Справа № 344/5733/15-к
Провадження № 1-кс/344/1614/15
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м.Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника скаржника ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу представника скаржника ТОВ М.С.Л. ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора прокуратури Івано-Франківської області, зобовязання внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, викладених у заяві, зобовязання повідомити ТОВ М.С.Л. про прийняте рішення,-

В С Т А Н О В И В:

До Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області надійшла скарга представника ТОВ М.С.Л. ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора прокуратури Івано-Франківської області, зобовязання внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, викладених у заяві, зобовязання повідомити ТОВ М.С.Л. про прийняте рішення.

В судовому засіданні скаржник вимоги скарги підтримав та просив скаргу задоволити.

Прокурор в судовому засіданні доводи скарги не визнавав, повідомив, що вказана заява було прийнята прокуратурою Івано-Франківської області до розгляду та 22.04.2015 року заявнику було надано письмову відповідь, а тому вважає, що скарга не підлягає до задоволення.

Заслухавши скаржника та прокурора, перевіривши письмові матеріали справи, слідчим суддею встановлено наступне.

Представник ТОВ М.С.Л. ОСОБА_4 16.04.2015 року звернувся до прокуратури Івано-Франківської області із заявою про вчинення кримінального правопорушення за ст. 375 ч.1 КК України суддею Івано-Франківського міського суду ОСОБА_5 при постановленні завідомо неправосудної постанови.

Відповіддю від 22.04.2015р. за №17-3518-15 представнику ТОВ М.С.Л. ОСОБА_4 повідомлено, що його звернення на дії судді Івано- Франківського міського суду ОСОБА_5 та з інших питань розглянуто. Відповідно до ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст. 5 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ та прийняття за ними судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскарженні лише у судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Згідно ч. 1 ст. 2 КК України підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

В ЄРДР підлягають реєстрації не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, в яких містяться достатні відомості про вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином обставин, які б свідчили про вчинення суддею Івано- Франківського міського суду ОСОБА_5 кримінального правопорушення, у зверненні не наведено, відповідно відомості до ЄРДР не вносились, розслідування не розпочиналось.

З наданих в судовому засіданні пояснень представника скаржника фактично вбачається його незгода із судовими рішеннями, які були скасовані за результатами апеляційних скарг.

Виходячи з наведеного слідчий суддя вважає за доцільне вказати на наступне.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

VII Конгрес ООН по запобіганню злочинності і поводженню з правопорушниками 1985 р. схвалив Основні принципи незалежності судових органів, де проголошується, що незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в Конституції або законах країни; судові органи вирішують передані їм справи неупереджено, на підставі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукання, тиску, погроз або втручання прямого чи непрямого з будь-якого боку і з будь-яких причин; незалежність судових органів дає їм право і вимагає від них забезпечення справедливого ведення судового розгляду і додержання прав сторін. Незалежність судів та підкорення їх лише закону забезпечується організаційними та процесуальними гарантіями. Організаційні гарантії незалежності передбачаються ст. 126 Конституції, а однією з гарантій незалежності суддів є також право судді, який незгодний з рішенням більшості, на письмове викладення своєї окремої думки. Крім того проявом принципу незалежності суддів є їх незалежність від вищестоящих судів. При здійсненні вищестоящими судами функцій судового нагляду вони не вправі втручатися у розгляд конкретних справ.

Отже, не може бути підставою для притягнення судді до відповідальності скасування в установленому порядку судових рішень, оскільки суддя діяв добросовісно за своїм внутрішнім переконанням.

Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд (ст. 6 КЗПЛ). У ч.1 ст.6 Конвенції прямо зазначено, що кожен має право на розгляд справи судом, встановленим законом.

ЄСПЛ стосовно мотивованості судового рішення виробив наступну позицію. Згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п. 1 ст 6 КЗПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом. Формула «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Європейський суд з прав людини вимогливо підходить до встановлення того, чи був суд, який розглядав справу, незалежним та чи забезпечена його безсторонність. Практика Європейського суду з прав людини в першу чергу виходить з презумпції незалежності судів. Незалежність розуміється як здатність суду розглядати справу та ухвалювати рішення, не перебуваючи при цьому у будь-якій залежності від волі сторін чи органів державної влади.

Також вимога до суду наводити мотиви власних рішень має враховувати і будь-які незвичні риси процесу, зокрема в судах присяжних, у яких присяжні засідателі не зобов`язані наводити мотивів свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.

Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

Незгода з рішеннями суду сама по собі не може вказувати на наявність в діях судді ознак злочинів.

Вимогами КПК України передбачено, що до ЄРДР має бути внесено короткий виклад обставин про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.

Згідно до ч. 1 ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим кодексом.

Системний аналіз вищезазначених положень законну, дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні відомості про кримінальне порушення.

Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину), а якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до ЄРДР.

В даному випадку скаржник вважає, що в діях судді наявні ознаки злочину, передбаченого ст. 375 КК України які, полягають в постановленні суддею завідомо неправосудної постанови.

При цьому в чинному законодавстві немає визначення поняття «неправосудність судового рішення», яке по своїй суті є категорією суто оціночною.

Слід відмежовувати незалежність суддів, яка передбачає свободу розсуду суддів при оцінці норм закону, що має бути застосований у справі, та правом особи на оскарження рішення суду, яке може бути засобом виправлення судових помилок і безпосередньо кримінально-правову оцінку неправосудності рішення суду.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 р. «Про незалежність судової влади» зазначено, що: «Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Органи, які вирішують питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, не наділені законом повноваженнями оцінювати законність судового рішення. Голови судів та інші судді, які обіймають адміністративні посади в судах, органи суддівського самоврядування, кваліфікаційні комісії, Вища рада юстиції, органи та посадові особи законодавчої та виконавчої влади не мають повноважень перевіряти правовий зміст судових рішень» (п. 10 постанови).

А у п. 2 вказаної постанови зазначається, що «суддям забезпечуються свобода неупередженого вирішення судових справ відповідно до їх внутрішнього переконання, що ґрунтується на вимогах закону. Рішення в судовій справі має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, під час якого не може надаватися перевага правовій позиції будь-якого учасника судового процесу, в тому числі прокурорів, захисників, представників юридичних чи фізичних осіб». У п. 3 постанови № 8 від 13 червня 2007 р. «Про незалежність судової влади» ПВСУ також роз`яснює, що «положення частини другої статті 126 Конституції України про те, що вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення».

Оцінка процесуальним діям судді може даватись тільки судами апеляційної чи касаційної інстанції, і не може даватись будь-якими органами, в тому числі і органами прокуратури.

Додатком до Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленої Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 р. на 1098му засіданні заступників міністрів, зазначено (встановлено), що судові рішення мають бути обґрунтовані та оголошені публічно, однак судді не зобов`язані роз`яснювати, якими переконаннями вони керувалися при прийнятті таких рішень (§15); рішення судів не можуть підлягати будь-якому перегляду поза межами апеляційних процедур, закладених в законодавстві (§16); коментуючи рішення суддів, виконавча та законодавча влада мають уникати критики, яка може підірвати незалежність судової влади або довіру до неї (§18); під час розгляду всіх справ судді повинні діяти незалежно та неупереджено, забезпечувати сторонам можливість бути об`єктивно вислуханими, пояснювати за потреби процедурні питання (§60); тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (§66); тлумачення закону, оцінювання фактів або доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для кримінальної відповідальності, крім випадків злочинного наміру (§68); дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав свої обов`язки ефективно та належним чином (§69); судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду (§70).

Необхідно також враховувати, що скасування або зміна судового рішення не тягне за собою дисциплінарної відповідальності судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли порушення допущено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов`язків (ч.2 ст.83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 р.).

Висновок про законність чи незаконність (в тому числі і неправосудність) прийнятого суддею рішення може даватись лише вищим судом тієї ж юрисдикції апеляційним судом, Вищим Спеціалізованим Судом України, а у передбачених законом випадках Верховним Судом України.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені (див.: п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 р. «Про незалежність судової влади»).

Оскільки викладені заявником обставини у своїй сукупності стосуються постанов судді від 25.02.2015 року, 26.02.2015 року, 02.03.2015 року та 03.03.2015 року, то слідчий суддя вважає, що заява представника ТОВ М.С.Л. ОСОБА_4 зводиться до незгоди з постановленими судовими рішенням, а викладені в заяві відомості є суб`єктивним сприйняттям та оцінкою обставин заявником.

Отже, враховуючи вищенаведене, вважаю, що підстави для задоволення скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :
У задоволенні скарги представника скаржника ТОВ М.С.Л. ОСОБА_4 на бездіяльність прокурора прокуратури Івано-Франківської області, зобовязання внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, викладених у заяві, зобовязання повідомити ТОВ М.С.Л. про прийняте рішення - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1