Ухвала
іменем україни
24 листопада 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_6 ОСОБА_7 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2015 року у кримінальному провадженні № 0000596 щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки

АДРЕСА_1
засудженої за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК,

в с т а н о в и в:

За цим вироком ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 71 та ч. 3 ст. 72 КК зараховано покарання за попереднім вироком і за сукупністю вироків ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та штрафу в розмірі 4760 грн.
Вирішено питання про речові докази та судові витрати.
Апеляційний суд залишив без змін указаний вирок місцевого суду.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватою в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, за таких обставин.
07 липня 2014 року близько 05.00 год. за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння під час конфлікту зі своїм зятем ОСОБА_8 умисно завдала останньому кухонним ножем одного удару в ліве стегно. Згідно з висновком експерта заподіяне ОСОБА_8 сліпе колото-різане поранення лівого стегна має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя, що призвело до смерті потерпілого.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та надмірну суворість призначеного покарання, просить судові рішення змінити, перекваліфікувати вчинене ОСОБА_6 діяння з ч. 2 ст. 121 на ст. 118 КК, призначити покарання у межах санкції цього закону і зарахувати у строк відбування покарання перебування засудженої під вартою з 08 липня 2014 року. Стверджує, що суди безпідставно залишили поза увагою докази, що доводять перебування засудженої під час вчинення злочину в стані необхідної оборони, межі якої вона перевищила, від протиправного посягання потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечив проти скарги сторони захисту, перевіривши матеріали провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Статтею 438 КПК передбачено, що при вирішенні питання про наявність підстав для скасування судових рішень суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу.
Фактичні обставини кримінального провадження, які були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій, касаційний суд не перевіряє.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК касаційний суд переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доводи захисника про перебування ОСОБА_6 у стані необхідної оборони від суспільно небезпечного посягання ОСОБА_9 , на думку колегії суддів, є безпідставними.
Право на необхідну оборону виникає лише за наявності для цього певних умов, визначених законом. Такими відповідно до ч. 1 ст. 36 КК є будь-які дії особи, безпосередньо спрямовані на заподіяння негайної та невідворотної істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам особи, яка захищається, і у зв`язку з цим вимагають свого негайного відвернення або припинення.

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме: прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у випадку необхідної оборони, а й при перевищенні її меж.
У тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання заподіяти шкоди потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Як убачається з матеріалів провадження, характер стосунків між ОСОБА_6 та її зятем напередодні та під час події був для неї звичайним і відповідав укладу життя, що сформувався у родині. Після спільного вживання алкогольних напоїв між ОСОБА_6 та потерпілим виникла побутова сварка, під час якої ОСОБА_10 нецензурно висловлювався на адресу засудженої, погрожував їй та шарпав за одяг. Зі змісту показань засудженої в суді першої інстанції випливає, що удар ножем у стегно ОСОБА_10 вона завдала не з метою самозахисту, а «зі злості», будучи обуреною поведінкою потерпілого. Такі показання ОСОБА_6 узгоджуються з показаннями свідка очевидця події ОСОБА_10 , яка не вказувала на те, що потерпілий застосував фізичну силу або вчинив інші активні агресивні дії, що могли би становити реальну загрозу життю або здоров`ю засудженої. Водночас, даних про наявність у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, заподіяних ОСОБА_10 , у справі не міститься.

Встановлені судом фактичні дані, у тому числі й на підставі показань самої засудженої, свідчать, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальної та безпосередньої загрози заподіяння шкоди для ОСОБА_6 , які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди ОСОБА_10 . Отже, вважати, що засуджена, завдаючи потерпілому удару ножем, перебувала у стані необхідної оборони, або діяла з перевищенням її меж, про що йдеться у скарзі захисника, підстав немає.

Також є неприйнятними доводи захисника щодо необхідності кваліфікації діяння ОСОБА_6 за ст. 118 КК, оскільки вбивство при перевищенні меж необхідної оборони вчиняється лише умисно. У цій справі не міститься доказів того, що засуджена бажала настаннядля потерпілого негативних наслідків саме у виді смерті. Разом із тим, виходячи з установлених судом фактичних обставин, умисел ОСОБА_6 при завданні удару ножем потерпілому охоплювався настанням будь-яких тілесних ушкоджень, у тому числі й тяжких. Тому діяння ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 121 КК, тобто за наслідками, які фактично настали.
Така юридична оцінка діяння ОСОБА_6 узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, які надавалися, зокрема, у справах № 5-12кс14, № 5-27кс14, № 5-29кс14, № 5-34кс14.

Покарання ОСОБА_6 призначено з урахуванням усіх обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого нею злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, та даних про її особу, а також відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК.
Не спроможними є доводи захисника про необхідність зарахування у строк відбування покарання терміну перебування ОСОБА_6 під вартою з дня її затримання 08 липня 2014 року, оскільки саме таку дату початку строку відбування покарання зазначено у резолютивній частині вироку суду першої інстанції.

Апеляційний суд, переглянувши справу, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення, а стосовно доводів захисника, наведених в апеляційній скарзі, аналогічних доводам його касаційної скарги, суд апеляційної інстанції навів відповідні мотиви їх необґрунтованості, з чим погоджується і колегія суддів.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які би давали безумовні підстави для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено.
Керуючись статтями 433436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3