12 січня 2016 року м. Київ
Вищийспеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складіколегії:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю особи, кримінальне
провадження щодо якої було закрито ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Мазурівки Чернівецького району Вінницької області, жительки АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочинів, передбачених частинами 1, 2 ст. 190КК,
установив:
У касаційних скаргах потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зокрема стверджують, що суд першої інстанції безпідставно звільнив ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК, оскільки під час досудового розслідування останню було оголошено в розшук, а тому на час постановлення ухвали строк давності притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності не закінчився.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2015 року ОСОБА_5 на підставі ст. 49 КК звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої частинами 1, 2 ст. 190 КК, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження закрито.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2015 року вищевказану ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувалась у вчинені злочинів за наступних обставин.
14 липня 2007 року до приватного підприємства «Юридична фірма «Сім`я і Закон», яке розташоване на вул. Академіка Корольова, 56 у м. Одесі, звернулась ОСОБА_9 разом із своїм батьком ОСОБА_7 для отримання юридичних послуг у питанні розірвання шлюбу, а також захисту житлових та майнових прав дитини.
В свою чергу ОСОБА_5 , маючи намір на заволодіння чужим майном шляхом обману, запевнила ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у тому, що вона вирішить вказане питання, а тому запропонувала укласти договір про надання юридичних послуг, ціна яких складала 2500 грн.
Після підписання угоди ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_7 обумовлені гроші, однак умов договору не виконала.
02 серпня 2007 року до ОСОБА_5 звернулась ОСОБА_10 разом із своїм сином ОСОБА_11 для отримання юридичних послуг у питанні оформлення права власності на земельну ділянку.
Маючи намір на повторне заволодіння чужим майном шляхом обману, ОСОБА_5 запевнила ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у тому, що вона вирішить вказане питання, а тому запропонувала укласти договір про надання юридичних послуг, ціна яких складала 2500 грн.
Після підписання угоди ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_11 обумовлені гроші, однак умов договору не виконала.
Цього ж дня до ОСОБА_5 звернувся ОСОБА_8 для отримання юридичних послуг у питанні оскарження заповіту.
Маючи намір на повторне заволодіння чужим майном шляхом обману, ОСОБА_5 запевнила ОСОБА_8 у тому, що вона вирішить вказане питання, а також запропонувала укласти договір про надання юридичних послуг, ціна яких складала 2500 грн.
Після підписання угоди ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_8 обумовлені гроші, однак умов договору не виконала.
Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_5 , яка вважала, що касаційні скарги задоволенню не підлягають, пояснення прокурора на підтримання касаційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.
Відповідно до положень ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали; при залишенні апеляційної скарги без задоволення мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Апеляційний суд при перегляді ухвали суду першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали апеляційні скарги, в яких порушували питання про скасування ухвали суду першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.Аргументуючи свої вимоги, виклали конкретні доводи, вказуючи в тому числі на те, що суд першої інстанції прийняв передчасне рішення про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності. Зокрема, ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі стверджував, що ОСОБА_5 ухилялася від досудового слідства, а тому вважав, що перебіг давності притягнення її до кримінальної відповідальності мав би бути зупиненим. Крім того, потерпілі зазначали, що прокурор в порушення вимог ч. 3 ст. 286 КПК своєчасно не ознайомив їх із клопотанням про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності.
Суд апеляційної інстанції, не погодившись з указаними доводами та залишивши рішення суду першої інстанції без змін, не навів в ухвалі достатніх підстав та мотивів прийняття такого рішення, а також не дав вичерпної відповіді на доводи, викладені в апеляційних скаргах потерпілих.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 27 жовтня 2009 року щодо ОСОБА_5 було порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених частинами 1, 2 ст. 190 КК. 17 листопада 2010 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено постанову про надання дозволу на затримання ОСОБА_5 для доставки її до суду під вартою для вирішення питання про обрання запобіжного заходу. 18 листопада 2010 року постановою слідчого досудове слідство по вказаній кримінальній справі було зупинено, а ОСОБА_5 оголошено в розшук. Згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, ОСОБА_5 була затримана 10 лютого 2011 року. 11 лютого 2011 року Приморським районним судом м. Одеси було винесено постанову про обрання останній запобіжного заходу у виді тримання під вартою. 16 лютого 2011 року судом апеляційної інстанції вищевказану постанову було скасовано, а ОСОБА_5 звільнено з-під варти. 18 лютого 2011 року останній постановою слідчого було обрано міру запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд.
Так, положеннями ст. 49 КК передбачено можливість звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Разом із цим, частиною 2 ст. 49 КК передбачено, що перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.
Крім того, відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.
Таким чином однією з умов застосування інституту давності являється відсутність ухилення особи від слідства та суду.
На вищевказане апеляційний суд не зважив та належним чином не перевірив правильність застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, зокрема ст. 49 КК при закритті кримінального провадження щодо ОСОБА_5 .
Апеляційний суд лише зазначив, що за час досудового розслідування ОСОБА_5 не вчиняла іншого кримінального правопорушення, а тому час знаходження її в розшуку зупинив перебіг давності, але не вплинув на загальний строк давності, який відновився.
Крім того, слід зазначити, що в запереченні на апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 . ОСОБА_5 фактично оспорювала свою винуватість у вчиненні інкримінованих органами досудового розслідування злочинів. Разом із цим, в суді першої інстанції остання підтримала клопотання прокурора.
Зазначене також залишилось поза увагою суду апеляційної інстанції.
За таких обставин доводи потерпілих є обґрунтованими.
Оскільки ухвалу апеляційного суду постановлено з порушенням вимог кримінального процесуального закону, що в силу ст. 412 КПК є істотним, зазначене рішення підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу, а провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Під час апеляційного розгляду суду слід із дотриманням положень глави 31 КПК ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, дати на все вичерпну відповідь та ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення.
Керуючись статтями 436, 438 КПК, суд
Касаційні скарги потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3