Дата документу Справа № 336/3313/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/1774/15 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 336/3313/15-к Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст. 402 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 листопада 2015 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000138 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 серпня 2015 року, щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гуляйполе Запорізької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, батька неповнолітньої доньки, ІНФОРМАЦІЯ_2 , солдата третьої гаубичної артилерійської батареї першого гаубичного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 (польова пошта В НОМЕР_2 ) який зареєстрований і мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.402 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_6

адвокат ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзіпрокурор не оспорюючи юридичної кваліфікації вчиненого ОСОБА_6 кримінального провадження за ч. 1 ст. 402 КК України, вважає, що вирок суду стосовно нього підлягає скасуванню на підставі ст. 409 КПК України через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості призначеного покарання. Вказує, що суд не наддав належної оцінки та не врахував, що відповідно до ст. ст. 17, 65 Конституції України, ОСОБА_6 має обов`язок захищати територіальну цілісність, недоторканість та незалежність України, тобто виконувати військовий обов`язок. Солдат ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, боронити суверенітет України.

Судом залишено поза увагою, та не надано належної оцінки умислу обвинуваченого, тобто бажання відмовитись від несення обов`язків військової служби в зоні проведення антитерористичної операції, а отже бажання не виконувати обов`язок захисту територіальної недоторканості Держави.

ОСОБА_6 проходив військову службу за мобілізацією, отримував грошове забезпечення, і мав право на звільнення за межі території військової частини у вихідні дні в порядку визначеному ст. 216-222 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, в будні дні ОСОБА_6 повинен був знаходитись в місці дислокації свого підрозділу та виконувати покладені на нього обов`язки. Тому стороні обвинувачення не зрозуміло, яким чином ОСОБА_6 лишившись у військовій частині та перебуваючи в місці дислокації свого підрозділу, мав би змогу надавати належний догляд хворій доньці, враховуючи, що його дружина в цей час позмінно працює в іншому місці. Також суд першої інстанції не взяв до уваги можливість отримання жінкою ОСОБА_6 лікарняного за місцем роботи для догляду за хворою донькою.

У зв`язку з викладеним, прокурор просить вирок Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 05 серпня 2015 року щодо ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 402 КК України, скасувати. Ухвалити новий обвинувальний вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.402 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 серпня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 402 КК України до 1 року позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. п. 3, 4 ч.1 ст.76 КК України.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно обвинуваченого не обирався.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідача, прокурора, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вироку, ОСОБА_6 , який проходить військову службу відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 454 від 06.05.2014 року і входить до складу військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_3 ), що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на посаді номера обслуги третьої гаубичної артилерійської батареї першого гаубичного артилерійського дивізіону, відмовився виконати наказ командира військової частини за таких обставин.

О 20-00 годині 3 січня 2015 року за місцем проходження обвинуваченим військової служби, за адресою: АДРЕСА_2 , при оголошенні наказу командира військової частини НОМЕР_1 (польова пошта В НОМЕР_2 ) від 2 січня 2015 року № 2-БЗ про здійснення маршу третьої гаубичної артилерійської батареї першого гаубичного артилерійського дивізіону за маршрутом « АДРЕСА_3 » для подальшого проходження військової служби, відкрито відмовився виконувати зазначений наказ, заявивши про це після його оголошення.

Доводи апеляційної скарги, що судом залишено поза увагою, та не надано належної оцінки умислу обвинуваченого, тобто бажання відмовитись від несення обов`язків військової служби в зоні проведення антитерористичної операції, а отже бажання не виконувати обов`язок захисту територіальної недоторканості держави не є переконливими, оскільки до скоєння злочину ОСОБА_6 неодноразово перебував у зоні АТО, про що свідчить його посвідчення учасника бойових дій. Твердження про те, що суд не мав права враховувати в якості обставини, що пом`якшує покарання знаходження на утриманні хворої неповнолітньої дитини, та збігу тяжких сімейних обставин з цього приводу нічим не аргументовано. Більш того, існування на момент скоєння злочину такої обставини обвинуваченням ні чим не спростовано.

Призначаючи покарання ОСОБА_6 покарання суд врахував всі пом`якшуючі обставини і при відсутності обставин які обтяжують покарання обґрунтовано застосував правила ст. ст. 75, 76 КК України.

Тому підстав для скасування вироку за доводами апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 серпня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4