ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_10,

суддів ОСОБА_11, ОСОБА_12,

за участю прокурора ОСОБА_13,

захисника ОСОБА_1.,

потерпілого ОСОБА_2,

розглянула у судовому засіданні в м. Києві 10 вересня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_3 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 15 січня 2015 року щодо нього.

За вказаним вироком

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України,

раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Вирішено питання про стягнення витрат на лікування потерпілого, речові докази та судові витрати.

Ухвалою суду апеляційної інстанції вирок щодо ОСОБА_3 залишено без зміни.

Судом ухвалено визнати винуватим ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за таких обставин.

15 жовтня 2009 року, близько 17:00 год. ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки «Volvo V70 XC» (реєстраційний номер НОМЕР_1), направлявся зі сторони м. Києва, в напрямку м. Новоград-Волинський. Рухаючись на 141 км. + 900 м. автодороги «Київ-Чоп» поблизу с. Сонячне Житомирського району Житомирської області у порушення пунктів 10.1, 12.1, 13.3, 14.2 «в» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, виявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не врахував дорожню обстановку, під час виконання маневру обгону не дотримався безпечного інтервалу, перед початком обгону, не переконався в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній відстані, виїхав на смугу зустрічного руху, де здійснив зіткнення керованого ним автомобіля із автомобілем марки «Cherry Eastar B11» (реєстраційний номер НОМЕР_2), під керуванням ОСОБА_2, який рухався прямо в зустрічному напрямку.

В результаті дорожньо-транспортної події ОСОБА_2 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, а пасажиру автомобіля марки «Cherry Eastar B11» ОСОБА_4 - тілесні ушкодження середньої тяжкості.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_3 порушує питання про скасування судових рішень щодо нього та направлення справи на нове розслідування у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону та неправильним застосуванням кримінального закону. Вважає, що протокол огляду місця події є недопустимим доказом, оскільки містить дописки та підчистки, понятих, які зазначені у ньому допитано не було, оскільки такі не проживають за вказаною адресою, а отже було порушено вимоги ст. 191 КПК України 1960 року щодо участі понятих, що на його думку, свідчить про фальсифікацію цього доказу. Зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотань про призначення повторних експертиз, а 16 червня 2014 року у судовому засіданні порушив його право на подачу клопотань. Зазначає також про порушення його права на дослідження нових доказів, наданих після судового слідства. За змістом скарги посилається також на неповноту, однобічність досудового та судового слідства, невідповідність висновків суду обставинам провадження, неправильну оцінку доказів. Зазначає, що суд апеляційної інстанції на ці порушення уваги не звернув. Крім цього, вказує про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та даним про його особу внаслідок суворості. Вважає, що суд при призначенні покарання не врахував наявність на його утриманні дружини та дитини, матері похилого віку, яка перенесла два інсульти, дані про його особу: те, що він є кандидатом медичних наук, доцентом, виключно позитивно характеризувався, неодноразово заохочувався за успішну роботу, а трудовий колектив Львівського національного медичного університету ім. Д. Галицького звернувся із клопотанням про передачу його на поруки.

У запереченнях на касаційну скаргу потерпілий ОСОБА_2 зазначає про необґрунтованість доводів касаційної скарги та просить судові рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав касаційну скаргу, думку прокурора та потерпілого, які зазначили про необґрунтованість доводів касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.

З огляду на це, перевірка доводів про неоднобічність і неповноту досудового та судового слідства, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам, визначення яких дано у статтях 368 та 369 КПК України 1960 року, до повноважень касаційного суду законом не віднесена. Отже, касаційний суд при касаційному розгляді виходить із обставин справи, встановлених судом.

При перевірці матеріалів справи касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та кваліфікацію його дій за даною нормою кримінального закону судом зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності із дотриманням вимог кримінально-процесуального законодавства, у тому числі з точки зору їх належності, допустимості та достатності, про що у судових рішеннях наведено докладні мотиви.

Оцінка доказів відповідно до вимог ст. 67 КПК України 1960 року є виключною компетенцією суду, що постановив вирок. Висновки місцевого суду, у тому числі щодо оцінки доказів належним чином обґрунтовані, мотивувальна частина вироку за змістом відповідає вимогам зі ст. 334 КПК України 1960 року.

Так, в основу вироку обґрунтовано покладено дані, встановлені, зокрема, із показань потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_4, які послідовно зазначали про те, що здійснюючи обгін вантажного автомобіля, автомобіль «Volvo» під керуванням ОСОБА_3 несподівано виїхав на зустрічну смугу, внаслідок чого їм не вдалось уникнути зіткнення, навіть застосовуючи гальмування, свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які повідомили, що у складі слідчо-оперативної групи за участю двох понятих проводили огляд місця події, фіксували розташування автомобілів, слідову інформацію, складали схему дорожньо-транспортної події, ОСОБА_7, який указував, що рухався мікроавтобусом в напрямку м. Рівне та на швидкості їх обігнав автомобіль «Volvo», при цьому попереду їхав вантажний автомобіль, після цього автомобіль «Volvo» пішов на обгін вказаного автомобіля, під час якого відбулось зіткнення з автомобілем «Cherry», ОСОБА_8, який зазначив, що на місці події підійшов до водія автомобіля «Volvo», який повідомив про те, що виїхав на смугу зустрічного руху, ОСОБА_9, який стверджував, що на місці події чув від свідків про те, що автомобіль «Volvo» виїхав на смугу зустрічного руху, пояснень експерта.

Свої висновки суд обґрунтував також на основі зібраних по справі письмових доказів, у тому числі даних, що містяться у протоколах огляду місця дорожньо-транспортної події, відтворення обстановки та обставин події, висновках судово-медичних експертиз про характер отриманих потерпілими тілесних ушкоджень, судово-технічних, судової транспортно-трасологічної та судової автотехнічної експертиз, відповідно яких причиною дорожньо-транспортної події є виїзд автомобіля «Volvo» на смугу зустрічного руху тощо.

За встановлених судом обставин справи дії ОСОБА_3 кваліфіковані правильно.

Розглядаючи справу у тому числі за апеляціями засудженого ОСОБА_3 та його захисника, суд апеляційної інстанції, ретельно перевіривши матеріали справи, дійшов висновку про правильне встановлення місцевим судом фактичних обставин справи, доведеність вини засудженого ОСОБА_3 у вчиненні злочину та правильність кваліфікації його дій, відсутність істотних порушень вимог КПК України 1960 року при проведенні досудового розслідування та під час судового розгляду, у тому числі при розгляді клопотань сторони захисту. Судом апеляційної інстанції з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів детально проаналізовано обґрунтування поданих апеляцій та наведено докладні мотиви, з яких їх доводи визнано безпідставними. Ухвала суду апеляційної інстанції є достатньо обґрунтованою та відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

При цьому, за результатами перевірки матеріалів справи даних, які б свідчили про істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону у ході досудового чи судового слідства, колегією суддів не встановлено.

Зокрема, доводи сторони захисту про фальсифікацію окремих матеріалів справи, зокрема, протоколу огляду місця події від 15 жовтня 2009 року ретельно перевірялись у ході судового слідства та апеляційним судом й були спростовані на основі аналізу наявних у справі доказів у сукупності, у тому числі показань свідків. Ці твердження носять характер припущення та об'єктивного підтвердження не знайшли. З матеріалів справи видно, що вказаний протокол було складено за участю двох понятих, що відповідає вимогам ст. 191 КПК України 1960 року.

Не проведення допиту понятих у судовому засіданні, на думку колегії суддів, не свідчить про істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, яке перешкодило судам постановити законні та обґрунтовані судові рішення, оскільки з матеріалів справи убачається, що факт присутності понятих при огляді місця події підтверджено показаннями свідків, а судом здійснювались необхідні заходи для встановлення їх місця проживання та виклику до суду, що не виявилось можливим з об'єктивних причин.

Відмова у задоволенні клопотань учасників процесу не може свідчити про істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, оскільки клопотання, що заявлялись учасниками процесу, були розглянуті у визначеному законом порядку, а позитивне їх вирішення не є обов'язком суду.

Ті обставини, що у судовому засіданні 16 липня 2014 року було відмовлено у прийнятті до розгляду клопотання підсудного про направлення справи на додаткове розслідування, на думку колегії суддів, не свідчить про істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, оскільки аналогічне клопотання вже було предметом судового розгляду і у його задоволенні було відмовлено. Крім цього, з матеріалів справи убачається, що постановою Житомирського районного суду Житомирської області від 22 березня 2011 року було задоволено клопотання ОСОБА_3 та його захисника про повернення справи прокурору для організації додаткового розслідування, однак указана постанова була скасована ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 26 квітня 2011 року у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, а справа направлена на новий судовий розгляд. З протоколу цього засідання також видно, що клопотання про призначення повторної експертизи було вирішено судом у порядку ст. 273 КПК України 1960 року.

З матеріалів справи також убачається, що апеляційний суд обґрунтовано не врахував у якості доказів подані висновки транспортно-трасологічного дослідження від 27 серпня 2014 року та авто-технічного дослідження Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 12 вересня 2014 року, оскільки дані дослідження не були призначені та проведені із дотриманням порядку, передбаченого вимогами статей 196, 310 КПК України 1960 року.

До початку розгляду справи до суду касаційної інстанції надійшло клопотання вченої ради Львівського національного медичного університету ім. Д. Галицького про звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності з передачею його на поруки трудовому колективу. Однак вказане клопотання не може бути задоволено, оскільки відповідно до ст. 47 КК України від кримінальної відповідальності може бути звільнено особу, яка вперше вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості та щиро покаялась, тоді як злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України згідно з положеннями ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Разом із цим, при перевірці матеріалів справи касаційним судом установлено, що доводи касаційної скарги засудженого про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості злочину та даним про його особу заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_3 покарання суд послався на тяжкість злочину, віднесеного до категорії тяжких, його наслідки, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, відсутність обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання та дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_3 та попередження нових злочинів можна досягти, призначивши йому основне покарання, пов'язане з ізоляцією від суспільства на певний строк.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що місцевий та апеляційний суди недостатньо врахували конкретні обставини справи, зокрема, особу ОСОБА_3 і призначили покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим.

Як убачається з матеріалів справи, та з урахуванням доводів поданої касаційної скарги, ОСОБА_3 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, виключно позитивно характеризувався за місцем роботи та проживання, працював доцентом Львівського національного університету ім. Д. Галицького, є кандидатом медичних наук, неодноразово заохочувався за досягнення у науковій діяльності, трудовий колектив університету звернувся до суду із клопотанням, у якому висловив готовність взяти засудженого на поруки, Крім цього, ОСОБА_3 має сім'ю, доглядає за матір'ю, яка є особою похилого віку та має поганий стан здоров'я. Наведені дані про особу засудженого залишились поза увагою суду, хоча обов'язкове врахування особи винного передбачено положеннями ст. 65 КК України.

За наявності вищенаведених позитивних даних про особу засудженого у сукупності, з огляду на тяжкість злочину, що має необережну форму вини, його наслідки, колегія суддів вважає можливим пом'якшити ОСОБА_3 основне покарання, призначене за ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки його виправлення є можливим за коротший строк, ніж це визначено у вироку суду першої інстанції.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, за матеріалами справи не встановлено.

У зв'язку з наведеним, касаційна скарга засудженого ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року та п. п. 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_3 задовольнити частково.

Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 15 січня 2015 року щодо ОСОБА_3 змінити.

Пом'якшити ОСОБА_3 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України з 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки до 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

У решті судові рішення залишити без зміни.

Судді :

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12