Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

при секретарі ОСОБА_8,

розглянувши в судовому засіданні 03 вересня 2015 року в м. Києві кримінальне провадження № 0001734 щодо

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Коростеня Житомирської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого в АДРЕСА_3,

за ст.ст. 187 ч. 4, 115 ч. 2 п.п. 6, 12 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_12,

захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_13,

в с т а н о в и л а :

у касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить вирок та ухвалу щодо себе скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. Вважає, що судами обох інстанцій допущено порушення норм матеріального та процесуального законів, внаслідок чого його безпідставно визнано винуватим та засуджено за злочини, яких він не вчиняв. Вважає, що його дії охоплюються лише складом злочину, передбаченим ст. 396 КК України.

Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 червня 2014 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено:

- за ст. 187 ч. 4 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю;

- за ст. 115 ч. 2 п.п. 6, 12 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

На підставі ст. 70 ч. 1 КК України остаточне покарання ОСОБА_4 призначено за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Початок строку відбування покарання вказано рахувати з 31 грудня 2013 року.

Вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він разом із ОСОБА_6 23 грудня 2013 року близько 18 години, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, домовились про заволодіння майном потерпілої ОСОБА_7, яка проживала за адресою: АДРЕСА_2, із застосуванням до неї фізичного насильства, унеможливлення подальшого фізичного супротиву, їх впізнання та повідомлення стороннім особам про їх злочинні дії.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 спільно із ОСОБА_6 в той же день, близько 18 години 30 хвилин підійшли до житлового будинку АДРЕСА_2, в якому проживала ОСОБА_7, та у відповідності до попередньої домовленості ОСОБА_6 знадвору через вікна квартири ОСОБА_7, яка знаходилась на першому поверсі будинку, пересвідчився у відсутності в ній сторонніх осіб. Після цього, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зайшли до під'їзду будинку. ОСОБА_4 залишився в під'їзді вказаного будинку та спостерігав за навколишньою обстановкою, вживав заходи для уникнення можливості їх виявлення сторонніми особами, шляхом закриття дверного вічка. ОСОБА_6 подзвонив до квартири ОСОБА_7 та представився працівником ЖЕКу, а коли та відкрила двері, то безперешкодно проник до її квартири. Знаходячись в коридорі квартири ОСОБА_7, ОСОБА_6 наніс один сильний удар кулаком руки в обличчя ОСОБА_7, від якого вона впала на підлогу та втратила свідомість.

Після цього, в той час, коли ОСОБА_7 перебувала без свідомості, до квартири увійшов ОСОБА_4 Відшукуючи грошові кошти, він спільно із ОСОБА_6 почали оглядати меблі та речі в жилих кімнатах і серед речей виявили грошові кошти в сумі 1 300 гривень, якими заволоділи, однак, побачивши, що ОСОБА_7 подає ознаки життя, остерігаючись того, що вона може перешкодити їм заволодіти її майном, з метою позбавлення її життя, умисно нанесли їй чисельні удари руками та ногами в обличчя, по голові та по тулубу. Після чого ОСОБА_6 умисно руками здавив шию ОСОБА_7 , а потім обмотав кабель навколо її шиї та, зв'язавши його кінці, здавив шию, кінці кабелю зав'язав та залишив її шию у здавленому положенні, в результаті чого ОСОБА_7 було спричинено травми, що викликали травматичний шок, а згодом і смерть. В подальшому викрадені кошти ОСОБА_4 і ОСОБА_6 розділили між собою.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 24 вересня 2014 року вказаний вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 змінено. Вказано вважати ОСОБА_4 засудженим за ст. 187 ч. 4 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією Ѕ частини майна, що є його власністю, за ст. 115 ч. 2 п.п. 6, 12 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю, та на підставі ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю. В решті вирок щодо нього залишено без зміни.

Цим же вироком і ухвалою засуджено ОСОБА_6, судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.

Заслухавши доповідача, доводи прокурора про заперечення проти касаційної скарги та законність і обґрунтованість судових рішень, доводи захисника засудженого про обгрунтованість касаційної скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог частини 1 статті 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України та на які є посилання в касаційній скарзі засудженого, не є відповідно до вимог ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.

З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції, дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази, дав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів. На підтвердження винуватості ОСОБА_4 та доведеності його вини у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 187 ч. 4, 115 ч. 2 п.п. 6, 12 КК України, а саме за співучастю з ОСОБА_6, суд обґрунтовано послався на показання ОСОБА_6, який при дачі показань в судовому засіданні щодо обставин вчинення злочинів, вказав, що на місці вчинення злочину було дві особи, зазначивши, що почав бити ОСОБА_7 для того, щоб вона не заважала їм (тобто декільком особам) продовжувати пограбування. Належним чином врахував суд і висновки судових експертиз. Так, висновки молекулярно-генетичної експертизи № 372 від 03.02.2014 року показали, що на змивах дверного вічка вхідних дверей квартири АДРЕСА_2, що є сусідньою з квартирою, де вчинено вбивство, виявлені клітини з генетичними ознаками, які належать ОСОБА_4 Крім того, висновки судово-імунологічної експертизи № 7/232-13 від 24.01.2014 року та молекулярно-генетичної експертизи № 47 від 15.04.2014 року вказали на те, що на джинсових штанах ОСОБА_4 на всій поверхні від нижнього краю до рівня стегна виявлена група плям крові, походження яких можливе від ОСОБА_7, а походження слідів крові від ОСОБА_4 виключається. За висновками експертизи № 7/232-13 кров ОСОБА_7 виявлена і на взутті ОСОБА_4 При цьому суд першої інстанції дав оцінку доводам ОСОБА_4 про те, що кров ОСОБА_7 потрапила на його одяг при контакті з одягом ОСОБА_6, зазначивши, що висновки експертиз, велика кількість, вид, площа розміщення та спосіб утворення слідів крові, які мають крапковий характер, спростовують їх.

Крім того, судом першої інстанції було враховано і показання ОСОБА_6 в частині того, що він дійсно розповідав лікарям про те, що злочини вчиняв разом з ОСОБА_4, що зазначено в акті судово-психіатричної експертизи.

Дав належну оцінку місцевий суд і висновку судово-медичної експертизи № 375 від 14.03.2014, якою встановлено, що смерть ОСОБА_7 настала внаслідок тупої поєднаної травми голови, грудної клітки і шиї, яка супроводжувалася переломом тіла грудини, двосторонніми переломами ребер з крововиливами і без ушкоджень плеври, крововиливами під плевру обох долів легенів, переломами під'язичної кістки і щитовидного хряща, крововиливами в органи шиї, переломом нижньої щелепи, переломом кісток носа, саднами і крововиливами обличчя, м'яких покривів голови, крововиливами під м'які мозкові оболонки, травматичним шоком. Вказані та інші виявлені при дослідженні трупа тілесні ушкодження, утворились внаслідок багаторазової дії твердих тупих предметів незадовго до настання смерті, є прижиттєвими та знаходяться у причинному зв'язку з настанням смерті ОСОБА_7

Врахував місцевий суд належним чином і інші зазначені у вироку докази, які узгоджуються між собою, дав їм належну оцінку і прийняв мотивоване рішення.

Встановивши фактичні обставини, суд дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_4 злочинів за співучастю з ОСОБА_6 та правильно кваліфікував його дії за ст.ст. 187 ч. 4, 115 ч. 2 п.п. 6, 12 КК України. Локалізація, кількість, характер тілесних ушкоджень та спосіб їх спричинення свідчать про те, що дії ОСОБА_4 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_6 були спрямовані на позбавлення ОСОБА_7 життя.

Покарання засудженому ОСОБА_4 призначено судом відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, призначене йому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4, які аналогічні доводам його апеляційної скарги та апеляційних скарг ОСОБА_6 і його захисника в частині непричетності ОСОБА_4 до вчинених ОСОБА_6 злочинів, були предметом перевірки в суді апеляційної інстанції і обґрунтовано визнані такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону.

При цьому апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 187 ч. 4, 115 ч. 2 п.п. 6, 12 КК України, виходячи з встановлених обставин та наявних доказів, яким була дана належна оцінка і зроблені правильні висновки.

Також апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про те, що показання обвинувачених про відсутність ОСОБА_4 на місці вчинення злочинів та його непричетність до їх вчинення спростовуються доказами, дослідженими під час судового засідання, розцінивши таку позицію обвинувачених як намагання ОСОБА_6 пом'якшити, а ОСОБА_4 уникнути кримінальної відповідальності за вчинені ними злочини. Із такими висновками судів погоджується і колегія суддів.

При розгляді апеляційної скарги засудженого ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції її доводи перевірив і своє рішення належним чином мотивував. Ухвала апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Доводи засудженого ОСОБА_4 про те, що жоден із свідків не вказав на нього як на співучасника злочину, не виключають того, що він вчинив злочин за співучастю із ОСОБА_6, так як одні свідки давали показання щодо відомої їм інформації про потерпілу ОСОБА_7 та її спосіб життя, а інші про відому їм інформацію щодо подій дня, часу вчинення злочинів та особи засуджених, проте жоден із допитаних свідків не був безпосереднім очевидцем події вчинення злочинів.

Крім того, доводи засудженого ОСОБА_4 про те, що за відповідним клопотанням не було викликано та допитано 3 свідків, про яких він зазначає у своїй касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки зазначена обставина спростовується наявним в матеріалах провадження технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове засідання від 10 червня 2014 року в суді першої інстанції. Згідно цієї інформації таке клопотання не заявлялося, а усі заявлені захисниками клопотання були вирішені судом у відповідності з вимогами ст. 350 КПК України.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини ОСОБА_4 та правильність кваліфікації його дій.

Об'єктивних даних, що вказували б на вчинення злочинів за інших обставин та на відсутність в діях ОСОБА_4 складів злочинів, передбачених ст.ст. 187 ч. 4, 115 ч. 2 п.п. 6, 12 КК України, або які б вказували на наявність в діях засудженого ознак складу злочину, передбаченого ст. 396 КК України, колегія суддів за матеріалами провадження не знаходить і передбачені законом підстави для перевірки цього відсутні.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, також не виявлено.

Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги та скасування або зміни судових рішень не знаходить.

Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 20 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 24 вересня 2014 року щодо засудженого ОСОБА_4 залишити без зміни, а його касаційну скаргу - без задоволення.

Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

________________ _____________________ __________________

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11