АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/790/168/16 Головуючий 1-ої інстанції ОСОБА_1
Справа №633/321/14-к Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286, ч.1 ст.357, ч.1 ст.289 КК України
ВИРОК
Іменем України
18 січня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю прокурора - ОСОБА_7 ,

потерпілих - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - ОСОБА_10 ,

захисника - ОСОБА_11 ,

обвинуваченого - ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, захисника та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Печенізького районного суду Харківської області від 29.09.2015р. стосовно ОСОБА_12 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харків, громадянин України, неодружений, офіційно не працює, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий:

засуджений за: - ч.1 ст.286 КК України до 2(двох) років обмеження волі з позбавленням

права керувати транспортними засобами на 3(три) роки;

-ч.1 ст.289 КК України до 3(трьох) років обмеження волі;

-ч.1 ст.357 КК України до 1(одного) року обмеження волі.

Відповідно до ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання 3(три) роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_12 від відбування призначеного за цим вироком основного покарання звільнено з іспитовим строком 3(три) роки та покладанням обов`язків передбачених п.2, 3, 4 ст.76 КК України

Крім того, цим же вироком вирішені питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у порядку передбаченому ст.ст.100, 124 КПК України та розв`язані цивільні позови потерпілих.

Згідно вироку, 17.12.2013р. о 6год. 00хв. ОСОБА_12 , маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом та офіційними документами, діючи з корисливим мотивом, розуміючи протиправний характер свого діяння та бажаючи діяти саме таким чином, перебуваючи у будинку АДРЕСА_2 , діючи таємно, направився у вітальню, де, переконавшись, що його дії є непомітними для мешканців будинку, які на той момент спали, шляхом вільного доступу заволодів ключами від автомобіля «Toyota Corolla», р.н. НОМЕР_1 законним користувачем якого є ОСОБА_9 , та свідоцтвом про реєстрацію цього транспортного засобу серії НОМЕР_2 , після чого, не запитавши та не отримавши дозволу потерпілої, діючи всупереч її волі, за допомогою цього ключа запустив двигун належного їй автомобіля, вилучивши його з місця стоянки з подвір`я зазначеного вище домоволодіння, та направився до смт. Печеніги, Харківської області.

Діставшись до смт. Печеніги на технічно справному автомобілі ОСОБА_12 запросив на прогулянку своїх знайомих ОСОБА_8 , неповнолітню ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , яким про дійсне походження автомобіля не повідомив, зазначивши ОСОБА_13 , що автомобіль йому подарував батько, а ОСОБА_8 що він самостійно придбав цей транспортний засіб. Цього ж дня о 20год. 30хв. ОСОБА_12 , перебуваючи за кермом вказаного автомобілю з трьома вищезазначеними особами у салоні, рухаючись з боку Печенізького водосховища у напрямку «Автовокзала» по вул. Харківській в смт. Печеніги, Харківської області, зі швидкістю 150км/год, допустив зіткнення з автомобілем КАМАЗ, р.н. НОМЕР_3 з причепом бортовим-Е, р.н. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_15 , чим порушив вимоги пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з яким у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Внаслідок ДТП пасажиру ОСОБА_8 було завдано тілесне ушкодження у вигляді закритого осколкового перелому стегнової кості на рівні середньої третини діафиза зі зміщенням кісних уламків, яке є середньої тяжкості. Крім того, законному користувачу автомобіля потерпілій ОСОБА_9 , було завдано матеріальної шкоди в розмірі 47664грн. 88коп.

Прокурор в поданій апеляції ставить питання про скасування вироку суду в наслідок м`якості призначеного покарання та неправильного застосуванню закону про кримінальну відповідальність та ухвалення нового вироку яким призначити ОСОБА_12 остаточне покарання у виді 4(чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки без застосування ст.75 КК України

Потерпіла ОСОБА_9 просить вирок скасувати і ухвалити новий вирок яким призначити ОСОБА_12 остаточне покарання у виді 5(п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки без застосування ст.75 КК України обґрунтовуючи свої вимоги тим, що обвинувачений сплатив лише 500грн. вже під час судового розгляду, характеризується негативно, не має постійного місця роботи.

В своїй апеляційній скарзі захисник просить вирок скасувати і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 за ч.1 ст.286 КК України призначити мінімальне покарання, а за іншими статтями виправдати у зв`язку з недоведеністю вини. Крім того, просить відмовити у задоволенні позову потерпілому ОСОБА_8 , а потерпілій ОСОБА_9 задовольнити в частині його доведеності.

Заслухавши доповідь судді; пояснення обвинуваченого та захисника в підтримку апеляції захисника; прокурора, потерпілої та її представника в підтримку своїх апеляцій; потерпілого про залишення вироку без зміни; перевіривши матеріали справи та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляція захисника задоволенню не підлягає, апеляційні скарги інших учасників судового провадження підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так, згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг.

Як вбачається з вироку суду, фактичні обставини справи були встановленні судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів за встановленим процесуальним порядком.

Оскільки фактичні обставини вчинення злочину передбаченого ч.1 ст.286 КК України ніхто з учасників провадження не оспорює, то колегія суддів виходячи з вищенаведеного правового положення їх не перевіряє.

Зі змісту вироку суду (т.3 а.с.52-68) вбачається, що районний суд встановив фактичні обставини вчинення злочинів передбачених ч.1 ст.357 та ч.1 ст.289 КК України на підставі наступних досліджених під час судового слідства доказів.

З показань потерпілої ОСОБА_9 та її чоловіка ОСОБА_16 , які вони надали в ході судового розгляду справи у районному суді, вбачається, що дійсно друг їхньої доньки ОСОБА_12 , в ніч з 16 на 17 грудня 2013р. ночував в їхньому будинку АДРЕСА_2 , та ніхто з них свого дозволу на керування належним їм автомобілем TOYOTA Corolla ОСОБА_12 вранці 17 грудня 2013р. не надавав. Прокинувшись, подружжя виявило, що транспортний засіб, який стояв надворі відсутній, після чого, вони з`ясували, що ОСОБА_12 в будинку також немає, та одразу розбудили доньку ОСОБА_17 , яка також не чула, як обвинувачений пішов. Тоді вони почали дзвонити ОСОБА_12 , який одразу не відповів, а згодом повідомив, що готує їм сюрприз у виді комп`ютерної діагностики автомобілю TOYOTA Corolla та заміни гальмівних колодок, на прохання повернутись сказав, що він вже на СТО та приїде пізніше, а ввечері також телефоном повідомив, що заночує на СТО, оскільки ремонтні роботи не завершені. Цього ж дня приблизно о 21 годині зателефонував брат обвинуваченого ОСОБА_18 , та повідомив, що ОСОБА_12 потрапив у дорожньо-транспортну пригоду в смт. Печеніги, Харківської області. Поряд з цим, потерпіла та свідок зазначили, що обвинувачений ніколи не навчав їх керувати автомобілем, адже на момент їхнього знайомства в родині вже понад півроку був цей автомобіль, який родина використовувала щодня. Вони також повідомили, що ключі від автомобіля та документами на нього постійно зберігались у вітальні, тому обвинувачений заволодів ними шляхом вільного доступу. Разом з тим, потерпіла ОСОБА_9 зазначила, що дружина брата обвинуваченого ОСОБА_18 , передала їй після дорожньо-транспортної пригоди не лише свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а також довіреність, медичні довідки, які були отримані нею та її чоловіком для отримання водійського посвідчення, розписку про передачу ними коштів попередньому власнику автомобіля тощо, тоді як ці документи були сховані в кімнаті їхньої доньки ОСОБА_17 , та не використовувались родиною. Потерпіла наполягала на тому, що пояснення обвинуваченого про передачу йому документів ОСОБА_17 є неправдивими, адже у випадку їхньої добровільної згоди на використання обвинуваченим автомобіля йому передали б лише свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а передавати інші документи потреби не було. Також, категорично заперечував проти пояснень обвинуваченого свідок ОСОБА_16 , який наполягав на тому, що він не допомагав ОСОБА_12 заводити автомобіль та не відчиняв для нього ворота. Потерпіла ОСОБА_9 заперечувала факт передачі обвинуваченому коштів для придбання шпаклівки, адже цей матеріал вже було придбано напередодні цих подій та він зберігався в автомобілі, так само, як і гальмівні колодки, які ще не потребували заміни, та які вони не встигли викласти з автомобіля з вечора

Вищенаведені показання підтверджуються свідком ОСОБА_17 , з показань якої випливає, що з листопада 2013р. вона почала зустрічатися з обвинуваченим ОСОБА_12 , останній двічі залишався ночувати: коли спізнився на автобус та в ніч з 16 на 17 грудня 2013р.. Також свідок зазначила, що вранці 17.12.2013р. її розбудила матір ОСОБА_9 , та повідомила, що з подвір`я зник автомобіль, а ОСОБА_12 також ніде немає. Коли свідку вдалося поговорити по телефону з обвинуваченим, останній запевнив її в тому, що поїхав на СТО, адже хотів зробити її родині подарунок на Новий рік у виді діагностики транспортного засобу та заміни гальмівних колодок, сказав, що вже на СТО у свого хрещеного батька та скоро повернеться, а ввечері також телефоном повідомив, що роботи не закінчені та він привезе автомобіль завтра. Того ж дня близько 21 годині зателефонував брат обвинуваченого ОСОБА_18 , і розповів про дорожньо-транспортну пригоду. Свідок категорично спростовувала, що ОСОБА_12 навчав її батьків керувати автомобілем, адже до цих подій її матір ОСОБА_9 , щодня користувалась ним понад півроку. Вона також зазначила, що не передавала ключі обвинуваченому, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та інші документи, звідки він дізнався про місцезнаходження цих документів їй невідомо, тоді як ключі від автомобіля та свідоцтво про його реєстрацію завжди зберігались у вітальні на відкритому місці.

Викладені показання узгоджуються з іншими дослідженими у суді доказами.

Так, допитані у суді свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , кожен окремо, повідомили суду аналогічну інформацію про те, що вранці 17.12.2013р. вся родина була дуже збентежена та засмучена, але спочатку їхня невістка ОСОБА_9 та син ОСОБА_16 , їм нічого не розповідали, а за кілька днів зізнались, що друг доньки ОСОБА_12 , викрав їхній автомобіль та розбив його. Свідки зазначали, що родина придбала автомобіль ще влітку та постійно ним користувалась, керувала транспортним засобом здебільшого ОСОБА_9 , щодня відвозила малолітню доньку до дитячого садочка, але і ОСОБА_16 також його використовував.

Свідок ОСОБА_18 суду повідомив, що після дорожньо-транспортної пригоди він особисто забрав з автомобіля TOYOTA Corolla папку з великою кількістю документів, яку згодом його дружина повернула потерпілій ОСОБА_9 .

З пояснень свідка ОСОБА_8 випливає, що ввечері 17.12.2013р. ОСОБА_12 забрав його з роботи на автомобілі TOYOTA Corolla, повідомивши, що цей транспортний засіб він придбав собі нещодавно, та попросив допомогти йому замінити гальмівні колодки, але згодом вони цього так і не зробили.

Свідок ОСОБА_13 , зазначала, що 17.12.2015р. близько 19год. 30хв. за нею на автомобілі TOYOTA Corolla заїхали ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_8 , з якими вона поїхала в кафе «Млин». Зі слів ОСОБА_12 цей автомобіль йому подарував батько.

Крім того, вищевикладені фактичні обставини також підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_21 який повідомив, що автомобіль TOYOTA Corolla родина придбала влітку 2013р. та постійно використовувала, за кермом їздили ОСОБА_9 та ОСОБА_16 .

Поряд з наведеним вище, ці обставини підтверджуються наступними дослідженими у суді доказами: генеральною довіреністю (т.2 а.с.261); висновком судової авто-товарознавчої експертизи (т.2 а.с.81-92); розпискою свідка (т.2 а.с.218).

Таким чином колегія суддів приходить до переконання, що висновки суду викладені у вироку підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Отже, відповідно до ст.374 КПК України районний суд у вироку навів докази на підтвердження встановлених ним обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів (т.3 а.с.58-60).

Наведене підтверджує правомірність висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин справи і безпідставність апеляції захисника в цій частині.

Звідси, колегія суддів вважає правильною кваліфікацією дій обвинуваченого в межах пред`явленого йому обвинувачення: за ч.1 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом; за ч.1 ст.357 КК України, як викрадення офіційного документу та за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Задовольняючи частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 районний суд послався на ч.1 ст.1195 ЦК України згідно якої фізична особа, яка завдала шкоди ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому, зокрема, додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Обґрунтовуючи своє рішення в цій частині суд вказав, що позивачем було представлено виписки з медичної картки, а також надані квитанції про придбання медичних препаратів, на суму 3745грн. 88коп.(т.1 а.с.232-238). Сам потерпілий у суді підтвердив, що пристрій для з`єднання кісткових відламків вартістю 3270грн. 00коп. було придбано за спільні кошти ОСОБА_12 та ОСОБА_15 . Визначаючи розмір моральної шкоди, суд також врахував, що відповідач в рахунок відшкодування завданої маральної шкоди надав 1000грн. 00коп. одразу після дорожньо-транспортної пригоди (т.3 а.с.64).

З наведеного, колегія суддів робить висновок, що обвинувачений, не дивлячись на часткове відшкодування завданої шкоди, що враховано судом першої інстанції, повністю не розрахувався з потерпілим ОСОБА_8 , а тому відсутні підстави для скасування вироку суду в наведеній частині.

Щодо задоволеного частково цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 то, як вбачається з вироку районний суд обґрунтував це своє рішення правовими позиціями наведеними у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також у постанові Верховного Суду України № 6-113цс14 від 01.10.2014р., відповідно до якої відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов`язанням, до якого може бути застосовано положення ст.625 ЦК України (т.3 а.с.64).

Таким чином, колегія суддів, спираючись на вище викладене, вважає правомірним рішення суду щодо цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 , а апеляцію захисника безпідставною.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ст.75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_12 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєних ним злочинів, суспільну небезпеку цих діянь, відомості про особу обвинуваченого, обставину, що пом`якшує його покарання, часткове відшкодування ним матеріальної шкоди, позицію потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які підтримали позицію прокурора та просили призначити обвинуваченому реальну міру покарання, поведінку самого потерпілого ОСОБА_8 , який перебуваючи в автомобілі з ОСОБА_12 , достеменно знаючи про суттєве перевищення ним швидкісного режиму, не робив йому зауважень щодо необхідності зменшення швидкості та не просив зупинити транспортний засіб, а також п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» щодо призначення більш м`якого покарання тим особам, які вчинили злочин вперше.

Враховуючи наведені вище відомості, а також приймаючи до уваги відсутність у обвинуваченого офіційного, постійного місця роботи, районний суд прийшов до висновку, що необхідним та достатнім для виправлення і попередження нових злочинів, призначити ОСОБА_12 покарання у виді обмеження волі в мінімальних межах санкцій ч.1 ст.286, ч.1 ст.289, ч.1 ст.357 КК України.

Таким чином, колегія суддів, на підставі вищенаведеного приходить до висновку, що призначені ОСОБА_12 покарання за вчинення конкретного злочину неможна вважати явно несправедливим через їх м`якість в розумінні ст.414 КПК України оскільки санкції вказаних норм передбачають й більш м`які види покарань.

Призначене за сукупністю злочинів остаточне покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді 3 (трьох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки колегія суддів вважає справедливим, а тому в цій частині доводи апелянтів колегія суддів визнає необґрунтованими.

Проте, призначаючи ОСОБА_12 покарання із застосуванням ст.75 КК України суд не звернув увагу на те, що відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» це рішення має бути належним чином мотивоване.

Аналізуючи особу винного, поряд з наведеними характеризуючими обставинами, колегія суддів враховує, що згідно вироку обвинувачений самоусунувся від надання потерпілим матеріальної допомоги, протягом майже двох років обвинувачений не виявляє добровільного бажання відшкодувати завдану потерпілим матеріальну шкоду (т.3 а.с.65-66), а також приймає до уваги раніше наведену позицію потерпілої та органу державного обвинувачення щодо звільнення ОСОБА_12 від призначеного покарання в порядку передбаченому ст.75 КК України апеляційна інстанція приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого без відбування покарання є неможливим.

За таких обставин, відповідно до п.2 ч.1 ст.413 КПК України, у зв`язку з неправильним звільненням засудженого від відбування покарання, вирок Печенізького районного суду Харківської області в частині призначення покарання підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України, з ухваленням апеляційним судом свого вироку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляцію прокурора та потерпілої задовольнити частково, вирок суду першої інстанції, в частині призначення покарання, скасувати та ухвалити новий вирок.

При призначенні покарання суд апеляційної інстанції враховує свої вищенаведені висновки щодо виду та міри покарання, проаналізувавши обставини справи і відомості про особу обвинуваченого, який потерпілій ОСОБА_9 вже після ухвалення вироку тричі переводив грошові кошти у розмірі 500грн., вважає справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів, призначити покарання у виді обмеження волі в розмірах визначених судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст.370, 374, 404, 405, 407, п.4 ч.1 ст.409, п.2 ч.1 ст.413, 420 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а апеляційні скарги прокурора та потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Печенізького районного суду Харківської області від 29.09.2015р. стосовно ОСОБА_12 в частині призначення покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Яким призначити ОСОБА_12 покарання за:

-ч.1 ст.286 КК України 2 (два) роки обмеження волі з позбавленням права

керувати транспортними засобами на 3(три) роки;

-ч.1 ст.289 КК України 3(три) роки обмеження волі;

-ч.1 ст.357 КК України 1(один) рік обмеження волі.

Відповідно до ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_12 покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Виключити з вироку посилання на застосування положень ст.ст.75, 76 КК України.

Строк відбування покарання ОСОБА_12 обчислювати, починаючи з дня його фактичного затримання.

В іншій частині цей же вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий

Судді