ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі колегії суддів: [1]
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 10 грудня 2015 року касаційні скарги прокурора, захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у кримінальному провадженні щодо засудженого
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина
України, судимого вироком Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської області від
23 жовтня 2012 року за ч. 2 ст. 156 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на строк три роки,
ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від
10 квітня 2013 року вирок суду змінено, покарання
помякшено до двох років позбавлення волі,
за участю прокурора ОСОБА_8 ,
засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
У касаційних скаргах:
прокурора викладено вимогу про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції, мотивуючи невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого ОСОБА_7 внаслідок м`якості. Вказав зокрема на безпідставне призначення судом мінімального покарання за ч. 3 ст. 153 КК України, що є особливо тяжким злочином. Судами не було враховано належним чином особу винного, конкретні обставини провадження, характер та наслідки вчинених кримінальних правопорушень, те, що засуджений неодноразово вчиняв розпусні дії відносно загиблого малолітнього сина, ОСОБА_10 , цинічно нехтуючи при цьому нормами моралі та батьківськими обовязками, що у наслідку призвело до самогубства останнього, що підтверджено також даними за попереднім вироком суду від 23 жовтня 2012 року відносно ОСОБА_7 , який набрав законної сили;
у касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 викладено вимогу про скасування судових рішень, постановлених щодо засудженого ОСОБА_7 , та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Вимогу обґрунтовано неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, зокрема через те, що в діях засудженого ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбачений ч. 3 ст. 120 КК України, оскільки потерпілим від цього злочину може бути лише неповнолітня особа, наголошуючи при цьому на тому, що вчинення самогубства особою є усвідомленим кроком, та враховуючи те, що загиблий потерпілий досяг 10-річного віку, тому вказує на існуванні лише факту нещасного випадку. Крім того, зазначає, що за умови відсутності складу злочину в діях ОСОБА_11 за ч. 3 ст. 120 КК України є зайвою кваліфікуюча ознака й за ч. 3 ст. 153 КК України «спричинення особливо тяжких наслідків». Крім того, водночас заперечує встановлені судами фактичні обставини кримінального провадження, спростовує показання свідків, висновки експертиз, зазначаючи про недоведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 та відсутність події злочинів, за які його засуджено, ч. 3 ст. 120, ч. 3 ст. 153 КК України;
захисник ОСОБА_5 у своїй касаційній скарзі виклав вимогу до суду про скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, обґрунтовуючи з аналогічних підстав, як і у касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 , неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій за ч. 3 ст. 120 КК України, що вважає зайво інкримінованою, оскільки загиблий ОСОБА_10 був малолітньою особою, а не неповнолітньою, тому стверджує про те, що відбувся «нещасний випадок», а не вчинені дії засудженим направлені на «доведення до самогубства». У звязку з чим вважає й зайво інкриміновану кваліфікуючу ознаку за ч. 3 ст. 153 КК України «спричинення особливо тяжких наслідків».
Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 червня 2014 року ОСОБА_7 засуджено:
за ч. 3 ст. 120 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років;

за ч. 3 ст. 153 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк десять років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк десять років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України призначеним покаранням за цим вироком поглинуто покарання за вироком суду від 23 жовтня 2012 року та остаточно ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк десять років.

Вироком суду також вирішено долю речових доказів та питання щодо процесуальних витрат.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

У червні місяці 2012 року, у невстановлений день та час, ОСОБА_7 , діючи умисно, протиправно, маючи намір на насильницьке задоволення своєї статевої пристрасті неприродним способом, використовуючи безпорадний стан свого малолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зокрема відсутність у останнього можливості правильно розуміти сутність і характер вчинюваних ним сексуальних дій, а також фізичної можливості чинити опір, та застосовуючи психічний вплив на нього, вступив з ним у статеві зносини неприродним способом.

Вказаними злочинними діями ОСОБА_7 вчинив також психічний вплив на свого неповнолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою спонукання його до дій, вчинення яких заборонено законодавством, принизив його людську гідність, внаслідок чого відбулися зміни у поведінці та емоційному стані малолітнього ОСОБА_10 , який сприймаючи себе особою, що не заслуговує на повагу та гідне ставлення, 6 липня 2012 року, приблизно о 16-ій год. 30 хв., перебуваючи у депресивному стані, вчинив самогубство, стрибнувши із даху дев`ятиповерхового будинку АДРЕСА_1 та в результаті падіння з висоти на прилегле покриття отримав тяжкі тілесні ушкодження, несумісні із життям, від яких помер. Тим самим, ОСОБА_7 довів малолітнього ОСОБА_10 до самогубства.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 5 червня 2015 року апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок суду від 17 червня 2014 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу прокурора частково та поставив у судовому засіданні касаційного суду питання про зміну судових рішень в частині кваліфікації дій засудженого із виключенням обвинувачення за ч. 3 ст. 120 КК України, думку захисника ОСОБА_6 , яка підтримала подану нею касаційну скаргу та просила її задовольнити, думку захисника ОСОБА_5 , який підтримав подану ним касаційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення засудженого, який підтримав подані його захисниками касаційні скарги, просив їх задовольнити, думку потерпілої ОСОБА_9 , яка підтримала касаційну скаргу прокурора щодо невідповідності призначеного покарання внаслідок м`якості та заперечувала проти висловленої думки прокурора у судовому засіданні суду касаційної інстанції щодо зміни судових рішень із виключенням обвинувачення за ч. 3 ст. 120 КК України, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, касаційні скарги захисників задоволенню частково, з таких підстав.

Висновки суду про винуватість та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 120, ч. 3 ст. 153 КК України у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Твердження касаційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого ОСОБА_7 внаслідок м`якості є слушними.
Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Рішення суду першої інстанції про призначення засудженому покарання саме в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 153 КК України не можна визнати обґрунтованим, оскільки суд формально врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, що є особливо тяжким, та дані про особу засудженого, який судимий вироком суду, що набрав законної сили, за ч. 2 ст. 156 КК України (за дії вчиненні у 2007 року, де у справі одним із потерпілих був малолітній син засудженого ОСОБА_7 ОСОБА_10 , 2002 року народження, що є потерпілим і у даному кримінальному провадженні), за місцем проживання характеризується позитивно, за попередніми місцями роботи посередньо.

Обставин, які помякшують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлено. Обставинами, які обтяжують покарання, є тяжкі наслідки, завдані злочином, а також вчинення злочину щодо малолітнього.

Отже, як вбачається з матеріалів провадження, суд не оцінив ступінь небезпечності особи для суспільства, моральність ставлення до людей і загальнонаціональних цінностей, уперте небажання стати на шлях виправлення тощо.

Предметом розгляду в суді апеляційної інстанції була, в тому числі й апеляційна скарга прокурора щодо м`якості призначеного засудженому покарання, однак апеляційний суд не повною мірою врахував положення статей 65, 66, 67 КК України, не мотивувавши свого рішення належним чином, у зв`язку із чим ухвала суду апеляційної інстанції вимогам ст. 419 КПК України не відповідає.

Недотримання вимог ст. 419 КПК України суд касаційної інстанції вбачає й при розгляді судом апеляційних скарг захисників в частині перевірки правильності кваліфікації дій засудженого.

У мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції, відповідно до вимог абз. 6 п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК України, мають бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

У апеляційній скарзі сторони захисту, окрім іншого, наголошувалось на відсутності в діях засудженого складу злочину як доведення до самогубства.

Аналогічні доводи, зокрема й щодо правильності кваліфікації дій за ч. 3 ст. 120 КК України, стороною захисту наведено і в касаційних скаргах.

У зв`язку з тим, що судом апеляційної інстанції не проведено належної перевірки вказаних доводів, суд касаційної інстанції позбавлений можливості на даному етапі зробити висновок щодо правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на викладене, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в апеляційному суді за результатами проведення якого слід постановити законне судове рішення, мотивоване належним чином, призначивши покарання, що відповідало б тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого.
Керуючись ст.ст. 376, 433, 434, 436 КПК України, суд

постановив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Касаційні скарги захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 12 червня 2015 року щодо засудженого ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ __________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження за касаційною скаргою № 5-2701км15 Категорія: ч. 3 ст. 153, ч. 3 ст. 120 КК України
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_12
Доповідач в суді апеляційної інстанції: ОСОБА_13
Доповідач в касаційній інстанції: ОСОБА_1