часток та на а.с. 6 у четвертому абзаці зазначено: «… та вніс зміни до статуту ТОВ «Днепрпроменерго», зазначивши у ньому, що він є засновником (учасником) товариства з часткою у статутному капіталі в розмірі 201000,00 грн., що становить 67% статутного капіталу.».

Наведена вище неконкретність пред`явленого обвинувачення, призводить до порушення права обвинуваченого на захист, яке закріплене ст. 20 КПК України, оскільки останній фактично не повідомлений стороною обвинувачення про конкретні обставини протиправних діянь, вчинення яких йому інкримінуються.

Пунктом «а» частини 3 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, передбачено «що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього».

Згідно цього положення обвинувачений має право отримати більш точні та детальні відомості, аніж це вимагається у пункті 2 статті 5 Конвенції, зокрема, обвинувачений має право бути поінформований не тільки про матеріальні факти, тобто причини обвинувачення, але й про правову кваліфікацію цих фактів, тобто про характер обвинувачення, а також про наявні докази, які стали причиною винесення обвинувачення.

У будь-якому разі повідомлених обвинуваченому деталей повинно бути достатньо для того, щоб він міг підготувати свій захист.

На підставі частини п`ятої статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

За змістом вимог пунктів а) та b) частини третьої 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року), кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; b) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту. Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 р. зазначив, що у контексті підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу.

Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може надати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52).

Відповідно до ч.4 ст.291 КПК України до обвинувального акту додається, зокрема, реєстр матеріалів кримінального провадження, який повинен відображати хід і проміжні результати досудового розслідування, використані в розслідуванні джерела доказів.

В реєстрі відсутня така процесуальна дія, як відкриття матеріалів кримінального провадження.

Згідно з ч. 12 ст. 290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень даної статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них як докази.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 283 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань прокурором вносяться відомості про закінчення досудового розслідування, однак в наданому реєстрі взагалі відсутні відомості про проведення такої процесуальної дії.

Таким чином, суд дійшов висновку, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, що відповідно до вимог ст. 314 КПК України є підставою для його повернення прокурору.

Керуючись ст. 314, 392, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 та ч. 4 ст. 358 КК України повернути прокурору Запорізької місцевої прокуратури № 1 Запорізької області.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів після її оголошення через суд, який її ухвалив.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3