Дата документу Справа № 322/367/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/1410/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.198 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 жовтня 2015 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 18 травня 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Новомиколаївка Запорізької області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим та виправдано за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ст.198 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він близько 19.00 год. 28 лютого 2015 року маючи умисел на придбання та зберігання майна (LED телевізор «Philips PFL3007» чорного кольору з пультом д/к, металева котушка з мережевим подовжувачем чорного кольору з маркуванням 50 метрів, 230V, акумуляторний шуруповерт «Einhell Bavaria BAS 18-2/H1» жовтого кольору з двома акумуляторами чорного кольору та спеціальною валізою і зарядним пристроєм чорного кольору, електродриль «Black Becker» 450 W у корпусі темно-синього кольору, електронаждак у корпусі жовтого кольору потужністю 600 W зі стікером на німецькій мові з одного боку та написом «R.WULKOW», мережевий подовжувач у обмотці кабелю оранжевого кольору з написом «Merten» на вилці та розетці подовжувача, болгарка «SKIL» 600 Watt у корпусі чорного кольору, компресор «Mini Air Compressor 200» у корпусі чорного кольору з шнуром та гніздом, автомобільний відео реєстратор «Gazer S514» у корпусі чорного кольору з зарядним пристроєм та акумуляторна батарея у корпусі білого кольору з написом «UNO» 60 А), яке було здобуто злочинним шляхом, достовірно знаючи, що воно являються викраденими, заздалегідь не обіцяючи, придбав його у свого знайомого ОСОБА_8 за 5000,00 грн. та залишив вищевказане викрадене майно, яке належить на праві власності гр. ОСОБА_9 , на зберігання за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначені дії ОСОБА_7 під час досудового розслідування кваліфіковані за статтею 198 КК, як придбання та зберігання майна завідомо одержаного злочинним шляхом.

Проте вироком районного суду ОСОБА_7 визнано невинуватим у скоєнні злочину, передбаченого 198 КК та виправдано за відсутністю в його діях складу даного кримінального правопорушення.

На вказаний вирок суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, надану судом неправильну оцінку дослідженим доказам, немотивоване невзяття до уваги доказів обвинувачення, неправильне застосування судом норм кримінального процесуального права під час оцінки доказів обвинувачення, просив вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні ним злочину, передбаченого 198 КК та призначити йому покарання у виді 1 місяця арешту.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка наполягала на задоволенні апеляційної скарги; з`ясувавши позицію обвинуваченого, який заперечив проти доводів і вимог апеляції, вважаючи за необхідне вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Прокурор зазначила, що суд безпідставно виправдав ОСОБА_7 , оскільки його вина у пред`явленому обвинуваченні підтверджена доказами, дослідженими під час судового розгляду, та іншими доказами, які мали б бути досліджені в суді апеляційної інстанції.

Проте з такими запереченнями прокурора погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Під час судового розгляду ОСОБА_7 після роз`яснення йому судом суті обвинувачення свою вину в пред`явленому обвинуваченні не визнав, а обставини, викладені в обвинувальному акті, визнав лише в частині придбання вищезазначеного майна у ОСОБА_8 за 5000 грн., заперечивши на момент його придбання свою обізнаність про те, що це майно було викраденим.

Тому суд обґрунтовано з огляду на положення ч.3 ст.349 КПК, визнав недоцільним дослідження доказів щодо придбання обвинуваченим у ОСОБА_8 вищезазначеного майна за 5000 грн.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.198 КК, складається з прямого умислу. Особа має усвідомлювати, що придбає, отримує, зберігає чи збуває майно, набуте злочинним шляхом, і бажає цього. При цьому винний достовірно може не знати конкретних обставин вчиненого злочину (місце, час, обстановка, спосіб, засоби вчинення злочину тощо). Достатньо, щоб він усвідомлював, що майно здобуте шляхом вчинення іншою особою суспільно небезпечного діяння, що визнається злочином (у результаті крадіжки, шахрайства, грабежу тощо).

Саме через недоведеність обвинуваченням обізнаності ОСОБА_7 про те, що він придбав у ОСОБА_8 майно здобуте злочинним шляхом, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення передбаченого ст. 198 КК.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений пояснив суду, що він дійсно 28.02.2015 року о 19.00 год. придбав у ОСОБА_8 за 5000 грн. вищезазначене майно для особистого користування. ОСОБА_8 повідомив, що речі є «кредитними» (придбаними у кредит), тому обвинувачений прийняв остаточне рішення про їх купівлю.

Свідок ОСОБА_8 пояснив суду, що під час продажу вищезазначених речей, які були викрадені ним в лютому 2015 року, він не попереджав ОСОБА_7 про те, що ці речі є викраденими. Коли вони з обвинуваченим привезли речі до квартири останнього, ОСОБА_8 сказав обвинуваченому сховати ці речі, менше кому їх показувати у найближчий час, на що ОСОБА_7 нічого не запитав. Також, свідок ОСОБА_8 повідомив суду, що він не пам`ятає, як казав ОСОБА_7 під час узгодження ціни за товар про те, що речі є «кредитними». Разом з цим, ОСОБА_8 повідомив суду, що сказав обвинуваченому про те, що речі є кредитними під час телефонної розмови через декілька днів після продажу, коли обвинувачений запитав чи не є речі, які він придбав, краденими.

Прокурор в апеляційній скарзі зазначив, що суд мав критично поставитись до таких показань як обвинуваченого, так і свідка ОСОБА_8 . Своє твердження прокурор обґрунтовує тим, що обидві вказані особи є раніше судимими, в тому числі й за корисливі злочини. А тому є схильними до обману. ОСОБА_8 під час досудового розслідування в даному провадженні викривав ОСОБА_7 зазначаючи, що попереджав того, що вказані речі були ним викрадено. В свою чергу, ОСОБА_10 в справі за обвинуваченням ОСОБА_8 у скоєнні вказаної крадіжки зазначав, що останній попереджав його про те, що речі крадені. Такі покази, було зафіксовано під відеозапис.

Проте суд першої інстанції дав належну правову оцінку вказаним обставинам.

Свідок ОСОБА_8 під час судового розгляду заявив, що під час допиту в міліції у нього склалося враження, що міліції потрібні саме такі його показання. Він боявся, що у випадку давання ним показань на користь ОСОБА_7 , міліція може обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки він вчинив крадіжку під час іспитового строку. ОСОБА_8 наполягав саме на тому, що не повідомляв ОСОБА_7 про те, що продані ним обвинуваченому речі були краденими.

Допитаний під час судового розгляду свідок ОСОБА_11 не зміг дати показань по суті пред`явленого ОСОБА_12 обвинувачення, зазначивши лише, що дійсно перевозив речі від будинку ОСОБА_8 до квартири обвинуваченого.

Свідок ОСОБА_13 (дружина обвинуваченого) у судовому засіданні відмовилася давати показання, що передбачено п. 3 ч. 1 ст. 66 КПК.

Протокол допиту свідка ОСОБА_13 від 18.03.2015 року суд обґрунтовано не прийняв в якості доказу на підставі ч. 4 ст. 95 КПК, відповідно до якої суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Вирішуючи питання про допустимість наданих стороною обвинувачення доказів: протокол допиту свідка ОСОБА_7 від 13.03.2015; протокол додатково допиту свідка ОСОБА_7 від 16.03.2015; протокол додатково допиту свідка ОСОБА_7 від 18.03.2015; протокол одночасного допиту осіб від 26.03.2015 підозрюваного ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_7 (з відеозаписом цього допиту), суд виходив з наступного.

Частиною першою статті 87 КПК визначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до п.6 ч.2, ч.4 ст.87 КПК суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні. Такі докази повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

Судова колегія частково погоджується із запереченням апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи підстави недопустимості доказу, при цьому помилково послався замість п.1 ч.3 ст. 87 КПК на п.6 ч.2 ст.87 КПК, який втратив чинність. Проте на переконання судової колегії дана помилка не є суттєвою, оскільки виключаючи з КПК п.6 ч.2 ст.87 КПК, законодавець одночасно доповнив Кодекс частиною 3 ст. 87 КПК, в пункті 1 якої закладено те ж саме положення, на яке посилався суд, визнаючи недопустимими ряд доказів у справі.

Так, згідно з постановою про виділення матеріалів досудового розслідування від 30.03.2015 року з матеріалів кримінального провадження №0000094 від 27.02.2015 за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК було виділено кримінальне провадження №0000124 від 17.03.2015 за ознаками злочину, передбаченого ст.198 КК, зокрема копії вищезазначених протоколів допиту ОСОБА_7 саме в якості свідка.

Таким чином, суд законно визнав протоколи допиту свідка ОСОБА_7 від 13.03.2015 року, 16.03.2015 року, 18.03.2015 року, а також протокол одночасного допиту осіб від 26.03.2015 підозрюваного ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_7 (з відеозаписом цього допиту), в частині показань ОСОБА_7 , недопустимими доказами, які відповідно до п.1 ч.3 ст.86 КПК не можуть братися судом до уваги при ухваленні вироку.

В зв`язку з цим, судова колегія критично ставиться до заперечень апеляційної скарги про те, що суд мав взяти до уваги вказані протоколи допитів, зокрема зафіксованому відеозаписом, оскільки така слідча дія мала місце фактично в одному й тому ж провадженні, в якому досліджувались обставини викрадення одного й того ж майна і його подальшого збуту, коли було допитано ОСОБА_7 і як свідка і як обвинуваченого.

Не можна погодитись із запереченням прокурора про те, що номери проваджень мають різні номері, оскільки провадження №0000124, де ОСОБА_7 виступав обвинуваченим, було лише виділено із провадження №0000094, де він виступав свідком. Прийняття до уваги таких показань свідка ОСОБА_7 , де він попереджався про кримінальну відповідальність і відмову від дачі показань, зафіксованих відеозаписом, буде означати істотне порушення прав на захист ОСОБА_7 , як обвинуваченого.

Крім того, суд дав правильну оцінку протоколу допиту свідка ОСОБА_8 від 26.03.2015 та протоколу одночасного допиту осіб від 26.03.2015 підозрюваного ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_7 (з відеозаписом цього допиту) в частині показань ОСОБА_8 , оскільки в силу приписів ст.23, ч.4 ст.95 КПК суд має надати перевагу показанням свідка ОСОБА_8 , які були надані ним безпосередньо під час судового розгляду.

Тому судова колегія критично розцінює апеляційне заперечення прокурора про те, що суд мав не приймати до уваги показання ОСОБА_8 , які були надані ним безпосередньо під час судового розгляду, і одночасно покласти в основу вироку його показання, які той давав під час досудового розгляду в тому числі й в іншому кримінальному провадженні.

З цих же підстав судова колегія не приймає до уваги заперечення прокурора про необґрунтовані мотиви дачі ОСОБА_8 змінених ним показань на користь ОСОБА_7 . Адже з огляду положень ч.4 ст.95 КПК суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Більш того, навіть не взявши до уваги показання ОСОБА_8 надані суду під час судового розгляду, дана обставина сама по собі не доводить провину ОСОБА_7 в пред`явленому йому обвинуваченні, оскільки вона не підтверджується жодним іншим доказом.

Судова колегія не може взяти, як докази провини ОСОБА_7 заперечення апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_8 і ОСОБА_7 є давніми друзями, а тому могли з метою уникнення відповідальності останнього домовитись про зміну показань; ОСОБА_7 мав «кримінальне минуле», що ставить під розумний сумнів твердження останнього про необізнаність злочинного походження придбаних ним речей. Прокурор не прийняв до уваги, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях, якими є вказані заперечення.

В апеляційній скарзі зазначено, що проти ОСОБА_8 порушено кримінальне провадження за ст. 384 ч.1 КК за дачу ним в цій справі завідомо неправдивих показань. Судова колегія критично ставиться до такого заперечення, оскільки відомості в ЄРДР з цього приводу було внесено ще 17.06.2015 року, а ОСОБА_8 на день розгляду апеляційної скарги в цій справі навіть не було вручено обвинувального акту.

Судова колегія відхилила клопотання прокурора про повторний допит свідка ОСОБА_8 .

При цьому судова колегія виходила з того, що згідно з ч.3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Прокурор заявив в резулятивній частині апеляційної скарги клопотання про виклик і повторний допит свідка ОСОБА_8 .

Проте, апелянт не врахував, що повторне дослідження обставин справи може мати місце лише за умови, коли такі обставини досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Однак прокурор не зазначив, які конкретно обставини досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. В чому саме проявилась неповнота чи порушення дослідження і якої саме обставини. Адже апеляція не містить посилань на те, в чому така неповнота чи порушення проявились щодо встановлення тієї чи іншої обставини. Не зазначено в апеляційній скарзі в чому проявилась неповнота дослідження, а в чому мали місце порушення дослідження.

Судова колегія відмовила також у задоволенні клопотання про допит в якості свідка громадянина ОСОБА_14 , який працює слідчим СВ Новомиколаївського РВ ГУМВС України в Запорізькій області. Як зазначено в апеляційній скарзі вже після ухвалення оскаржуваного вироку ОСОБА_8 в приватній розмові із вказаним свідком повідомив, що родичі ОСОБА_7 умовили ОСОБА_8 дати неправдиві свідчення щодо ОСОБА_7 .

Згідно з ч.3 ст.404 КПК суд може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Проте фактично прокурор ставить питання про дослідження показань з чужих слів, які стали відомі вже після ухвалення вироку.

Згідно з ч.6 ст.97 КПК показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті.

На підтвердження показань свідка ОСОБА_14 , про які йдеться в клопотанні прокурора, обвинуваченням не надано інших доказів, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої ст. 97 КПК.

Більш того, згідно з ч.2 ст.97 КПК суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення лише у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів. Проте про будь-які виняткові випадки в клопотанні прокурора не йдеться, а свідок ОСОБА_8 , про слова якого йдеться в клопотанні, був більш ніж ретельно допитаним безпосередньо під час судового розгляду.

Таким чином, враховуючи те, що жодним допустимим доказом не було доведено достовірну обізнаність ОСОБА_7 про придбання ним майна, здобутого злочинним шляхом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ст. 198 КК. Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують такого висновку.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419 КПК колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 18 травня 2015 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4