У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
1 5 грудня 2014 року м. Дніпропетровськ

Слідчий суддя Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю скаржника адвоката ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпропетровську скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування постанови про закриття кримінального провадження, -

ВСТАНОВИВ:
До Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 , в якій просив скасувати постанову слідчого СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_5 від 08.11.2014 року про закриття кримінального провадження №0000173 за ч.1 ст.388 КК України, оскільки вважає її незаконною.

У судовому засіданні скаржник свою скаргу підтримав, просив задовольнити її у повному обсязі. Надав пояснення, аналогічні тим, що були викладені у самій скарзі.

Слідчий та прокурор в судове засідання не з`явились, їх відсутність не є перешкодою для розгляду. скарги. До суду надані матеріали кримінального провадження №0000173 з яких встановлено наступне.

07.09.2012 року близько 23:15 в АДРЕСА_1 було здійснено наїзд на пішохода ОСОБА_6 . В результаті ДТП вона загинула на місці пригоди. У загиблої залишилась сиротою неповнолітня дитина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

17.09.2012 року постановою слідчого відділу ДТП СВ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_8 потерпілою від злочину визнано мати загиблої ОСОБА_4 .

За даним фактом 25.12.2012 року відомості про вчинене кримінальне правопорушення було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером №0000140, за ознаками тяжкого злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

30.04.2013 року ОСОБА_9 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а 30.07.2013р. вручено обвинувальний акт.

29.07.2013 року ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська було накладено арешт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 належне обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН: НОМЕР_1 ) на підставі договору дарування від 19.08.2006р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 , реєстровий №5288. Така ухвала приймалась слідчим суддею за участі самого обвинуваченого та його захисника ОСОБА_11 .

31.07.2013 року обвинувачений ОСОБА_9 за договором дарування подарував будинок , який розташований за адресою: АДРЕСА_2 своїй дружині ОСОБА_12 та дочці ОСОБА_13 .

13.12.2013 року до Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області було подано повідомленням про вчинення громадянином України ОСОБА_9 , який обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину визначеного ч.2 ст. 286 КК України нового кримінального правопорушення незаконного відчуження майна на яке накладено арешт згідно ухвали суду (ЖЕО-16995 від 13.12.2013р., ВКР-Скоропад 1/13-213/1449). Незважаючи на явні ознаки вчинення кримінального правопорушення відомості не було внесено до ЄРДР.

24.12.2013 року слідчий суддя Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська визнав протиправною бездіяльність уповноважених на те посадових осіб Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області та зобов`язав внести відомості про вчинений злочин до ЄРДР протягом однієї доби з часу постановлення даної ухвали.

08.01.2014 року відомості про вчинене кримінальне правопорушення було внесено до реєстру та розпочато досудове розслідування.

13.08.2014 року слідчий ОСОБА_5 винесла постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

19.08.2014 року постанова слідчого була скасована старшим прокурора прокуратурою Бабушкінського району м. Дніпропетровська ОСОБА_14 як винесену передчасно. В своїй постанові прокурором надано вказівки щодо допиту свідків, витребування копії судової справи в тому числі і запису технічної фіксації судового процесу, і не обмежуючись зазначеними вказівками виконати інші дії, в яких виникне необхідність.

23.09.2014 року старшим прокурором прокуратури Бабушкінського району м. Дніпропетровська ОСОБА_14 знову були дані вказівки слідчому щодо необхідності виконати низку слідчих дій.

Долучивши до матеріалів кримінального провадження копії матеріалів справи щодо розгляду клопотання про накладення арешту, диск з технічним записом фіксації процесу, допитавши свідків, 08.11.2014 року слідчий ОСОБА_5 винесла постанову про закриття провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування постанови про закриття кримінального провадження слідчим зазначено, що оскільки ухвала Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про арешт майна на належне ОСОБА_9 на праві власності домоволодіння АДРЕСА_2 набрала законної сили 02.08.2013 року, т.я. ОСОБА_9 була подана апеляційна скарга. Оскільки суб`єкт злочину, передбаченого ч.1 ст.388 КК України спеціальний, ним є особа, якій ввірене майно, на яке накладено арешт або яке описано, так як на момент реєстрації Бабушкінським ВДВС ДМУЮ в реєстрі заборон та арештів в грудні 2013 року, домоволодіння ОСОБА_9 вже не належало, тому в діях ОСОБА_9 відсутній склад злочину.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржене рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Згідно ч.1 ст.304 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

В обґрунтування скарги скаржником зазначено, що копію постанови ОСОБА_4 ніколи не отримувала, 19.11.2014 року слідчий Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_5 підтвердила факт закриття кримінального провадження, однак копію постанови відмовилась надати та перестала відповідати на телефонні дзвінки.

З наданих матеріалів кримінального провадження не можливо встановити час отримання скаржником постанови про закриття кримінального провадження, а тому суд вважає, що встановлений законом строк для подачі скарги на постанову про закриття кримінального провадження не пропущений.

У відповідності до ч.1 ст.6 КК України, особи, які вчинили злочини на території України, підлягають кримінальній відповідальності за цим Кодексом.

За ч.1 ст.11 КК України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння /дія або бездіяльність/, вчинене суб`єктом злочину. Суб`єктом злочину є фізична осудна особа, яка вчинила злочин у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставити кримінальна відповідальність /ч.1 ст.18 КК України/.

Відповідно до ч.1 ст.388 КК України передбачена відповідальність за розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення майна або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт або яке описано, чи порушення обмеження права користування таким майном, здійснене особою, якій це майно ввірено, а також здійснення представником банківської або іншої фінансової установи банківської установи банківських операцій з коштами /вкладами/, на які накладено арешт.

Безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388, є порядок виконання рішень судів, інших державних органів чи посадових осіб, пов`язаних із: 1) забезпеченням позову у кримінальному, цивільному або господарському судочинстві, виконання вироку суду в частині конфіскації майна, погашення податкового боргу, охорони спадкового майна; 2) вжиттям господарським судом запобіжних заходів (у частині накладення арешту на майно); 3) зверненням державною виконавчою службою стягнення на майно боржника.

Предметом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388, є майно, на яке накладено арешт або яке описане.

Статтею 68 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Згідно ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Частиною 4 ст. 13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Як зазначено у ч.1 та ч.2 ст. 110 КПК України процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Судове рішення приймається у формі ухвали або вироку, які мають відповідати вимогам, передбаченим статтями 369, 371-374 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором.

Відповідно до ч. 2 ст.534 КПК України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Станом на час вчинення правочину судове рішення по справі за обвинуваченням ОСОБА_9 у скоєні злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України розглядалось Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська. Про таке вказує лист ГУ МВС України в Дніпропетровській області №8/3-56, З-58 від 23.01.2014р. /а.с. 51/. А, відповідно, і не вирішено питання про скасування арешту.

Так, судом встановлено, що 29.07.2013 року при розгляді клопотання слідчого СВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_15 про арешт майна підозрюваного ОСОБА_9 в кримінальному провадженні №0000140, за ознаками тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України був присутній особисто обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_16 . Таке підтверджується дослідженими судом і наявними в матеріалах кримінального провадження журналу судового засідання та аудіо записом судового засідання. В обґрунтування задоволення заявленого клопотання слідчий посилався на заявлений потерпілим цивільний позов, на забезпечення якого необхідно накласти на належне підозрюваному майно. Задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, судом прийнято до уваги розмір заявленого цивільного позову, належність майна підозрюваному, розумність й співмірність обмеження права власності, також зазначено про безпідставність доводів підозрюваного та його захисника щодо належності домоволодіння також і його членам сім`ї, зокрема і дружині, оскільки майно підозрюваним набуте у власність за договором дарування. З таким рішенням суду не погодилися адвокат підозрюваного та сам підозрюваний і звернулись з апеляційною скаргою на вказану ухвалу суду.

Однак, не дочекавшись розгляду апеляційної скарги, 31.07.2013 року обвинувачений ОСОБА_9 за договором дарування подарував будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 своїй дружині ОСОБА_12 та дочці ОСОБА_13 .

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.08.2013 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_16 в інтересах ОСОБА_9 залишено без задоволення.

Органами слідства не надано належної оцінки наявному в матеріалах кримінального провадження договору дарування домоволодіння, який вказує на протиправний умисний характер дій ОСОБА_9 і, по суті, спростовує показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Так у п.5 зазначеного договору дарування домоволодіння /а.с. 113/ зазначено про таке : «Дарувальник свідчить, що на момент укладення цього договору згадане нерухоме майно не перебуває під арештом чи забороною, щодо нього не ведуться судові спори, воно не заставлене, у податковій заставі, іпотеці не перебуває, відносно нього не укладено будь-яких договорів із відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса воно не використовується, відносно цього майна не встановлено сервітуту за договором (за законом, заповітом або рішенням суду).

За наявності в нотаріуса інформації про арешт майна дарувальника, нотаріус не зміг би посвідчити зазначений договір в силу приписів ч.2 та 3 ст.55 Закону України «Про нотаріат».

22.07.2014р. під час допиту ОСОБА_9 /а.с. 87-90/ серед іншого повідомив про таке : «Начиная с апреля 2013 года, я начал заниматься сбором информации для подготовки необходимого пакета документов для проведения сделки дарения, а именно: неоднократно проводил консультации с нотариусами, консультировался со специалистами, уполномоченными составлять оценочную смету моего имущества. …… Я не совершал никаких противоправных действий касательно своего имущества, так как необходимый пакет документов собирался заранее и достаточно длительный срок.

Аналогічні свідчення надали свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які є родичами ОСОБА_9 та сторонами у договорі дарування домоволодіння.

Органами слідства не надано належної оцінки показанням свідка ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо протиправних дій ОСОБА_9 , а також про обставину, що ОСОБА_12 є дружиною ОСОБА_9 є свідком по кримінальному провадженню по факту ДТП в якому загинула ОСОБА_17 та була на місті ДТП, допитувалась як свідок під час досудового розслідування та в Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська.

Суд приймає до уваги, що у п. 4 договору дарування домоволодіння /а.с. 113/ зазначено, що звіт про оцінку домоволодіння виданий ТОВ «Південні зірки» було оформлено 30.07.2013р. Саме на підставі такого звіту було посвідчено договір дарування.

09.08.2014р. під час допиту у якості свідка ОСОБА_18 /а.с. 100-103/ повідомила, що ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 звернулись до неї для посвідчення договору дарування 31 липня 2013 року. Що суперечить показанням свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які повідомляли, що

07.10.2014р. під час допиту ОСОБА_9 /а.с.162-163/ повідомив що : «Примерно за неделю до 31.07.2013 я договорился с нотариусом ОСОБА_18 о том, что я приеду 31.07.2013 примерно в 17ч. 30 мин. Для заключения договора дарения….» Тобто у проміжок часу який співпадає із датою вручення йому слідчим ОСОБА_15 клопотання про накладення арешту на домоволодіння 25.07.2013р. /а.с.120-121/. Що вказує на умисний характер дій ОСОБА_9 .

Показання зазначених свідків органи досудового слідства не перевіряли, причини розбіжностей у спосіб визначений законом не встановлювали та не надали їм належної оцінки. Внаслідок чого дійшли передчасного висновку про відсутність в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення визначеного ч.1 ст. 388 КК України та можливість закриття кримінального провадження.

Окрім того, встановивши під час досудового розслідування протиправний характер дій ОСОБА_9 і можливий склад злочину визначений ст.382 КК України (Невиконання судового рішення), ст. 367 КК України (Службова недбалість) та відсутність складу кримінального правопорушення за ч.1 ст. 388 КК України слідчим на порушення положень ч.1 ст.214 КПК України не вжито заходів щодо зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення. Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Таким чином, 31.07.2013 року обвинувачений ОСОБА_9 будучи обізнаним про винесення ухвали про накладення арешту на домоволодіння діючи умисно, протиправно, розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи їх настання з метою уникнення відповідальності по відшкодуванню збитків, завданих потерпілій уклав договір дарування, тобто вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.388 КК України.

Окрім того, оскаржувана постанова оформлена із порушенням приписів ч.ч. 5,6 ст. 110 КПК України, а саме: складена слідчим на не на офіційному бланку, слідчим не викладено зміст обставин, які є підставами для її прийняття, як і мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу, зокрема: не приведені мотиви прийняття такого рішення та його обґрунтування.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 307 КПК України, за наслідками розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування, постановляєтся ухвала, якою може бути скасовано рішення слідчого чи прокурора, зобов`язано припинити дію, зобов`язано вчинити певну дію, або про відмову у задоволенні скарги. Нормою ч. 3 цієї статті встановлено, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 26, 303-307 КПК України, -

УХВАЛИВ:
Скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування постанови про закриття кримінального провадження задовольнити.

Постанову слідчого СВ Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_5 від 08.11.2014 року про закриття кримінального провадження №0000173 за ч.1 ст.388 КК України скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1