Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула 12 липня 2016 року в м. Києві в судовому засіданні заяву начальника управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області від 16 червня 2016 року № 19-4198 про роз`яснення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2016 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и л а:
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2016 року касаційну скаргу прокурора задоволено частково. Вирок Іванівського районного суду Одеської області від 20 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 серпня 2015 року щодо ОСОБА_4 змінено, звільнено його від призначеного покарання.

У поданій заяві начальник управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області посилається на те, що за ч. 1 ст. 286 КК України засудженому призначено основне та додаткове покарання, просить роз`яснити рішення суду касаційної інстанції та повідомити від якого саме покарання звільнено ОСОБА_4 .

Заслухавши доповідь судді, доводи, викладені у поданій заяві, колегія суддів дійшла висновку, що заява начальника управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 380 КПК України, якщо ухвалене рішення є незрозумілим, суд вправі роз`яснити його в тій частині, розуміння якої викликає в учасника кримінального провадження труднощі, не змінюючи при цьому точний зміст.

Як убачається із тексту вказаної ухвали, призначаючи покарання ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 286 КК України районний суд порушив вимоги ч. 3 ст. 61 КК України, оскільки призначив засудженому основне покарання у виді обмеження волі, яке не застосовується до осіб, які досягли пенсійного віку.

Прокурором в апеляційних та касаційних скаргах не ставилося питання про погіршення становища засудженого, тому під час розгляду справи суд касаційної інстанції з урахуванням неможливості обрати захід примусу, який належить відбувати засудженому реально, дійшов висновку про необхідність звільнення ОСОБА_4 від покарання за ч. 1 ст. 286 КК України.

Прийняте рішення відповідає роз`ясненням пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року.

Таким чином рішення суду касаційної інстанції ґрунтується на вимогах закону.

Окрім того, належить розуміти, що при призначенні покарання відповідно до вимог ч. 4 ст. 52 КК України до основного покарання може бути приєднане одне чи кілька додаткових покарань у випадках та порядку, передбачених цим Кодексом.

З цього слідує, що призначення самостійного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами за ч. 1 ст. 286 КК України окремо від основного покарання не передбачено нормами КК України.

Оскільки додаткове покарання призначається судом лише за умови призначення основного покарання засудженому, то резолютивну частину ухвали суду касаційної інстанції належить розуміти так, що ОСОБА_4 звільнено від призначеного покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, яке охоплює собою як основне, так і додаткове покарання.

Керуючись ст.ст. 380, 441 КПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а :
Роз`яснити начальнику управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області резолютивну частину ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2016 року що, ОСОБА_4 звільнено від призначеного покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, яке охоплює як основне, так і додаткове покарання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_1