АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/2049/16 Справа № 206/7021/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:
Судді - доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001933, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 грудня 2015 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2016 року, ухвалений щодо
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в с. Стрілкове Генічеського району Херсонської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України,
за участю: прокурора ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2016 року скасувати у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого злочину.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначає, що вирок є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом не було прийнято до уваги жодного з його доводів, не зважаючи, що вони були документально підтверджені, та порушено його право на захист від обвинувачення.
Також, ОСОБА_6 зазначає, що ухвала суду від 23 серпня 2016 року, якою було встановлено графік ознайомлення з матеріалами цього кримінального провадження та ухвала від 26 серпня 2016 року, якою припинено ознайомлення з матеріалами провадження є незаконними, у зв`язку з порушенням його права на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. При цьому, посилається на те, що суд безпідставно дійшов висновку про його намір щодо затягування процесу ознайомлення.
В доповненні до апеляційної скарги обвинувачений просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, пом`якшивши його. При цьому, зазначає, що судом першої інстанції грубо порушено вимоги чинного кримінального процесуального законодавства та Конституції України. Так, під час дослідження доказів суд надав перевагу явно сумнівним та суперечливим доказам у цьому провадженні. Зокрема, суд не взяв до уваги доводи про відсутність в його діях складу інкримінованого злочину, оскільки у нього не було умислу та мети ухилятись від виконання вироку, а самовільне залишення місця обмеження волі було вимушеним та він самостійно прибув до місця відбування покарання. Окрім того, звертає увагу суду апеляційної інстанції, що прокурорським наглядом було встановлено зникнення з СМЧ його медичної книги з історією хвороби, які підтверджують факт того, що він не може утримуватися в СІЗО протягом тривалого часу. Також обвинувачений вказує, що на протязі відбування покарання він піддавався обмеженню його прав, нелюдському відношенню та явному упередженому відношенню з боку адміністрації установи та безпосередньо начальника ОСОБА_9 .
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України та призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, з урахуванням вимог ст. 72 КК України, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Суворівського районного суду міста Херсона від 12 грудня 2012 року і остаточно призначено покарання у виді 2 років 10 днів позбавлення волі. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 за період з 24 грудня 2015 року по 07 червня 2016 року.

За обставин, викладених у вироку ОСОБА_6 , з 17 січня 2014 року відбував покарання у вигляді обмеження волі в Ігренському виправному центрі УДПтСУ у Дніпропетровській області № 133, розташованому за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Бєхтєрєва, 5, будучи засудженим за вироком Суворівського районного суду міста Херсона від 12 грудня 2012 року за вчинення злочинів, передбачених ч.ч.1,3 ст.358, ч.1 ст.190 , ст.70 КК України, до 3 років обмеження волі, де під розписку був ознайомлений з межами адміністративної території вказаної установи, порядком відбування покарання у вигляді обмеження волі, обов`язками, встановленими Правилами внутрішнього розпорядку установи та попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 390 КК України в разі ухилення від відбування даного виду покарання.
08 грудня 2015 року приблизно о 20 годині у ОСОБА_6 разом з іншими особами, які відбували покарання в даному виправному центрі, під час вживання спиртних напоїв на території Ігренського виправного центру № 133 виник злочинний умисел, направлений на самовільне залишення місця обмеження волі. Після чого близько 21 години ОСОБА_6 , реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, в порушення вимог розділу 3 п.3 Правил внутрішнього розпорядку для засуджених, які відбувають покарання у виді обмеження волі, скориставшись темним часом доби та поганим освітленням охоронюваного периметру виправного центру, не маючи відповідного дозволу адміністрації, разом з іншими особами переліз через захисну огорожу ділянки №1 охоронюваного периметру території Ігренського виправного центру УДПтСУ в Дніпропетровській області № 133, чим здійснив самовільне без дозволу адміністрації залишення території (меж) виправного центру.
08 грудня 2015 року приблизно о 22 годині працівниками Ігренського виправного центру УДПтСУ у Дніпропетровській області №133 під час обходу житлової зони вказаної установи були помічені три особи, які перетинали основну огорожу охоронюваного периметру території, в зв`язку з чим при проведенні перерахунку засуджених в установі було виявлено відсутність трьох осіб ОСОБА_6 та двох інших.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_6 та його захисник підтримали апеляційну скаргу, уточнили її доводи та просили змінити вирок в частині призначеного обвинуваченому покарання, пом`якшивши його і обмежившись відбутим строком покарання, з урахуванням положень ст. 72 КК України.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вирок вважав законним і обґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до такого.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України вбачається, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В ст. 91 КПК України зазначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання колегії суддів, висновки місцевого суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 , за обставин, викладених у вироку, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 390 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, визнаних судом доведеними, та ґрунтується на сукупності зібраних, розглянутих і належно оцінених доказах.
Разом з цим, доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого не підтверджуються зібраними доказами, є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.

За положеннями ч. 1 ст. 390 КК України, об`єктивна сторона злочину характеризується діями або бездіяльністю і проявляється у формі самовільного залишення місця обмеження волі. Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього злочину є місце обмеження волі - територія кримінально-виконавчої установи відкритого типу, яка визначається на місцевості відповідно до виправно-трудового законодавства України.

Суб`єкт даного злочину спеціальна особа, якій покарання у виді обмеження волі призначено вироком суду, а не та, що відбуває це покарання на підставі інших судових рішень.
Відповідно до ст. 59 КВК України особи, засуджені до обмеження волі, зобовязані виконувати законні вимоги адміністрації виправного центру, які стосуються порядку відбування призначеного покарання; сумлінно працювати у визначеному нею місці; постійно знаходитись в межах виправного центру під наглядом, залишати його межі лише за спеціальним дозволом адміністрації цього центру, проживати за особистим посвідченням, яке видається взамін паспорта та в спеціально призначених гуртожитках. При цьому засудженим до обмеження волі забороняється, зокрема, вживати спиртні напої, пиво, наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги чи інші одурманюючі засоби.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину повністю доведена та підтверджується показаннями свідків, письмовими доказами.

Так, свідок ОСОБА_10 - начальник ІВЦ № 133, пояснив, що ввечері десь о 22 год. 30 хв. 08.12.2015 йому в телефонному режимі черговий ІВЦ повідомив про здійснення втечі трьома засудженими, силуети яких помітили, коли вони перелазили через паркан установи, в числі яких були ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та обвинувачений ОСОБА_13 .

Свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 зазначили, що під час вечірньої перевірки ними було виявлено відсутність трьох засуджених, вони помітили, що ворота дизельного приміщення відчинені та побачили якийсь силует на даху цього приміщення. Дані ворота в обов`язковому порядку завжди повинні бути зачиненими. Вони про це зразу ж доповіли черговому та стали перевіряти далі. Почалась перевірка контингенту засуджених, було виявлено відсутність трьох осіб з числа засуджених, хоча вони ретельно перевірили всі приміщення закладу, включаючи підвальне приміщення, всі місця, в тому числі і промзону . В подальшому втікачів повернули до ІВЦ в примусовому порядку.

З протоколу огляду місця події слідує, що ворота виправного закладу є зачиненими та територія установи має огорожу, яка зверху обплетена дротом ( т.1 а.п. 10). З рапортів працівників ІВЦ № 133 ОСОБА_16 та ОСОБА_17 вбачається, що з закладу мала місце втеча трьох засуджених, в тому числі і ОСОБА_6 ( т.1 а.п. 11-15).
Окрім того, обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні суду першої інстанції не заперечував, що він вживав спиртні напої на території гуртожитку (житлової зони) виправного центру разом з іншими особами, що відбували покарання, святкуючи день народження засудженого ОСОБА_11 , та в подальшому самовільно залишив місце відбування покарання, та свідомо порушив порядок відбування покарання, оскільки його під розпис було повідомлено про умови та порядок відбування покарання.
Отже, доводи обвинуваченого про те, що у нього не було умислу та мети ухилятись від виконання вироку, а самовільне залишення місця обмеження волі було вимушеним та він самостійно прибув до місця відбування покарання, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.

На переконання колегії суддів, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України, тобто у самовільному залишенні місця обмеження волі особою, засудженою до обмеження волі.
Доводи ОСОБА_6 проте, що на протязі відбування покарання він піддавався обмеженню його прав, нелюдському відношенню та явному упередженому відношенню з боку адміністрації установи та безпосередньо начальника ОСОБА_9 об`єктивно нічим не підтверджені і не можуть бути прийняті до уваги судом апеляційної інстанції.

Відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Із вироку вбачається, що при призначенні покарання ОСОБА_6 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, який раніше судимий, за місцем відбування покарання характеризується незадовільно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, скоїв злочин середньої тяжкості.

Обставин, які пом`якшують покарання місцевим судом не встановлено, до обставин, що обтяжують покарання суд відніс рецидив злочину.

Колегія суддів, погоджується із встановленими судом першої інстанції обставинами, які впливають на вид і розмір покарання та вважає, що покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям, призначене ОСОБА_6 з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65 КК України, з урахуванням всіх обставин кримінального провадження, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових злочинів, а тому будь - яких підстав призначення більш м`якого покарання з мотивів, зазначених обвинуваченим, колегія суддів не вбачає, та підстав вважати таке покарання несправедливим унаслідок суворості немає.

На переконання колегії суддів, суд вірно призначив обвинуваченому ОСОБА_6 остаточне покарання за принципами, закріпленими в ст. 71 КК України, у виді 2 років 10 днів позбавлення волі.

Отже, з урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що всі обставини, які впливають на вид і розмір покарання, належним чином судом враховані, та колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, а вирок суду є законним, обґрунтованим, вмотивованим і справедливим та відповідає меті покарання.

Доводи обвинуваченого щодо незаконності ухвал від 23 серпня 2016 року та від 26 серпня 2016 року, якими, відповідно, було встановлено графік його ознайомлення та припинено ознайомлення з матеріалами цього кримінального провадження, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, з урахуванням об`єму і обставин кримінального провадження, встановив ОСОБА_6 графік ознайомлення, та в подальшому обґрунтовано припинив ознайомлення з матеріалами провадження і вірно дійшов висновку про зловживання обвинуваченим процесуальними правами.
При цьому, колегія суддів вважає, що, відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 72 КК України, необхідно зарахувати ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення в межах цього кримінального провадження з 08 червня 2016 року по 09 листопада 2016 року включно з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2016 року залишити без задоволення.
Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2016 року залишити без змін.
Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення в межах цього кримінального провадження з 08 червня 2016 року по 09 листопада 2016 року включно з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області:
___________________ _____________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4