Ярмолинецький районний суд Хмельницької області
Справа № 689/270/15-к
УХВАЛА

14 січня 2016 року смт. Ярмолинці

Ярмолинецький районний суд Хмельницької області у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

розглянувши на стадії підготовчого провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Ярмолинці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000032 від 25 червня 2014 року, про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Грузевиця Хмельницького району Хмельницької області, є громадянином України та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України,

встановив:
На розгляді суду перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000032 від 25 червня 2014 року, про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України (далі КК України).

На стадії підготовчого судового засідання в залі суду 14 січня 2016 року обвинувачений ОСОБА_4 заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору. Клопотання мотивував тим, що акт не містить викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає всановленими та формулювання обвинувачення на даних обставинах, а також обставин, які обтяжують чи пом`якшують покарання.

Крім цього, зазначає, що прокурором не встановлено події кримінального павопорушення (часу, місця, способу вчинення та інші обставини), винуватості, доведеної відповідними доказами щодо вини, мотиву, причини та мети вчинення кримінального правопорушення; не дотримано презумції невинуватості та забезпечення доведеності вини; в порушення пункту 2 частини другої статті 109 та пункту 1 частини п`ятої статті 110 КПК України в реєстрі матеріалів досудового розслідування як додатку до обвинувального акту в розділі процесуальні рішення відсутні такі реквізити постанов як час їх прийняття, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка прийнала постанову.

Захисник дане клопотання підтримав (під час оголошення ухвали відсутній).

Прокурор проти задоволення клопотання заперечував, оскільки вважає обвинувальний акт таким, що відповідає вимогам КПК України щодо форми та змісту, просив призначити судовий розгляд.

Потерпілий просив провести підготовче судове засідання без свого представника, щодо клопотання обвинуваченого пояснив, що підтримує думку прокурора.

Заслухавши учасників судового провадження та перевіривши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 315 КПК України якщо під час підготовчого судового засідання не будуть встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої статті 314 цього Кодексу, суд проводить підготовку до судового розгляду.

Провести підготовку до судового розгляду справи об`єктивно неможливо, оскільки обвинувальний акт на підставі пункту 3 частини четвертої статті 314 КПК України слід повернути прокурору як такий, що не відповідає вимогам цього Кодексу.

Текст обвинувального акту не містить викладу формулювання обвинувачення як цього вимагає пункт 5 частини другої статті 291 КПК України

Відповідно до частини четвертої статті 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 291 КПК України обвинувальний акт має містити відомості про формулювання обвинувачення. Дана норма не містить визначення формулювання обвинувачення. Оскільки обвинувальний акт є завершальним процесуальним рішенням досудового розслідування, тобто найбільш важливим рішенням досудового розслідування, то вимоги до нього є не менші, ніж вимоги до постанови слідчого, прокурора. Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 110 КПК України постанова складається з мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Суд вважає, що пункт 2 частини п`ятої статті 110 КПК України встановлює вимоги до обвинувального акту, що кореспондує вимозі пункту 5 частини другої статті 291 КПК України щодо наявності формулювання обвинувачення.

На думку суду обвинувальний акт повинен складатися з мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття процесуального рішення про обвинувачення конкретної особи, мотиви прийняття такого рішення, їх обґрунтування, тобто це і є вимоги щодо формулювання обвинувачення.

При цьому посилання частини четвертої статті 110 КПК України на те, що обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу, суд не вважає виключними вимогами до даного документу.

Такий висновок також кореспондується із іншими вимогами КПК України та Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідно до ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення.

Ця складова такої загальної засади кримінального провадження як презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, окрім іншого, також означає, що обвинувачений не зобов`язаний ознайомлюватись з матеріалами кримінального провадження, які передані до суду, не зобов`язаний вивчати наявні докази, які зібрані слідчим; обвинувачений не зобов`язаний самостійно з`ясовувати, які з доказів у матеріалах кримінального провадження прокурор вважає такими, що підтверджують обвинувачення та у якій саме мірі (частині), а які прокурор вважає такими, що це обвинувачення не підтверджують.

Не дивлячись на відсутність у ч.2 ст.291 КПК України формального обов`язку сторони обвинувачення зазначити докази, які підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, суд вважає, що обвинувальний акт повинен містити вказівку на докази та їх зміст, тобто обвинувальний акт має містити формулювання обвинувачення з відповідною мотивацією прийнятого рішення.

Такий висновок випливає з того, що ніхто не зобов`язаний вживати активних дій (вивчення матеріалів справи тощо), щоб з`ясувати чим підтверджується обвинувачення.

Відповідно до п.1) ч.3 ст.42 КПК України обвинувачений має право: знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. На думку суду це право включає можливість знати причини, чому особу обвинувачують, тобто це право включає право знати мотиви прийняття прокурором рішення про обвинувачення, тобто право знати формулювання обвинувачення.

Іншими словами, обвинуваченому в обвинувальному акті слід вказати причини обвинувачення докази та їх зміст, тобто мотиви формулювання обвинувачення.

Обвинувачений не зобов`язаний самостійно з`ясовувати доказову базу слідчого (прокурора) та здогадуватись про мотиви зформованого проти нього обвинувачення, тобто про мотиви прийнятого процесуального рішення прокурора у формі обвинувального акту.

Відповідно до ч.4 ст.42 КПК України обвинувачений має право брати участь під час судового розгляду у допиті свідків обвинувачення або вимагати їхнього допиту. Відсутність у обвинувальному акті формулювання обвинувачення (посилань на показання свідків, інші докази сторони обвинувачення) унеможливлює право обвинуваченого на захист, він не може визначитись чи слід йому вимагати допиту конкретного свідка сторони обвинувачення чи слід спростовувати показання даного свідка чи ні, від яких інших доказів слід здійснювати свій захист (формулювати алібі тощо). Обвинувачений просто не знає які докази йому потрібно спростовувати.

Таке завуальоване обвинувачення обмежує не лише право обвинуваченого на знання формулювання обвинувачення (знання причин (доказів), чому його обвинувачують), а й обмежує суд у якісному проведенні підготовчого судового засідання.

Суд не може завершити підготовче судове засідання у спосіб призначення судового розгляду та не може визначитись із колом доказів, які слід досліджувати у майбутньому, зокрема чи слід викликати свідків, яких саме, чи базується обвинувачення на їх показаннях чи ні, оскільки формулювання обвинувачення відсутнє.

Відповідно до п.а) ч.3 ст.6 (Право на справедливий суд) Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яка чинна в Україні на підставі Закону України Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

На думку суду, дана норма вимагає детально поінформувати обвинуваченого про причини обвинувачення. Ця вимога кореспондує із вимогою статті 291 КПК України щодо наявності в акті формулювання обвинувачення. Причини обвинувачення і є мотиваційною частиною обвинувального акту, тобто формулюванням обвинувачення.

Відсутність вказівки в обвинувальному акті на причини обвинувачення (наявні у сторони обвинувачення докази та їх зміст) є порушенням даної норми конвенції, є порушенням пункту 5 частини другої статті 291 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 9 жовтня 2008 року у справі «Абрамян проти Росії» даний суд зазначає, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34). Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Отже, відсутність в акті формулювання обвинувачення порушує право обвинуваченого на справедливий судовий розгляд, зокрема, право бути негайно поінформованим про причини пред`явленого йому обвинувачення і право мати час та можливість підготуватися до свого захисту.

Суд вважає за неприпустиме спрямування в суд обвинувального акту без формулювання обвинувачення (без мотивування прийнятого процесуального рішення про обвинувачення, без аналізу доказів у справі), оскільки це виключні повноваження сторони обвинувачення на стадії завершення досудового розслідування.

Суд не вважає за законне самостійно за сторону обвинувачення визначати формулювання обвинувачення.

При відсутності формулювання обвинувачення (повної та всебічної оцінки стороною обвинувачення усіх зібраних у справі доказів), суд не вбачає за можливе завершення підготовчого судового засідання у спосіб призначення судового розгляду, оскільки це призведе до судового розгляду справи по перевірці судом доведеності обвинувачення, хоча сторона обвинувачення ще не визначилась із формулюванням обвинувачення.

Відповідно до ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Суд не здійснює досудове розслідування. Суд перевіряє законність рішення сторони обвинувачення про пред`явлення обвинувачення.

Відповідно до частини першої статті 337 КПК України судовий розгляд здійснюється в межах висунутого обвинувачення (сформованного обвинувачення), а не в межах викладених фактичних обставин і лише відповідно до обвинувального акта, а не відповідно до внутрішнього переконання слідчого, прокурора про причини обвинувачення, що не знайшло відображення в акті як процесуальному рішенні.

Як видно з обвинувального акту останній не відповідає вимогам статті 291 КПК України, оскільки в ньому міститься лише виклад обставин, які прокурор вважав встановленими, та правова кваліфікація, а формулювання обвинувачення відсутнє взагалі. При цьому слід зазначити, що виклад фактичних обставин не може одночасно вважатись й формулюванням обвинувачення.

Отже, суд приходить до висновку, що прокурором не було висунуто у відповідності до вимог кримінального процесуального закону обвинувачення. При цьому суд не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте.

Суд відхиляє посилання обвинуваченого та те, що обвинувальний акт не містить викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає всановленими, а також обставин, які обтяжують чи пом`якшують покарання. Вказане зазначено в тексті акту (т.1 а.п. 2-15).

Суд відхиляє посилання обвинуваченого на те, що прокурором не встановлено події кримінального павопорушення (часу, місця, способу вчинення та інші обставини), винуватості, доведеної відповідними доказами щодо вини, мотиву, причини та мети вчинення кримінального правопорушення, а також те, що не дотримано презумції невинуватості та забезпечення доведеності вини під час досудового розслідування. Зазначене не є предметом дослідження під час підготовчого судового засідання та не може бути підставою для повернення обвинувального акту, а може бути предметом лише судового розгляду, тобто наступної стадії провадження.

Суд відхиляє посилання обвинуваченого на відсутність реквізитів постанов у реєстрі, оскільки КПК України не містить визначення реквізитів постанов. Посилання обвинуваченого на пункт 1 частини п`ятої статті 110 КПК України є хибним, оскільки дана норма визначає місце і час прийняття постанови, прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла постанову як елементи вступної частини постанови слідчого, прокурора, а не як реквізити постанови.

Отже, доводи обвинуваченого знайшли своє підтвердження частково, а саме, лише в частині відсутності формулювання обвинувачення.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

На основі викладеного та керуючись пунктом 3 частини третьої статті 314 КПК України,

постановив:
Повернути обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000032 від 25 червня 2014 року, про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України, прокурору.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів з дня її оголошення до Апеляційного суду Хмельницької області через Ярмолинецький районний суд Хмельницької області.

Повний текст ухвали оголошено 18 січня 2016 року.

Суддя ОСОБА_1