Провадження № 1-кс/537/773/2016
Справа № 537/4291/16-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.09.2016 року слідчий суддя Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчук Полтавської області скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання відповідної заяви,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду зі скаргою, в якій просили в порядку ст.303 КПК України зобов`язати прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення відносно судді Автозаводського районного суду м. Кременчука ОСОБА_5 за ознаками ч.1 ст. 375 КК України.
В обґрунтування скарги зазначено, що 23.08.2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 подали до Кременчуцької місцевої прокуратури заяву про вчинення суддею Автозаводського районного суду м. Кременчука ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.375 КК України, по факту постановлення завідомо неправосудної ухвали від 11.07.2016 року, про що просили відкрити кримінальне провадження та почати досудове розслідування, повідомити письмово про початок кримінального провадження. Проте Кременчуцькою місцевою прокуратурою не внесено зазначених відомостей про злочин до ЄРДР, чим порушено вимоги ст.214 КПК України, згідно з якими слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування. Тому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність прокурора в порядку ст.303 КПК України.
В судовому засіданні заявники ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в своїх інтересах та представляючи інтереси ОСОБА_3 , скаргу підтримали. Пояснили, що при вирішенні справи №524/4689/16-к слідчий-суддя Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області ОСОБА_5 постановив завідомо неправосудну ухвалу від 11.07.2016 року, а тому його дії містять ознаки злочину, передбаченого ч.1 ст.375 КК України, про що вони повідомляли прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури. Проте прокурор істотно порушив порядок розгляду заяви про внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а саме в порушення вимог ст.214 КПК України не вніс відомості до ЄРДР. Службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальне правопорушення, зобов`язана прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення законом не допускається. Тому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили скаргу задовольнити.
Прокурор Кременчуцької місцевої прокуратури не з`явився в судове засідання, хоча був повідомлений про місце і час розгляду скарги належним чином. Подав письмове клопотання про розгляд справи без його участі, просив відмовити в задоволенні скарги.
Вислухавши пояснення скаржників, дослідивши, матеріали скарги, слідчий суддя встановив наступне.
Ухвалою слідчого судді Автозаводського районного суду м. Кременчука ОСОБА_5 від 11.07.2016 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , голови ГО "Укроп-Кременчук" ОСОБА_3 на бездіяльність начальника СВ Кременчуцького ВП ГУПН в Полтавській області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язання відповідного слідчого почати досудове розслідування за їх заявою повідомленням. Роз`яснено скаржникам їх право на подання скарги з дотриманням положень ст.303 КПК України.
Не погодившись з таким рішенням суду, 23.08.2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 звернулися до прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури ОСОБА_8 із заявою. Просили відкрити кримінальне провадження відносно голови Автозаводського районного суду м. Кременчука ОСОБА_5 за ознаками ч.1 ст.375 КК України, яке полягає у винесенні ним неправосудного судового рішення від 11.07.2016 року у справі №524/4689/16-к; невідкладно розпочати досудове розслідування; повідомити письмово, у встановленому законом порядку і строки, про початок кримінального провадження.
Таким чином 23.08.2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 просили прокурора відкрити кримінальне провадження щодо особи, хоча чинним на цей час Кримінальним процесуальним Кодексом, який діє з 21.11.2012 року, не передбачено такої стадії кримінального провадження та такої процесуальної дії, а передбачено, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення в ЄРДР слідчим, прокурором відомостей про кримінальне правопорушення після подання заяви-повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. (ст.214 КПК України).
31.08.2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до Крюківського районного суду м. Кременчука із скаргою на бездіяльність прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури, просили зобов`язати прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури внести відомості до ЄРДР за їх заявою-повідомленням від 23.08.2016 року про кримінальне правопорушення відносно судді Автозаводського районного суду м. Кременчука ОСОБА_5 за ознаками ч.1 ст. 375 КК України, яке полягає у винесені ним неправосудного рішення від 11.07.2016 року у справі №524/4689/16-к, та почати досудове розслідування, про прийняте рішення повідомити.
З пояснень ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні вбачається, що вони не отримували від прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури письмову відмову у внесенні відомостей до ЄРДР за їх заявою-повідомленням від 23.08.2016 року про кримінальне правопорушення відносно судді Автозаводського районного суду м. Кременчука ОСОБА_5 за ознаками ч.1 ст. 375 КК України, достовірно їм не відомо про результати розгляду скарги, достовірно не відомо, що відомості за їх заявою від 23.08.2016 року не внесені прокурором до ЄРДР. З пояснень скаржників вбачається, що про допущену прокурором бездіяльність, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання відповідної заяви, їм повідомили працівники прокуратури особисто та по телефону, але скаржники не обґрунтували такі твердження жодними доказами. Повідомили, що при подачі заяви-повідомлення про злочин прокурору Кременчуцької місцевої прокуратури, їх попереджали про кримінальну відповідальність, проте вони не давали відповідних розписок.
Відповідно до ст. 1 КПК України, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.
Згідно ст.303 КПК України під час досудового провадження може бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Відповідно до ч.1 ст.304 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені ч.1 ст.303 КПК України, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.
Разом з тим, відповідно до пп.1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями №№40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29.11 та 13.12.85, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється в конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.
Рекомендація №СМ/Rec(2010)12 Комітету міністрів Ради Європи від 17.11.2010 щодо незалежності, ефективності та обов`язків суддів містить положення про те, що виконавча та законодавча влада повинні гарантувати незалежність суддів і утримуватися від дій, які можуть підірвати незалежність судової влади або довіру суспільства до неї.
Як зазначено в ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом тільки на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.
Незалежність судової влади є головною умовою забезпечення верховенства права, ефективного захисту прав і свобод людини та громадянина, юридичних осіб, інтересів суспільства й держави.
Незалежність і недоторканність суддів гарантують ст.ст.126 і 129 Конституції, якими встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні й підкоряються лише закону. Законом України «Про судоустрій і статус суддів» визначені умови виконання професійних обов`язків суддів та правові засоби, за допомогою яких забезпечується реалізація конституційних гарантій самостійності судів та незалежності суддів.
Зокрема, ст.6 цього закону встановлено заборону втручання в здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповагу до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання й поширення інформації в будь-якій формі з метою завдання шкоди авторитету суддів чи впливу на безсторонність суду.
Статтею 48 закону передбачено засоби забезпечення незалежності суддів, до яких належать: особливий порядок їх призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення; недоторканість та імунітет; незмінюваність; порядок здійснення судочинства, встановлений процесуальним законом, таємниця ухвалення судового рішення; заборона втручання в здійснення правосуддя; відповідальність за неповагу до суду чи судді; окремий порядок фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установлений законом; належне матеріальне та соціальне забезпеченням суддів; функціонування органів суддівського самоврядування; визначені законом засоби забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім`ї, майна, а також інші засоби їх правового захисту; право судді на відставку.
Реалізація зазначених гарантій здійснення правосуддя є необхідною передумовою належного виконання судом своїх конституційних функцій щодо забезпечення дії принципу верховенства права, захисту прав і свобод людини та громадянина, утвердження й забезпечення яких є головним обов`язком держави (стст.3, 8, 55 Конституції).
Офіційне тлумачення вищевказаних положень Основного Закону стосовно незалежності й недоторканності суддів та заборони впливу на суддів у будь-який спосіб дано рішенням Конституційного Суду від 1.12.2004 №19-рп/2004 у справі про незалежність суддів як складову їхнього статусу.
Відповідно до ч.2 ст.48 закону суддя не зобов`язаний давати жодних пояснень щодо суті справ, які перебувають у його провадженні, крім випадків, установлених законом.
Постановою Пленуму Верховного Суду від 13.06.2007 №8 «Про незалежність судової влади» роз`яснено, що суддя не зобов`язаний давати будь-які пояснення щодо розглянутих справ або справ, які перебувають у його провадженні, а також надавати їх будь-кому для ознайомлення, крім випадків і порядку, передбачених законом. А також рекомендував визнавати порушенням принципів самостійності судів та незалежності суддів, зокрема відібрання від судді пояснень з питань, які підлягають чи були предметом обговорення в нарадчій кімнаті, або спроби розкриття таємниці постановлення рішення в інший спосіб, витребовування чи вилучення судових справ, розгляд яких не завершено, а також отримання матеріалів судових справ (копій документів, які містяться у справі, виписок з неї тощо) з порушенням установленого законом порядку (неповноважним суб`єктом, без належного документального оформлення тощо).
Конституційний Суд у рішенні від 11.03.2011 №2-рп/2011 у справі за конституційним поданням 53 народних депутатів щодо відповідності Конституції (конституційності) окремих положень закону «Про Вищу раду юстиції» встановив, що надання оцінки вчинених суддею процесуальних дій до винесення ним остаточного рішення у справі є втручанням у здійснення правосуддя, що суперечить Конституції.
Частина 5 ст.48 закону «Про судоустрій і статус суддів» зобов`язує органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, а також фізичних і юридичних осіб та їх об`єднання поважати незалежність судді і не посягати на неї. З огляду на це будь-які незаконні втручання або вплив на суд чи суддів, хоч би від кого вони виходили та з якою метою чинилися, є неприпустимими й мають одержувати належну правову оцінку.
Законом від 5.06.2012 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення гарантій незалежності суддів» обмежено право органів прокуратури ініціювати розгляд питань щодо притягнення судді до дисциплінарної відповідальності або щодо їх звільнення з посади.
Згідно з положеннями ст.2 Кримінального процесуального кодексу завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування й судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу.
Притягнення судді до кримінальної відповідальності в механізмі стримувань та противаг у системі поділу влади є однією з форм контролю за діяльністю носіїв судової влади, завданням якої має бути досягнення балансу між засадами незалежності й недоторканності суддів та їх кримінальною відповідальністю в разі вчинення ними кримінально караного протиправного діяння.
Рада суддів України у зверненні «Щодо незалежності суддів від незаконного втручання з боку правоохоронних органів» № 27 від 21.06.2013 року, висловила правову позицію, що процедура притягнення судді до кримінальної відповідальності не може бути використана для здійснення тиску на суддю з метою прийняття ним потрібного судового рішення. Незгода учасника судового процесу з прийнятим рішенням не може бути приводом до реєстрації заяви, повідомлення про вчинене суддею кримінальне правопорушення. Ініціювання кримінального переслідування судді в згаданому контексті є способом незаконного впливу на суд, а така ситуація є загрозливою для засад демократичного устрою, забезпечення прав і свобод людини та громадянина через можливе зниження їх рівня захисту судом.
Разом з тим необхідне зазначити, що 01.07.2013 року Верховний суд України, вирішуючи порушене у зверненні Ради суддів України та суддів Євпаторійського міського суду АР Крим питання, висловив наступну правову позицію.
В ч.2 ст.126 Конституції України, визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 р. № 6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 р. № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 р. № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 р. № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 р. № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 3 червня 2013 р. № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: "Основні принципи незалежності судових органів", ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985 р. Генеральної Асамблеї ООН, "Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів", затверджені 24 травня 1989 р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія "Про статус суддів" від 10 липня 1998 р., Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994 р. та інших.
Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України "Про статус суддів" (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що "недоторканність суддів один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом". Відповідно до положення ч. 1 ст. 126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч. 3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.
Разом з тим відповідно до положення ч. 1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 ст.126 Конституції України.
Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.
Згідно з положенням ч. 2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13 червня 2007 р.

Так, до 21 листопада 2012 р. КПК 1960 р. визначав процедуру досудового слідства у справах щодо суддів (тобто у справах публічного чи приватно-публічного обвинувачення), яке розпочиналося з порушення кримінальної справи відповідно до приводів і підстав, які були передбачені ст. 94 КПК 1960 р., тобто заяви або повідомлення підприємств, установ, організацій, посадових осіб, представників влади, громадськості або окремих громадян, які містили достатні дані, що вказували на наявність ознак злочину, або безпосереднє виявлення органом дізнання, слідчим, прокурором або судом ознак злочину.
Заявники про злочин попереджалися про відповідальність за неправдивий донос і у зв`язку з цим від них відбирали відповідну підписку.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 48 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 2453-VI) винести постанову про порушення кримінальної справи щодо судді мав право лише Генеральний прокурор України або його заступник.
Відповідно до вимог статей 97 і 98 КПК 1960 р. прийняття заяв і повідомлень про злочини було обов`язковим і не пізніше триденного строку після їх отримання зазначені у ч. 3 ст. 48 Закону № 2453-VI посадові особи, за наявності приводів і підстав, зазначених у ст. 94 КПК 1960 р., зобов`язані були щодо судді порушити кримінальну справу або відмовити в її порушенні чи направити заяву або повідомлення за належністю.
Коли необхідно було перевірити заяву або повідомлення про злочин до порушення справи, така перевірка здійснювалася в строк не більше десяти днів шляхом відібрання пояснень від окремих громадян чи посадових осіб або витребування необхідних документів.
Після порушення справи Генеральний прокурор України або його заступник направляв справу для провадження досудового слідства.
Кримінальним процесуальним кодексом України 2012 року (далі - КПК 2012 р.), який набрав чинності з 21 листопада 2012 року, законодавцем змінено початок кримінального провадження: досудове розслідування - перша стадія кримінального провадження - починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не містить визначення поняття "приводів і підстав" до початку кримінального провадження і за їх наявності винесення постанови про порушення кримінальної справи, як це передбачалось статтями 94, 97 - 98 КПК 1960 р.

Відсутність визначення процесуальним законом приводів і підстав до початку кримінального провадження на практиці врегульовано Інструкцією про порядок ведення єдиного обліку в органах і підрозділах внутрішніх справ України заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, затвердженої наказом МВС України від 19 листопада 2012 р. № 1050 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2012 р. за № 2095/22407 (далі - Інструкція № 1050), де зазначено джерела інформації про вчинення кримінальних правопорушень та інших подій, що надходить до ОВС уповноваженого розпочати досудове розслідування, які фактично є ні чим іншим, як приводами до початку кримінального провадження, а підставами - наявність у джерелі інформації даних про ознаки кримінального правопорушення, як це і було передбачено ст. 94 КПК 1960 року.
Згідно з пунктом 5.3.1 Інструкції з організації реагування органів внутрішніх справ на повідомлення про кримінальні правопорушення, інші правопорушення, надзвичайні ситуації та інші події, затвердженої наказом МВС України № 940 від 22 жовтня 2012 р., заявник також попереджається про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, про то підписом зазначається у протоколі.
Положення ч. 1 ст. 214 КПК 2012 р. та пунктом 2.2 Інструкції, затвердженої наказом МВС України № 700 від 14 серпня 2012 р., зобов`язують слідчого, прокурора невідкладно, але не пізніше 24-х годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування тільки заяву або повідомлення, які містять ознаки кримінального правопорушення, а не будь-які інші.
На такий обов`язок слідчого, прокурора вказують вимоги частин 3, 4 і 5 ст. 214 КПК, згідно з якими до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про кримінальне правопорушення, вимагається короткий виклад обставин, які свідчать про вчинення саме кримінального правопорушення, його попередню правову кваліфікацію із зазначенням статті (частин статті) закону України про кримінальну відповідальність, тобто КК, зміст повідомлення слідчим прокурора про підставу початку досудового розслідування, що до 21 листопада 2012 р. було передбачено ст. 94 КПК 1960 р.
Положення ст. 214 КПК перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого ним Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину - кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Визначення приводів і підстав як підстав для початку досудового розслідування також наведено і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 2010 р. № 6 "Про деякі питання, що виникають під час розгляду судами України скарг на постанови органів дізнання, слідчого, прокурора про порушення кримінальної справи".
Згаданою Інструкцією № 1050 врегульовано, зокрема, також порядок вирішення заяв і повідомлень, що надійшли до чергової частини ОВС і в яких відсутні відомості, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Так, після реєстрації їх в журналі єдиного обліку про відомості у них доповідається начальник органу ВС для розгляду та прийняття рішення згідно із Законом України "Про звернення громадян" або КупАП (п. 3.5 Інструкції № 1050) і такі заяви й повідомлення не вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Порядок формування та ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також надання відомостей з нього визначає Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затверджене наказом Генерального прокурора України 17.08.2012 року за № 69 з наступними змінами та доповненнями.
Відповідно до п.1.2 Розділу ІІ зазначеного Положення відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам пункту 4 частини 5 статті 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Пунктом 1.4 Положення передбачено, що заява чи повідомлення про кримінальне правопорушення вважаються поданими з моменту попередження особи про кримінальну відповідальність (за виключенням випадків, коли таке попередження не можливо зробити з об`єктивних причин: надходження заяви, повідомлення поштою, іншим засобом зв`язку, непритомний стан заявника, відрядження, тощо).
Таким чином, обов`язок слідчого або прокурора внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування існує тільки відносно такої заяви або повідомлення, які містять ознаки кримінального правопорушення, а не будь-які інші.
Такий обов`язок слідчого або прокурора визначено ч.1 ст.2 КК України, оскільки підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК України.
Обов`язковими елементами складу будь-якого злочину є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона. Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії (бездіяльність) які оцінюються, не є злочином.
Системний аналіз зазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудового розслідування підлягають не будь-які заяви, а лише ті з них, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення.
Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про вчинення злочину є наявність в таких заявах та повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних не має, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань і щодо них не повинно проводитись досудове розслідування.
Крім того, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України висловила правову позицію, що при розгляді заяв і звернень щодо суддів про вчинення кримінального правопорушення, органам ВС МВС України та прокуратури при вирішенні питання про наявність в діях судді ознак складу злочину згідно з Інструкцією № 1050 і внесенні їх до Єдиного реєстру досудових розслідувань слід брати до уваги і роз`яснення, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. "Про незалежність судової влади" "відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені".
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвала слідчого судді Автозаводського районного суду м. Кременчука ОСОБА_5 від 11.07.2016 року не переглянута та не скасована компетентним судом, в тому числі після того як вичерпані усі доступні національні засоби юридичного захисту скаржники не використали своє право звернутися до ЄСПЛ. Разом з тим прокурор та слідчий суддя суду першої інстанції не наділені Законом повноваженнями перегляду судових рішень іншого слідчого судді суду першої інстанції. А тому в заяві повідомленні скаржників, поданому 23.08.2016 року прокурору Кременчуцької місцевої прокуратури не було наведено ознак кримінального правопорушення, а фактично оскаржено судове рішення, з яким не погодились скаржники, в порядку, який не передбачений процесуальним законом.
Втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання (пункти 10 і 11).
Висловлюючи правові позиції щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань стосовно суддів за заявами громадян, які не погоджуються з прийнятими процесуальними рішеннями при розгляді справ за їх участю у КПК 2012 р., Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України вважала, що:
- після внесення змін до ч. 3 ст. 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Законом України від 13 квітня 2012 р. № 4651-VI, яким положення про те, що постанову про порушення кримінальної справи, якою розпочиналось досудове слідство щодо судді, мав право винести лише
Генеральний прокурор України або його заступник, було виключено, а КПК 2012 р. з 21 листопада 2012 р. запроваджено процедуру в ст. 214 КПК, згідно з якою внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування, в тому числі щодо судді, може слідчий і прокурор, а не Генеральний прокурор України або його заступник, як це було до внесених Законом (№ 4652-VI) змін, такі зміни призвели до зниження рівня гарантій недоторканості і незалежності суддів, встановлених законами.
Такий висновок випливає з Рішення Конституційного Суду України у, справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень частин 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України "Про статус суддів" (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004, згідно з яким "не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів" (п. 4.1).
Разом з тим з аналізу матеріалів справи вбачається, що скаржники не подали жодних належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження своїх доводів про бездіяльність прокурора та невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання їх заяви.
В ст. 22 КПК України встановлений принцип змагальності сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
В ст.26 КПК України, встановлений принцип диспозитивності. Так, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Зі змісту ст.306, ст. 370 КПК України вбачається, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.306, ст.363 КПК України, після з`ясування обставин та перевірки їх доказами, слідчий суддя в судовому засіданні з`ясував в учасників судового провадження чи бажають вони доповнити судовий розгляд і чим саме. Але від учасників процесу не поступило відповідних клопотань.
З огляду на наведені принципи змагальності та диспозитивності, слідчий суддя вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не довели в своїй скарзі, що прокурором Кременчуцької місцевої прокуратури було допущено бездіяльність, а саме не розглянуто їх заяву-повідомлення, подану прокурору 23.08.2016 року, чи не внесено відомості в ЄРДР.
В той же час прокурором Кременчуцької місцевої прокуратури не повідомлено заявників про результати розгляду їх заяви-повідомлення від 23.08.2016 року.
Відповідно до ст.307 КПК України, за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала згідно з правилами цього Кодексу. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.
Враховуючи наведене, слідчий суддя вважає, що скарга ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню. Необхідно зобов`язати прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури письмово повідомити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про результати розгляду їх заяви від 23.08.2016 року. В іншій частині задоволення скарги відмовити.
Керуючись ст.ст.214, 303- 307, 309-310 КПК України, слідчий суддя, -
п о с т а н о в и в :
Скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора Кременчуцької місцевої прокуратури, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання відповідної заяви задовольнити частково.
Зобов`язати прокурора Кременчуцьої місцевої прокуратури письмово повідомити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про результати розгляду їх заяви від 23.08.2016 року.
В іншій частині задоволення скарги відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя Крюківського районного суду
м. Кременчука Полтавської області ОСОБА_1 .