Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
21 грудня 2015 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0001068 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, не працюючого, на утриманні троє малолітніх дітей, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,-

ВСТАНОВИЛА:

Згідно з вироком Сарненського районного суду від 21 січня 2015 року ОСОБА_5 визнаний винним в тому, що 12 серпня 2014 року близько 7 год. 55 хв., керуючи технічно несправним транспортним засобом марки CITROEN BERLINGO, д.р.н. НОМЕР_1 , рухаючись на 313 км + 375 м автодороги Київ-Ковель-Ягодин по вул. Варшавській с. Іванівка Сарненського району Рівненської області зі сторони Володимирецького району Рівненської області у напрямку м. Сарни, порушив вимоги п.п. 10.1, 1.5, 2.3 (б), 31.4.2 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не впорався з керуванням та допустив наїзд на ОСОБА_7 , яка рухалась велосипедом у зустрічному напрямку.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості при вагітності 22-23 тижні.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження, з призначенням покарання у виді обмеження волі строком на два роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнений від відбування призначеного основного покарання з випробуванням - іспитовим строком три роки з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Судом вирішено питання щодо цивільних позовів прокурора в інтересах держави в особі Комунального закладу Рівненська обласна клінічна лікарня Рівненської обласної ради та потерпілої ОСОБА_7 .

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 45 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу в сумі 2000 грн; - на користь бюджету Рівненської обласної ради 7270 грн 09 коп витрачених на лікування потерпілої.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності своєї вини у скоєному кримінальному правопорушенні та правильності кваліфікації дій, покликається на безпідставне задоволення судом в повному обсязі позовних вимог потерпілої ОСОБА_7 та прокурора, і з врахуванням, що його цивільна відповідальність застрахована в страховій компанії просить змінити вирок Сарненського районного суду в частині задоволення позовних вимог потерпілої, зменшивши суму моральної шкоди, і прокурора в інтересах держави, відмовивши в цивільному позові КП «Рівненська обласна клінічна лікарня», та в частині призначення покарання, яке на думку обвинуваченого є надто суворим, з врахуванням його щирого розкаяння, активного сприяння розкриттю злочину і вчинення його (злочину) з необережності.

Крім того, зазначає, що постійної роботи не має, на його утриманні перебуває троє малолітніх дітей, яких щодня возить до школи, а також час від часу здійснює вантажні перевезення, тому позбавлення права керування транспортними засобами позбавить його можливості утримувати сім`ю.
Захисник - адвокат ОСОБА_9 у апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , не оспорюючи факту вчинення ним ДТП, зазначає, що призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_5 є явно несправедливим за своїм розміром.

Просить вирок змінити в частині призначення покарання ОСОБА_5 , призначивши йому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами та покласти обов`язки передбачені ст. 76 КК України.
Іншими учасниками судового провадження вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_8 щодо задоволення апеляційних скарг, думку прокурора, потерпілої ОСОБА_7 щодо залишення вироку, як законного і обґрунтованого, без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, яким дана правильна юридична оцінка, є обґрунтованими і в апеляційних скаргах не оспорюються.

При обранні ОСОБА_5 основного покарання суд першої інстанції, як видно з вироку, взяв до уваги положення ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та розяснення, що містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких, з урахуванням ступеня тяжкості злочину, даних про особу підсудного, судам належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочин, неповнолітнім, і тим, які щиро розкаялися у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, тощо.

Зокрема, суд врахував ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_5 з необережності злочину, віднесеного законом до злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який, щиро розкаюється у вчиненому і сприяв у розкритті злочину, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні трьох малолітніх дітей, відсутність обставин, що обтяжують покарання, конкретні обставини справи, і обрав ОСОБА_5 покарання в межах закону, належним чином вмотивувавши прийняте рішення про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Поряд з цим, призначаючи ОСОБА_5 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд належним чином не мотивував питання доцільності застосування до обвинуваченого такої додаткової міри покарання.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 статті 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керування транспортними засобами, яке застосовується у випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з грубим або повторним порушенням порядку користування таким правом.

Між тим, санкцією ч.2 ст.286 КК України позбавлення права керувати транспортними засобами згідно ст.55 КК України є факультативним додатковим покаранням і питання про його призначення є правом суду, а не обов`язком.

Приймаючи це до уваги, а також роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України, колегія суддів вважає за необхідне виключити з вироку призначення додаткового покарання, оскільки обвинувачений ОСОБА_5 щиро розкаявся у вчиненому, раніше до адміністративної відповідальності не притягувався, вчинення злочину останнім не було пов`язане з грубим або повторним порушенням порядку користування таким правом, відсутні обставини, які обтяжують його покарання.

Крім того, судом не враховано, що ОСОБА_5 має на утриманні трьох малолітніх дітей, яких постійно возить до школи, а транспортний засіб використовує як джерело доходів для утримання сім`ї, а застосування додаткового виду покарання позбавить обвинуваченого джерел доходу, як наслідок унеможливить відшкодування заподіяних збитків потерпілій.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду щодо призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 3 роки не відповідає вимогам закону, ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого.

Правомірно, виходячи з вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, та постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, вирішив суд в цій частині і позовні вимоги потерпілої ОСОБА_7 .

За розясненнями вищезазначеної постанови ПВСУ, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю, розмір відшкодування якої визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоровя потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Із позовної заяви, наявної у матеріалах кримінального провадження ( т. 2 а. с. 27-30), вбачається, що внаслідок отриманих у ДТП тілесних ушкоджень потерпіла, яка перебувала на 23 тижні вагітності, зазнала травм і душевних страждань, було порушено її нормальні життєві звязки через неможливість активного життя. Зокрема, ОСОБА_7 23 дні перебувала на лікуванні, перенесла дві операції, внаслідок отриманих травм пальці правої руки не згинаються, постійно відчуває наслідки забою правих руки та ноги, що знайшло своє підтвердження і при апеляційному розгляді справи.

За таких обставин покликання обвинуваченого в апеляційній скарзі про неналежне обґрунтування розміру морального відшкодування з боку потерпілої не заслуговує на увагу.

Згідно Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету їх використання, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року, кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину, стягуються в розмірі фактичних витрат цього закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно вирішено і позовні вимоги прокурора про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої, які повністю підтверджуються наявним розрахунком наданим комунальним закладом «Рівненська обласна клінічна лікарня» Рівненської обласної ради (т. 2 а.с. 9), крім суми на відшкодування 78,27 грн - витрат комунального закладу на предмети, матеріали, обладнання та інвентар.

Враховуючи наведене, вказана сума - 78,27 грн, стягнута на користь бюджету Рівненської обласної ради з ОСОБА_5 , підлягає виключенню із загальної суми 7270,09 грн, про що не заперечує і сам прокурор при апеляційному розгляді справи.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з твердженням апеляційної скарги ОСОБА_5 в частині безпідставності зарахування до суми на відшкодування витрат лікарні заробітної плати медичних працівників. Оскільки, неможливо організувати лікувальний процес без участі в ньому лікарів та іншого медичного персоналу, чия праця у відповідності до ст. 43 Конституції України повинна оплачуватись.

Частиною 2 ст.1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно ст.1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно ст. 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, до страховика, а саме ВАТ "Національна акціонерна страхова компанія Оранта, ніхто з заявою про виплату страхового відшкодування не звертався, не надавалися будь-які документи, які б підтверджували розмір спричиненої шкоди.

Також в матеріалах провадження відсутні будь-які клопотання щодо залучення ВАТ "Національна акціонерна страхова компанія Оранта в якості сторони по даному кримінальному провадженню. Крім того, наявна письмова заява потерпілої ОСОБА_7 про залишення без розгляду її позовної заяви в частині заявлених вимог до страхової компанії.

Ні обвинувачений ОСОБА_5 , ні захисник ОСОБА_9 з клопотанням про залучення в якості сторони у даному кримінальному провадженню ВАТ "Національна акціонерна страхова компанія Оранта не звертались.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_9 та апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 21 січня 2015 року щодо ОСОБА_5 змінити.

Виключити з вироку призначення ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки.

Зменшити суму відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої від кримінального правопорушення на користь бюджету Рівненської обласної ради з 7270,09 грн на 7191,82 грн.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді :
___________ ____________ ____________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3