Справа № 128/3727/15-к
ВИРОК
Іменем України
21 грудня 2015 року місто Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря ОСОБА_2 ,
та учасників судового провадження:
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Летківка, Тростянецького району Вінницької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , розлученого, з повною середньою освітою, не працюючого, раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, -
17 березня 2014 року Указом В.о. Президента України № 303/2014 оголошено часткову мобілізацію в Україні та відповідно до ст.1 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» саме з 17 березня 2014 року в країні почав діяти особливий період, який діє по даний час. 08 серпня 2014 року на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 607/2014 від 21.07.2014 року старший солдат ОСОБА_4 призваний Тростянецьким РВК Вінницької області до Національної гвардії України та направлений для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 189 від 08.08.2014 року старший солдат ОСОБА_4 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду старшого стрільця 3 відділення стрілецького взводу, 8 стрілецької роти, 3 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 227 від 09.09.2015 року старший солдат ОСОБА_4 призначений на посаду помічника гранатометника 2 відділення 1 стрілецького взводу 6 стрілецької роти 3 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 . Відповідно до вимог ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.ст.1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.2, 9, 11, 16, 127, 128, 130, 216-222 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України старший солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України. Крім цього, згідно вищевказаних положень, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Однак, старший солдат ОСОБА_4 , в порушення вищевказаних норм чинного законодавства України 3 серпня 2015 року вирішив стати на злочинний шлях та тимчасово ухилитися від проходження військової служби. Реалізуючи свій злочинний умисел, старший солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби 3 серпня 2015 року о 14 год. 30 хв., в порушення ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.ст.1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.11, 16, 127, 128, 130, 216-220 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, без поважних на те причин та без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників, самовільно залишив підрозділ військової частини НОМЕР_1 , який дислокується у АДРЕСА_1 , а отриманий у зв`язку із цим вільний час використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, працюючи на будівельних об`єктах інших громадян. 04.09.2015 року старший солдат ОСОБА_4 самостійно повернувся до військової частини НОМЕР_1 .
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 за пред`явленим йому обвинуваченням вину визнав повністю при обставинах, викладених в обвинувальному акті. Суду показав, що дійсно залишив місце дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 , отримавши обхідний лист, але він не знав, що не можна залишати місце дислокації. Він цілий рік приймав участь в АТО, а коли повернулися, він подумав, що вже можна їхати додому. У вчиненому щиро розкаюється. Просить його суворо не карати.
Враховуючи думки учасників судового провадження, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України суд визнав недоцільним досліджувати докази по кримінальному провадженню стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються. Суд визнав за необхідне обмежитись допитом обвинуваченого, дослідженням доказів стосовно особи обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає, а також судом роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені можливості оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
На досудовому розслідуванні дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані за ч.4 ст.407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) без поважних причин тривалістю понад десять діб, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, особу винного, який раніше не судимий, на диспансерному наркологічному та психіатричному обліку не перебуває, за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, розлучений, цілий рік приймав участь в антитерористичних операціях, являється учасником бойових дій.
Обставинами, що відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, суд встановив щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, які б відповідно до ст.67 КК України обтяжували покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
При цьому суд також враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин, відомостей щодо особи обвинуваченого, тяжкість вчиненого ним злочину та обставини його вчинення, позицію державного обвинувача щодо міри покарання обвинуваченому, суд дійшов висновку, що обвинувачений ОСОБА_4 не представляє підвищену суспільну небезпеку та його виправлення і перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, і тому йому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення з приміненням ст.ст.75, 76 КК України з випробуванням, з встановленням іспитового строку та покладенням відповідно обов`язків, що на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Запобіжний захід під час досудового розслідування до обвинуваченого не застосовувався, підстав для його обрання до набуття вироком законної сили суд не вбачає.
Керуючись ст.ст.349, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд -
Визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік 6 (шість) місяців.
Відповідно до п.п.2, 3 ч.1 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 :
- не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції;
- повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи.
Вирок суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду, відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

СУДДЯ: ОСОБА_1