Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/794/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.08.2015 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кіровограда кримінальне провадження № 0000354 за апеляційною скаргами прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції та захисника ОСОБА_6 на вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18.06.2015 року.

Цим вироком:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кропивницьке Новоукраїнського району Кіровоградської області, громадянина України, українця, з середньої освітою, який одружений, працює приватним підприємцем, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , до кримінальної відповідальності притягується вперше,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Кримінальне провадження розглянуто з участю:

- прокурора ОСОБА_8 ,

- захисника ОСОБА_6 ,

- обвинуваченого ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:
У апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати у зв`язку з його невідповідністю тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним та призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. У решті вирок залишити без змін.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не в повній мірі дотримався вимог ст. 50, 65 КК України та п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, так як не врахував тяжкість кримінального правопорушення, думку потерпілої щодо виду і розміру покарання, яке необхідно призначити обвинуваченому, яка співпадала з думкою сторони обвинувачення. Також судом не враховано, що обвинувачений не відшкодував потерпілим завдану шкоду. Тому на думку апелянта обвинуваченому призначене покарання м`яке, таке, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого.

У апеляційній скарзі захисник не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, застосувати до ОСОБА_7 ст. 75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком на 2 роки. У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Свої доводи апелянт мотивує тим, що при призначенні ОСОБА_7 покарання, судом не в повній мірі дотримано вимог ст. 50, 65 КК України та п. 1,9 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, не враховано дані, що характеризують його особу, а також те, що обвинувачений не становить суспільної небезпеки, свою винувать визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, до кримінальної відповідальності притягується вперше, до адміністративної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, є приватним підприємцем. Умови запобіжного заходу ОСОБА_7 під час досудового і судового слідства не порушував. Обвинувачений є людиною похилого віку, має незадовільний стан здоров`я, не перебуває на обліку у наркологічному диспансері та психіатричній лікарні, виріс у працьовитій сім`ї, сам працює, забезпечує родину.

Згідно довідки квартального комітету разом з ОСОБА_7 проживає і зареєстрована його дружина ОСОБА_9 , 1963 року народження, яка перебувала на обліку в Кіровоградському міськрайонному центрі зайнятості, як непрацююча особа, не працює і на даний час та знаходиться на утриманні ОСОБА_7 , як єдиного годувальника.

Захисник вважає, що ступінь суспільної небезпеки ОСОБА_7 на час ухвалення вироку така, що його виправлення можливо без ізоляції від суспільства, так як особа, він не представляє будь-якої загрози для суспільства, не буде вчиняти нових кримінальних правопорушень, а тому покарання йому може бути призначене із застосуванням ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідача, провівши під час апеляційного розгляду судове слідство в обсязі дослідження матеріалів кримінального провадження щодо особи обвинуваченого ОСОБА_7 , заслухавши в дебатах прокурора, який підтримав доводи апеляції, просив вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним за ч. 2 ст. 289 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. У решті вирок залишити без змін. Заслухавши захисника та обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали доводи апеляції захисника та просили вирок суду першої інстанції змінити, застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України, а апеляцію прокурора залишити без задоволення. Обговоривши доводи апеляцій та перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляція захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Вироком Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18.06.2015 року ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за залучення експерта в розмірі 2459 грн. 96 коп.

Доля речових доказів вирішена відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

За вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він, вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортного засобу, особою яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого за таких обставин.

06.11.2014 року приблизно 00 год. 20 хв. ОСОБА_7 , керував автомобілем «MAN 12.220», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить йому на праві власності, достовірно знаючи про його технічну несправність, яка виражалась у встановленні на задню вісь шин різних моделей з різними малюнками протектора, що відповідно до вимог п. 31.4, 31.4.5 (г) Правил дорожнього руху (далі ПДР) України, забороняє експлуатацію транспортного засобу.

При цьому, рухаючись в темну пору доби на автодорозі Олександрівка - Кіровоград - Миколаїв, на території Бобринецького району Кіровоградської області, не доїжджаючи 1 км 300 м до вказівника с. Веселівка, зі сторони м. Бобринець, в напрямку м. Миколаєва, порушив вимоги п. 1.5, 2.3, 12.1, 12.2, 12.3, 19.3 (б, д) ПДР України, проявив неуважність та безпечність, не вибрав безпечну швидкість руху керованого транспортного засобу, чим позбавив себе можливості вірно оцінювати дорожню обстановку та безпечно керувати ним, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, через погіршення видимості у напрямку руху та невірно обраний швидкісний режим, передньою лівою стороною автомобіля допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який розташовувався на проїзній частині, звернений до автомобіля задньою частиною тіла.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: а) саден лівої скроневої ділянки, саден біля нижньої повіки та зовнішнього кута лівого ока, саден (2) над лівою бровою, саден спинки носа, саден носо-губного трикутника біля правого кута рота над верхньою губою, саден над правою бровою, саден правої скроневої ділянки, саден правої скроневої ділянки, перелому потиличної кістки справа, субдурального крововиливу; б) саден (3) на тильній поверхні правої кисті на основі 2-3 пальця та біля променево-зап`ясткового суглоба, саден на тильній поверхні лівої кисті на основі 2-3 пальця, саден на лівій гомілці по передній поверхні ближче до колінного суглоба, на висоті 39 см від рівня підошв, синця по задній поверхні лівого плеча, саден правого ліктьового суглоба по задній поверхні, крововиливу в міжреберні м`язи з ліва по лопаточній лінії в проекції 3-7 ребер, крововиливу в корні легень, які відносяться до категорії тяжких небезпечних для життя в момент їх спричинення та знаходяться у прямому причинному зв`язку зі смертю потерпілого.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за обставин, викладених у вироку є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні допустимих, належних, достовірних і достатніх доказах досліджених в судовому засіданні й правильно оцінених судом та відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, як фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 ніким із апелянтів не заперечується, а тому відповідно до ст. 404 КПК України відсутні апеляційні підстави піддавати сумніву правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження та правову кваліфікацію.

Оцінивши дослідженні у кримінальному провадженні докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортного засобу, особою яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Разом з тим, при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання та безпідставно не застосував до обвинуваченого додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а тому призначив покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

При цьому, звертає увагу колегії суддів на те, що суд першої інстанції цілком слушно послався на роз`яснення п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23.12.2005 року, але не правильно його трактував. Так, згідно роз`яснення зазначеного пункту постанови Пленуму Верховного Суду України вказано на необхідність у кожному випадку призначення покарання за ч. 1 та 2 ст. 286 КК України обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керування транспортними засобами, яке застосовується у випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з грубим або повторним порушенням порядку користування таким правом.

Судом першої інстанції, правильно встановлено, що 06.11.2014 року приблизно 00 год. 20 хв. під час керування автомобілем «MAN 12.220», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 умисно порушив вимоги п. 31.4, 31.4.5 (г), 1.5, 2.3, 12.1, 12.2, 12.3, 19.3 (б, д) ПДР України, якими регламентується порядок експлуатації та правила безпеки дорожнього руху, а отже грубо порушив порядок користування наданим йому правом керування транспортним засобом.

Злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України є злочином із змішаною формою вини, зокрема по відношенню до порушень порядку експлуатації та правил безпеки дорожнього руху є умисним, а по відношенню до наслідків, у даному випадку смерть потерпілого, необережний.

Проте, суд першої інстанції, при вирішенні питання доцільності застосування до обвинуваченого додаткового покарання як позбавлення права керування транспортними засобами, помилково вказав, що злочин ОСОБА_7 вчинив з необережності, у той час як порушення порядку експлуатації та правил безпеки дорожнього руху, обвинувачений вчинив умисно і ці порушення є грубим порушенням наданим йому правом керування транспортним засобом. Сам по собі факт, що автомобіль є єдиним джерелом доходу, без урахування обставин кримінального провадження, ставлення обвинуваченого до вчиненого, не може бути підставою для незастосування до обвинуваченого додаткового покарання, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортним засобом.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляції прокурора в цій частині та їх задовольняє, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання скасовує з ухваленням нового вироку.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів відповідно до вимог до ст. 50, 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Відповідно до ст. 12 КК України, злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України є тяжким.
Характеризуючи особу обвинуваченого ОСОБА_7 колегія суддів враховує, що він до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем проживання характеризується позитивно, займається суспільно корисною працею, разом з дружиною доглядав за тестем, який в період апеляційного розгляду помер.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 є визнання ним своєї винуватості та активне сприяння в розкритті злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , колегією судів не встановлено.

Ураховуючи викладене, обставини вчинення кримінального правопорушення, особу ОСОБА_7 , його вік та стан здоров`я, думку потерпілої, яка просила призначити обвинуваченому справедливе покарання, урахувавши, що від злочину настала смерть потерпілого ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що за спрямованістю поведінки, як особа, обвинувачений представляє суспільну небезпеку, а тому його виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства з реальним відбуванням покарання, призначивши ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі, а за розміром, який призначив суд першої інстанції. При цьому, колегія суддів вважає, що до обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно застосувати додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Отже, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляції захисника, що ОСОБА_7 , як особа не представляє суспільної небезпеки.

Разом з цим, колегія суддів ураховує, що потерпіла ОСОБА_11 в судовому засіданні показала, що претензій морального і матеріального характеру до обвинуваченого немає, цивільний позов заявляти не бажає. Тому доводи апеляції прокурора, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання судом не враховано те, що він не відшкодував потерпілій завдану шкоду, є безпідставними.

Незважаючи на те, що під час розгляду кримінального провадження встановлено кілька обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 і відсутні обставини, що обтяжують його покарання, але враховуючи обставини кримінального провадження та відношення обвинуваченого до вчиненого, колегія суддів не знаходить обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання, а отже не знаходить підстав для застосування ст. 69 КК України.

Також відсутні підстави для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 ст. 75 КК України, так як колегія суддів, урахувавши тяжкість вчиненого злочину, його наслідки-смерть потерпілого ОСОБА_10 , дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують покарання і відсутність обставин, що обтяжують покарання, дійшла переконання, що призначене покарання ОСОБА_7 має відбувати реально в умовах ізоляції від суспільства.

При цьому, при визначені виду і розміру призначеного обвинуваченому покарання, разом із іншими обставинами, які відповідно до вимог ст. 65 КК України враховані судом, колегія суддів врахувала також дані про його особу, зокрема, що ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується позитивно, до кримінальної відповідальності притягується вперше, займався суспільно корисною працею, є єдиним годувальником в сім`ї, його вік та стан здоров`я, тобто враховано обставини на які в апеляції посилається захисник.

Ураховувати вдруге ці ж самі дані про особу обвинуваченого, а також обставини, які пом`якшують його покарання ще й при вирішенні питання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, тобто при застосуванні ст. 75 КК України, про що в апеляції просить захисник, є неприпустимим. Тому апеляція захисника про застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК України та звільнення його від відбування призначеного покарання задоволенню не підлягає.

Крім того, в апеляції захисник безпідставно вказує, що ОСОБА_7 є особою похилого віку, так як для чоловіків похилий вік вважається 67-71 рік, а обвинуваченому на час апеляційного розгляду кримінального провадження ще не виповнилось 55 років.

З огляду на викладене, колегією суддів вважає, що обране ОСОБА_7 покарання за вчинене кримінальне правопорушення у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, з реальним відбуванням покарання в умовах ізоляції від суспільства, без застосування ст. 69,75 КК України, буде відповідати тяжкості вчиненого, обставинам кримінального провадження та особі обвинуваченого, є обґрунтованим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним самим, так і іншими особами, а ще буде відповідати меті покарання, визначеної у ст. 50 КК України.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляції захисника, а апеляційну скаргу прокурора задовольняє частково.

На підставі викладеного та керуючись ст. 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів.

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції задовольнити частково, а апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18.06.2015 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання, скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 винним та призначити покарання за ч. 2 ст. 286

КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 змінити, взявши під варту в залі судового засідання. Строк відбування покарання рахувати з 18.08.2015 року.
У решті вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 18.06.2015 року залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ через Апеляційний суд Кіровоградської області протягом трьох місяців з моменту проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання його копії.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4