Провадження № 1-кс/344/3713/15
У Х В А Л А
20 жовтня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2

скаржника ОСОБА_3

прокурора ОСОБА_4

слідчого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого Прокуратури Івано-Франківської області в кримінальному провадженні № 0000100 про закриття провадження, -

ВСТАНОВИВ:

в скарзі вказано, що слідчим закрито кримінальне провадження за заявою скаржника від 09/07/2015 р. за тих обставин, що 06/05/2015 р. з 08/20 години до 23/30 години незаконно утримували скаржника у приміщенні Івано-Франківського МВ УМВС та примушували зізнатись у вчиненні злочину, застосовуючи до скаржника фізичне насильство та погрози застосування насильства. З тих підстав, що на думку скаржника у досудового слідства є підстави для пред`явлення обвинувачення, однак кримінальне провадження було закрито скаржник просив скасувати постанову про закриття кримінального провадження.

В судовому засіданні скаржник підтримав скаргу з тих підстав, що досудовим слідством не проведено одночасний допит скаржника, свідків скаржника і працівників міліції, а також, що слідчим надано експерту медичний документ, який він раніше надав слідчому для долучення до матеріалів кримінального провадження.

В судовому засіданні прокурор заперечив скаргу з тих підстав, що досудове розслідування проведено повно і об`єктивно, задоволено усі клопотання скаржника щодо допиту усіх бажаних ним свідків, допитано усіх працівників міліції, про допит яких просив скаржник; за клопотанням скаржника призначено експертизу, а також за його додатковим клопотанням призначено додаткову експертизу. Будь-яких даних, які б підтвердили скарги скаржника не отримано, а тому пояснення скаржника спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності за складеним відносно скаржника обвинувальним актом.

В судовому засіданні слідчий заперечив скаргу з тих підстав, що і прокурор вважав, що дії скаржника спрямовані на перешкоджання у притягненні його до кримінальної відповідальності.

Судом встановлено наступні обставини.

25/09/2015 р. старшим слідчим прокуратури Івано-Франківської області складено постанову про закриття кримінального провадження №0000100 за ч. 2 ст. 365 КК України за заявою скаржника з тих підстав, що в діях працівників міліції відсутній склад будь-якого злочину, передбачений диспозиціями статей особливої частини КК України. Заяву скаржника подано щодо дій працівників міліції щодо отримання показань в кримінальному провадженні за обвинуваченням скаржника за ч. 5 ст. 185 КК України.

12/10/2015 р. ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області залишено без змін ухвалу Івано-Франківського міського суду від 07/09/2015 р., якою повернуто прокурору обвинувальний акт щодо обвинувачення скаржника за ч. 5 ст. 185 КК України з підстав невірного зазначення дати народження обвинуваченого.

27/08/2015 р. складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001684 щодо ОСОБА_3 за ч. 5 ст. 185 КК України.

Відповідно до ст. 7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Скаржник надав суду свої пояснення, письмові докази, на запитання суду категорично просив не допитувати в якості свідка його матір.

Відповідно до ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Звольський та Звольська проти Чешської Республіки» (Zvolsky and Zvolska v. the Czech Republic, заява № 46129/99, п. 46, ЕСПЛ 2002-ІХ вказано, що тлумачення національного законодавства, зокрема, процесуальних правил, що застосовуються у судовому провадженні здійснюється судами.

Так у заяві про вчинення злочину скаржника вказав на те, що до нього було застосовано насильство, а також погроза насильства.

Відповідно до ст. 56 КПК України потерпілий має право подавати докази на підтвердження своєї заяви. Так потерпілий подав досудовому слідству повідомлення про завдання йому тілесних ушкоджень, просив про проведення судово-медичної експертизи тілесних ушкоджень, а також просив про проведення додаткової експертизи.

Відповідно до висновку експерта №310 від 11/06/2015 р., розпочатої 12/05/2015 р. на момент проведення експертизи будь-яких тілесних ушкоджень у скаржника не виявлено, повідомлений діагноз не підтверджено.

Постановою Прокуратури Івано-Франківської області від 22/07/2015 р. призначено службове розслідування за заявою скаржника.

08/07/2015 р. затверджено висновок службового розслідування, яким встановлено необґрунтованість скарг скаржника.

Відповідно до довідки міської поліклініки №1 від 29/07/2015 р. в період з 06/05/2015 р. та після цього скаржник звертався за медичною допомогою та було встановлено діагноз гострий ларинготрахеїт, хр. Гастродуоденіт, солевий діатез, катаральний необструктивний бронхіт, хр. Панкреатит.

04/08/2015 р. складено висновок експерта №526/310/д, відповідно до якого тілесних ушкоджень на момент обстеження не виявлено, тріщини шкіри складок вушних раковин неможливо оцінити з підстав відсутності морфологічних характеристик.

Отже скаржником не доведено заподіяння йому будь-яких тілесних ушкоджень. Так само доказів звернення за медичною допомогою з приводу отримання тілесних ушкоджень скаржником не доведено. Доказів наявності у скаржника будь-яких об`єктивних перешкод у зверненні до медичних закладів за власним вибором скаржником не доведено.

Таким чином скаржником не доведено завдання йому тілесних ушкоджень працівниками міліції.

Тому відповідно до п. 52 рішення від 26/07/2011 р. Європейського суду з прав людини в справі «Георгел и Георгета Стоіческу (Georgel and Georgeta Stoicescu) проти Румунії» (скарга № 9718/03) якщо не встановлено безпосереднього заподіяння тілесного ушкодження то позитивне зобов`язання держави щодо «ефективності судової системи» не вимагає порушення кримінальної справи, достатнім є дисциплінарний, цивільний чи адміністративний спосіб правового захисту потерпілому (наприклад, постанова Великої Палати Європейського суду з прав людини в справі «Во проти Франції" (Vo v. France), скарга № 53924/00, § 90, ECHR 2004-VIII, і постанова Великої Палати в справі «Мастроматтео проти Італії" (Mastromatteo v. Italy), скарга № 37703/97, §§ 90 и 94-95, ECHR 2002-VIII).

При цьому відповідно до п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява № 70767/01) від 6 вересня 2005 року право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява № 37437/97).

Тому національним законодавством та міжнародно-правовими зобов`язаннями України скаржнику не гарантується право на кримінально-правове переслідування працівників міліції, на яких він вказує.

При цьому відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Іванов проти України" (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Крім цього відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Обставина тиску працівниками досудового слідства на підозрюваного є обставиною щодо допустимості доказу і підлягає встановленню судом, якому законом надано компетенцію щодо оцінки доказу при ухваленні рішення по суті обвинувачення.

Тому даний суд і взагалі будь-який інший суд, крім того, який визначений у встановленому законом порядку для розгляду обвинувачення скаржника по суті, не вправі оцінювати докази та спосіб їх збирання чи отримання, оскільки це обставини щодо оцінки доказів обвинувачення скаржника, що не входить до предмету доказування в даному кримінальному провадженні.

Так само в постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року №802/3531/14-а вказано, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.78 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з… питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом. Отже оцінка доказів, їх допустимості, підстав і способу отримання доказів не можуть бути встановлені судом, який не розглядає обвинувачення скаржника по суті за обвинувальним актом за ч. 5 ст. 185 КК України.

Відповідно до усталеної, послідовної, однозначної практики Європейського суду з прав людини саме по собі непогодження скаржника з його обвинуваченням не є підставою для окремого кримінального провадження щодо встановлення такого непогодження.

Крім цього скаржник обґрунтовував скаргу тим, що не проведено одночасний допит бажаних ним осіб.

Відповідно до ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Отже будь-які показання фізичних осіб, в якості доказів в кримінальному провадженні, можуть бути надані тільки перед судом.

Тому скаржник не вправі посилатися на неповноту досудового слідства з підстав, пояснень, які надали інші учасники або з підстав не проведення між ними одночасного допиту, оскільки для надання таким поясненням статусу доказу законом встановлено вимогу щодо подання пояснення виключно перед судом.

Так, відповідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. Одним із таких обмежень є неприпустимість зловживання правом на звернення до суду для встановлення обставин, що перешкоджають оцінці доказів в кримінальному провадженні.

У справі Preda and Dardari v. Italy (1999) Суд вказав, що метою цієї норми є запобігання використанню принципів, на яких ґрунтується Конвенція, щоб здійснювати будь-яку діяльність, спрямовану на скасування прав і свобод, визнаних цією Конвенцією.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову про закриття кримінального провадження №0000100, відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено протягом п`яти днів з дня її оголошення до Апеляційного суду Івано-Франківської області .

Головуючий суддя ОСОБА_1