АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
11/490/717/12 Головуючий у 1 й інстанції - Новікова
Доповідач - Косенко Л.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2012 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого Косенка Л.М.

суддів Капелюхи В.М., Стуковенкової Т.Г.

при секретарі Грищенко І.М.

за участю прокурора Чепурка А.С.

засудженого ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську кримінальну справу за апеляціями прокурора, який затвердив обвинувальний висновок, та засудженого ОСОБА_1 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2011 року,

Встановила:

Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2011 року

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1,

раніше судимого,-

засуджено за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

Згідно з вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те, що 24 грудня 2010 р. приблизно о 21 год 15 хв біля магазину «Квіти»на перехресті вулиць Шевченка та Вусова в м. Нікополь Дніпропетровської області він відкрито, із застосуванням насильства, яке виявилося в нанесенні удару рукою по голові ОСОБА_2, викрав в останнього мобільний телефон «Нокіа 3150» вартістю 1334 грн 90 коп та інше майно, всього на суму 1439 грн 90 коп.

На вирок подані апеляції.

Прокурор, який затвердив обвинувальний висновок, порушує питання про скасування вироку відносно ОСОБА_1 у звязку з мякістю призначеного йому покарання і постановлення свого вироку з призначенням ОСОБА_1 більш суворого покарання.

Засуджений ОСОБА_1 посилається на необґрунтованість вироку. Вказує на відсутність у справі обєктивних доказів його вини в злочині, за який був засуджений. При цьому він зазначає, що у справі відсутні обєктивні докази його вини у злочину, що даний вирок не грунтується на достовірних доказах, а висновки суду побудовані на припущеннях. Посилається засуджений і на те, що у вчиненні злочину його обмовили ОСОБА_3 і ОСОБА_4. Стверджує, що суд у вироку не дав належної оцінки доказам. Скаржиться він також на однобічність і неповноту досудового і судового слідства, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Виходячи з цього засуджений просить, як це видно з апеляції, постановити відносно нього справедливий вирок.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, міркування прокурора Чепурка А.С., який не підтримав доводи апеляції прокурора, який затвердив обвинувальний висновок, вважав подані апеляції залишити без задоволення, а вирок суду без зміни, пояснення засудженого ОСОБА_1, який просив задовольнити його апеляційну скаргу та призначити покарання із застосуванням ст.69 КК, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи поданих апеляцій, колегія суддів приходить до наступного.

Посилання в апеляційній скарзі засудженого на те, що досудове та судове слідство у справі проведено неповно, необєктивно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені зібраними у ній доказами, є необгрунтованими.

Матеріалами справи зясовано, що досудове та судове слідство у ній проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено.

Слід визнати необгрунтованими й доводи в скарзі ОСОБА_1 про неповноту досудового та судового слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необєктивність дослідження слідчими органами та судом обставин справи. Висновки суду про винність ОСОБА_1 у вчиненні ним злочину, за який його засуджено, підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами, яким судом дана належна оцінка.

З викладеними в апеляційних скаргах засудженого ОСОБА_1 доводами про те, що він не вчиняв грабіж відносно потерпілого ОСОБА_2, колегія суддів не може погодитися.

Засуджений ОСОБА_1 в своїй скарзі хоч і твердить про те, що він не викрадав належне ОСОБА_2 майно, але водночас він взагалі не оцінює власні дії та аналіз доказів, які суд поклав в основу обвинувального вироку.

Так, згідно з показаннями ОСОБА_1 в судовому засіданні 24 грудня 2010 р. він звільнився з місця позбавлення волі, де відбував покарання за попереднім вироком. Того ж дня у вечірній час в м. Нікополі він зустрівся зі знайомим ОСОБА_3. Засуджений не заперечував, що того ж вечора в його присутності ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 мобільний телефон, який належав потерпілому. В кінці судового розгляду справи ОСОБА_1 визнав себе винним у вказаному злочину, заявляв про каяття і просив призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК.

Про призначення йому покарання на підставі ст.69 КК ОСОБА_1 просив і в суді апеляційної інстанції.

Отже, поясненнями самого засудженого підтверджено, що увечері 24 грудня 2010 р. він відкрито викрав мобільний телефон й інше майно ОСОБА_2, який перебував у стані алкогольного спяніння.

Про достовірність цих зізнань ОСОБА_1, а, отже, про доведеність його вини в зазначеному злочину свідчать й такі наведені у вироку докази.

Потерпілий ОСОБА_2 показав, що у вечірний час 24 грудня 2010 р. він дійсно перебуваючи у стані алкогольного спяніння знаходився біля магазину «Квіти»у м. Нікополь, коли хтось ззаду вдарив його по голові і викрав мобільний телефон.

Згідно з показаннями ОСОБА_2 він не зміг розглянути особу, яка напала і викрала у нього телефон.

Свідок ОСОБА_3 підтвердила, що у вказаний у вироку час і місці перебував зі своїм знайомим ОСОБА_1, вживав з ним спиртні напої. По дорозі додому на перехресті вулиць Шевченка і Вусова у м. Нікополь біля магазину «Квіти»ОСОБА_1 із застосуванням насильства вихватив з рук незнайомого чоловіка мобільний телефон, який потім передав йому для продажу.

ОСОБА_3 показав, що у присутності засудженого він продав ОСОБА_4 викрадений у потерпілого телефон, за що в подальшому його було засуджено, про що свідчать дані копії вироку суду від 5 травня 2011 року.

Свідок ОСОБА_4 також підтвердила, що увечері 24 грудня 2010 р. у присутності засудженого ОСОБА_1 знайомий ОСОБА_3 продав їй мобільний телефон.

Про доведеність вини ОСОБА_1 свідчать також дані протоколу огляду належного ОСОБА_4 мобільного телефону, дані протоколу огляду і вилучення флеш-карти з мобільного телефону потерпілого ОСОБА_2, дані протоколу впізнання засудженого ОСОБА_1 свідком ОСОБА_4 та інші докази, які досліджені судом і яким у вироку дана належна оцінка.

Про те, що дані показання свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відповідають дійсності та є обєктивними, свідчать їх однакові показання відносно даних щодо часу, місця і конкретних обставин купівлі-продажу викраденого в потерпілого мобільного телефону. Крім того, показання ОСОБА_3 про обставини вчиненого злочину узгоджуються з поясненнями потерпілого ОСОБА_2, а також із зізнаннями самого засудженого при судовому розгляду справи про вчинений ним злочин.

Суд згідно з матеріалами справи та вироком ретельно перевірив показання ОСОБА_1 в судовому засіданні, зясував причини зміни ним показань на протязі судового розгляду справи і в результаті їх ретельного дослідження у сукупності з іншими доказами, зібраними у справі, дав їм належну оцінку.

Оскільки показання потерпілого та названих свідків, в яких вони викривали ОСОБА_1 у вчиненні злочину, а також зізнання самого засудженого щодо обставин пограбування ОСОБА_2 під час розслідування і судового розгляду справи істотних суперечностей не містили і відповідали іншим доказам у справі, в суду не було підстав сумніватися в їх достовірності, а тому він правильно обгрунтував ними свої висновки у вироку.

З цих підстав посилання засудженого на те, що показання свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відносно названих подій з участю засудженого ОСОБА_1 не відповідають дійсності, є безпідставними.

Теж саме стосується і тверджень ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 обмовили його в злочині, оскільки вони спростовуються запереченнями названих свідків заяв ОСОБА_1 щодо його обмови. Під час вивчення матеріалів справи також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_3 або ОСОБА_4 з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити засудженого у злочину.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у відкритому викраденні чужого майна, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоровя потерпілого, вчиненого повторно, відповідає доказам, які були предметом ретельного дослідження в судовому засіданні та які суд поклав в основу обвинувального вироку.

Проявів упередженості щодо ОСОБА_1 як з боку слідчих органів, так і суду вивченням матеріалів справи не виявлено. Тому не можна погодитися з твердженнями ОСОБА_1 стосовно того, що розгляд справи і досудове слідство відносно нього велися упереджено, з обвинувальним ухилом. Так, з матеріалів справи видно, що як органами досудового слідства, так і судом були досліджені всі докази, як ті, що підтверджували вину засудженого, так і ті, що його виправдовували, і кожному з цих доказів дана належна оцінка.

Та обставина, що слідство та суд по-іншому оцінюють докази, зокрема, показання потерпілого ОСОБА_2, свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 тощо, порівняно з оцінкою їх засудженим, не свідчить про необєктивність чи упередженість слідчих органів і суду, на що є необгрунтовані посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1

Виходячи з наведеного є необгрунтованими також доводи ОСОБА_1 у скарзі про те, що висновки суду про доведеність його винності у названому злочині грунтуються лише на припущеннях.

Таким чином, твердження засудженого ОСОБА_1 про непричетність його до вчинення названого у вироку злочину, а також його твердження про відсутність у справі достовірних доказів про доведеність вини у злочину, за який його було засуджено, належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані безпідставними, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються зібраними у справі та покладеними в основу вироку доказами.

На підставі оцінки й аналізу наведених доказів, які повно і всебічно перевірялися в судовому засіданні, суд обгрунтовано визнав винним ОСОБА_1 в пограбуванні ОСОБА_2 за обставин, наведених у вироку.

Отже, відсутні підстави для скасування вироку з мотивів неповноти досудового і судового слідства, про що, як це витікає з апеляції, необгрунтовано зазначає засуджений ОСОБА_1

Суд правильно кваліфікував дії засудженого за ч.2 ст.186 КК України. За таких обставин вважати, що ОСОБА_1 необгрунтовано засуджено за вказані злочинні дії, немає підстав.

Вивченням матеріалів справи не виявлено порушень вимог кримінально-процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів.

Покарання ОСОБА_1 призначено відповідно до вимог ст.65 КК з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного та всіх обставин справи.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, даний злочин, який згідно зі ст.12 КК визнається тяжким, він учинив у перший же день після звільнення його з місця позбавлення волі, де відбував покарання за попереднім вироком суду. До того ж цей злочин ОСОБА_1 умисно вчинив у стані алкогольного спяніння. Тому підстав для помякшення покарання ОСОБА_1, в тому числі шляхом застосування ст.69 КК, на чому наполягав засуджений в суді апеляційної інстанції, колегія суддів не вбачає.

Що ж стосується тверджень прокурора про мякість призначеного засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки за ч.2 ст.186 КК, то вони не є переконливими.

Посилання прокурора в апеляції на те, що ОСОБА_1 учинив тяжкий злочин, не визнавав своєї вини і не виявляв щирого каяття з приводу вчиненого, не є підставами для визнання призначеного засудженому покарання мяким, оскільки зазначені характерологічні особливості поведінки засудженого під час судового розгляду справи відповідно до ст.67 КК України не можна враховувати для призначення більш суворого покарання.

Також безпідставно прокурор вказує на необхідність урахування судом як обтяжуючої покарання ОСОБА_1 обставини те, що раніше він судимий, оскільки ця особа засуджена за ч.2 ст.186 КК за ознакою повторності. В такому випадку згідно з ч.4 ст.67 КК суд не може ще раз враховувати цю обставину як обтяжуючу при призначенні покарання.

Як видно з вироку, рішення про призначення ОСОБА_1 мінімального покарання за ч.2 ст.186 КК суд належним чином умотивував.

Наведені в апеляції прокурора доводи щодо неможливості виправлення ОСОБА_1 при відбуванні покарання, призначеного судом, не є достатніми для визнання його таким, що є явно несправедливим внаслідок мякості.

Окрім того, саме про таке покарання порушив питання і прокурор у судових дебатах.

Колегія суддів вважає, що в зазначеному випадку покарання засудженому визначено саме таке, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. За таких обставин підстав вважати призначене ОСОБА_1 покарання надто мяким або ж суворим, про що є посилання в апеляціях прокурора і засудженого, колегія суддів не вбачає.

Виходячи з наведеного, керуючись статтями 365, 366 КПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляції прокурора, який затвердив обвинувальний висновок, та засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2011 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни.

Судді