Ухвала

іменем україни

22 вересня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_7,
суддів:ОСОБА_8, ОСОБА_9,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_10,
прокурора ОСОБА_11,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0003086 за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 26 березня 2015 року щодо

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця с. Печиніжина Коломойського району Івано-Франківської області, зареєстрованого та проживаючого АДРЕСА_1,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду й призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Вважає необґрунтованими висновки апеляційного суду про помилковість оцінки доказів судом першої інстанції. По суті заперечуючи правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, наполягає на неналежному дослідженні матеріалів кримінального провадження судом апеляційної інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 січня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 296 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 зазначеного Кодексу.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 1328,25 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов'язаних із залученням експерта.

Вирішено питання про речові докази.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він 05 липня 2014 року приблизно об 11.30 год. у приміщенні відділення № 8 АТ «Банку «Фінанси та кредит» по просп. Леніна, 23/6 в м. Миколаєві, з мотивів явної неповаги до суспільства, яка супроводжувалась особливою зухвалістю, після відмови касира в проведенні операції по зняттю залишку готівки з банківської картки, почав ображати дівчину та погрожувати їй звільненням з роботи. Не реагуючи на численні зауваження працівників банку та відвідувачів, ОСОБА_6 продовжував вчиняти хуліганські дії, протиставляючи себе іншим громадянам, висловлюючись нецензурною лайкою та погрожуючи фізичною розправою працівникам відділення банку. Вказані дії тривали з 11.30 до 13.00 год. і порушили нормальну діяльність відділення банку.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 26 березня 2015 року обвинувальний вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 скасовано, кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрито у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Своє рішення апеляційний суд мотивував тим, що надані стороною обвинувачення й досліджені судами першої та апеляційної інстанцій докази не дають підстав стверджувати, що дії ОСОБА_6 в приміщенні банку міститься склад інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання доводів, викладених у касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Відповідно до з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, не встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, встановлених судом.

Норми, передбачені частиною першою статті 296 КК України - хуліганство (основний склад злочину) визначають обсяг (стан, зміст, певну сукупність) суспільних відносин, які охороняються їх дією, й водночас визначають умови, характер, підстави застосування заходів примусу до суб'єктів, які порушили встановлений ними обов'язок утримуватися від учинення дій певного змісту.

Об'єктом захисту цих норм є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших позаюридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у безпечності громадського спокою, охороні здоров'я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об'єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об'єкти захисту. Зміст та спрямованість цього діяння висновуються із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.

Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Спонуки вчинити такі дії можуть бути різні. Поєднує їх те, що вони, здебільшого, позбавлені будь-якої необхідності, нерідко постають із бажання особи показати свою ніби вищість (винятковість), чи з розгнузданого самолюбства, пов'язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.

У контексті сказаного слід послатися й на роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство», в яких зазначено, що суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім'ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями Кримінального кодексу України, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд зробив умотивований висновок, що характер дій ОСОБА_6 в приміщенні банку, які були викликані працівниками цього ж банку, з якими він знаходився у неприязних стосунках, не може свідчити про направленість його умислу на вчинення хуліганських дій. Тобто в діях ОСОБА_6 відсутня така обов'язкова ознака суб'єктивної сторони інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, як явна неповага до суспільства.

Так, дослідивши матеріали кримінального провадження та співставивши доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони захисту, з наявними у провадженні доказами, апеляційний суд дійшов висновку, що причиною виникнення конфлікту стали дії працівників відділення банку, які відмовили ОСОБА_6 у знятті залишку готівки з валютної картки, тобто дії ОСОБА_6 були зумовлені особистим, а не хуліганським мотивам.

До того ж суд установив, що в результаті цього конфлікту не було порушено громадського порядку, оскільки ОСОБА_6 не вчиняв активних дій, направлених на перешкоджання роботи відділення банку, не наближався до робочих місць працівників. До приїзду Державної служби охорони ОСОБА_6 знаходився у банку лише 12 хвилин і за цей час спілкувався з працівниками банку ще менше.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що в діянні ОСОБА_6 відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України.

Підстав вважати, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судового рішення, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 436 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 26 березня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7ОСОБА_8ОСОБА_9