Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_13.,
суддів:ОСОБА_14., ОСОБА_15.,
за участю прокурора ОСОБА_16.,

розглянула в судовому засіданні у м. Києві 10 листопада 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 травня 2015 року.

За цим вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 зареєстрованого там само, раніше судимого - за вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 03 червня 1999 року за ч. 1 ст. 101, ч. 1 ст. 106, ч. 3 ст. 140 на підставі ст. 42 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців із конфіскацією всього майна, яке є його власністю, постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 19 січня 2004 року звільненого умовно-достроково на 6 місяців 15 днів,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 186 КК України - на строк 6 років; за ч. 2 ст. 187 КК України - на строк 8 років 6 місяців із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців із конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 20 березня 2007 року приблизно о 05.00 год. у стані алкогольного сп'яніння в барі «Антилопа Гну» на вул. Преображенській, 66 у м. Одесі з метою відкритого викрадення майна ОСОБА_6 дочекався, поки вона вийшла з бару, після чого пройшов за нею на вулицю, де ударив рукою в обличчя і насильно, проти волі ОСОБА_6 посадив її в неустановлений у ході досудового слідства автомобіль марки «Жигулі», який стояв біля бару, відвіз у парк «Преображенський» у м. Одесі, де у невстановлений слідством час застосував до потерпілої насильство, яке не було небезпечним для її життя і здоров'я, а саме: завдав ОСОБА_6 декількох ударів кулаком в обличчя, придушивши її волю до опору, а потім відкрито заволодів її майном на загальну суму 1677 грн, заподіявши потерпілій матеріального збитку на вказану суму.

Крім того, 12 червня 2012 року ОСОБА_5 за попередньою змовою з неустановленою слідством особою з метою відкритого викрадення чужого майна прибули в бар «Чернігівський» на Старосінній площі, де дочекалися, поки з бару вийде ОСОБА_7, і прослідували за ним у сквер «Старосінний» у м. Одесі. Близько 21.00 год. вони, будучи у стані алкогольного сп'яніння, підійшли ззаду до ОСОБА_7 і, застосувавши до нього насильство, небезпечне для життя і здоров'я потерпілого, що виразилося в завданні ударів кулаками й ногами по різних частинах тіла та голови, від чого ОСОБА_7 упав на землю, отримавши тілесного ушкодження у виді черепно-мозкової травми у виді струсу головного мозку, що спричинили короткочасний розлад здоров'я. Придушивши таким чином його волю до опору, співучасники відкрито заволоділи майном потерпілого. Після цього ОСОБА_5 та невстановлена слідством особа зникли з місця злочину, заподіявши потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 12 500 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 посилається на істотне порушення вимог кримінального-процесуального закону, яке виразилось у тому, що за наявності його клопотання від 05 вересня 2012 року перебіг судового процесу не фіксувався технічними засобами, а в протоколі судового засідання неправильно відображено показання свідків. Також йому не було надано можливості ознайомитися з матеріалами справи у повному обсязі. Суд, на думку скаржника, послався на вчинення засудженим протиправних дій у стані алкогольного сп'яніння, а відтак, безпідставно визнав цю обставину такою, що обтяжує покарання. Ухвалу апеляційного суду підписано лише одним суддею зі складу колегії, в ній не наведено мотивів, з яких скаргу засудженого визнано необґрунтованою. ОСОБА_5 вважає, що суд неправильно кваліфікував його дії за епізодом щодо ОСОБА_7, оскільки згідно з висновком судово-медичної експертизи потерпілому було заподіяно легких тілесних ушкоджень, які не є небезпечними для його життя й здоров'я. На вказаних підставах просить змінити судові рішення і перекваліфікувати його дії за цим епізодом із ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 186 КК України.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Про день та час розгляду справи у порядку касаційної процедури учасники кримінального провадження, зокрема з боку сторони захисту, були поінформовані, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних про своє бажання взяти участь у розгляді справи. Крім того, відповідно до вимог КПК України 1960 року участь засудженого в розгляді справи судом касаційної інстанції при перевірці судових рішень щодо нього не є обов'язковою. Це положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого, його захисника під час розгляду справи судом касаційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з ч. 3 ст. 398 КПК України 1960 року при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення у касаційному порядку суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370-372 цього Кодексу, відповідно до яких такими є лише істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого.

За ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення за наявними у справі й додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій його було оскаржено.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та правильність кваліфікації його дій за цим законом у касаційній скарзі не оспорюються.

За змістом закону, з об'єктивної сторони розбій є нападом з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров'я потерпілого. Напад обов'язково повинен діставати вияв у психічному або фізичному насильстві, яке має реальний характер: воно здатне подавити волю потерпілого і примусити його передати майно винному. Це є і насильство, яке реально не спричинило шкоду життю, але було небезпечним для життя в момент заподіяння.

Твердження про неправильність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров'я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, є безпідставними, оскільки протилежні висновки суду в цій частині ґрунтуються відповідно до вимог ст. 323 КПК України 1960 року на неупередженій оцінці безпосередньо досліджених ним доказів та на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Такі висновки відповідають наведеним у вироку показанням потерпілого ОСОБА_7 щодо обставин учинення щодо нього злочину, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, а також оголошеним у порядку ст. 306 КПК України 1960 року показанням свідка ОСОБА_10 Їх показання узгоджуються між собою та іншими доказами у справі, зокрема: даними протоколів очних ставок між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, а також між ОСОБА_11 та ОСОБА_5, між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 й між ОСОБА_8 та ОСОБА_5; даними протоколів пред'явлення фотознімків для впізнання; висновками судово-медичної експертизи про характер та ступінь тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень та іншими зазначеними у вироку доказами.

Підстав вважати, що матеріали кримінальної справи було сфальсифіковано, а потерпілий та свідки обмовили ОСОБА_5 у вчиненні злочину, про що зазначається в касаційній скарзі, немає.

Разом із тим, до показань свідка ОСОБА_12 та пояснень ОСОБА_5 про те, що він не вчиняв розбійного нападу на ОСОБА_7 12 червня 2012 року, суд віднісся критично і дав їм належну оцінку у вироку, визнавши такими, що спростовуються іншими доказами.

Перевіркою матеріалів справи не встановлено даних стосовно того, що під час збирання (формування) та процесуального закріплення доказів були допущені порушення вимог кримінально-процесуального закону та дані котрі б давали підстави вважати недостовірними чи недопустимими зібрані у справі докази.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» небезпечне для життя чи здоров'я насильство (ст. 187 КК) - це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров'я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров'я в момент їх вчинення. До них слід відносити, зокрема, і насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, придушення за шию, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо.

Як убачається з висновку судово-медичної експертизи від 19 липня 2012 року № 2230, потерпілому ОСОБА_7 було заподіяно тілесного ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку. Виявлені ушкодження утворилися від дії тупих предметів, групові та індивідуальні особливості яких в ушкодженнях не відобразились, і могли статися 12 червня 2014 року. Зазначені ушкодження призвели до розладу здоров'я строком понад 6 днів, але не більше за три тижні (21 день), і за цим критерієм згідно з п. 2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості ушкоджень» (1995 року) відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров'я.

Тому суд, з урахуванням конкретних обставин справи та встановленого характеру тілесного ушкодження, яке спричинило короткочасний розлад здоров'я, та з огляду на роз'яснення, що містяться в наведеній вище постанові Пленуму Верховного Суду України, обґрунтовано кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України як розбій, поєднаний із насильством, небезпечним для здоров'я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

У зв'язку з цим твердження засудженого про те, що заподіяні потерпілому ОСОБА_7 тілесні ушкодження не були небезпечними для його життя й здоров'я, суперечить фактичним обставинам справи, а отже, підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 186 КК України немає.

Під час вивчення матеріалів справи істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які би були підставою для зміни чи скасування судових рішень, у справі не встановлено.

Що стосується призначення засудженому покарання, то суд першої інстанції вирішив це питання відповідно до положень, передбачених ст. 65 КК України . Зокрема, він урахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів, дані про особу винного та обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення нових злочинів. Обставин, які би давали підстави вважати призначене покарання несправедливим, судом не встановлено.

Умисні злочини проти власності засуджений вчинив, будучи нетверезим, що згідно зі ст. 67 КК України суд правильно оцінив як обставину, яка обтяжує покарання. Перебування ОСОБА_5 у стані алкогольного сп'яніння підтвердили у своїх показаннях потерпілий ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_10, що спростовує твердження, наведені в касаційній скарзі, про помилковість зазначення у вироку того факту, що засуджений скоїв ці злочини у такому стані, та врахування цієї обставини як такої, що обтяжує покарання.

Також необґрунтованими є доводи ОСОБА_5 про те, що перебіг судового процесу не фіксувався технічними засобами, оскільки матеріали справи не містять відповідного клопотання засудженого чи його захисника, і з протоколів судових засідань та процесуальних рішень у справі вбачається, що сторона захисту не заявляла такого клопотання ні під час попереднього судового засідання 05 вересня 2012 року, як про це зазначено в касаційній скарзі засудженого, ні під час судового розгляду кримінальної справи.

Матеріалами справи спростовуються твердження засудженого про те, що він не був ознайомлений із матеріалами справи. Так, після закінчення досудового слідства ОСОБА_5 у присутності захисника в повному обсязі був ознайомлений із матеріалами справи (а.с. 308-309). Також ОСОБА_5 було забезпечено право на ознайомлення з матеріалами справи при написанні апеляційної скарги, на що вказує його розписка (а.с. 534-534-зворот).

Зважаючи на те, що зауважень на протокол судового засідання засуджений ОСОБА_5 не мав, його твердження про допущену неправильність або неповноту протоколу судового засідання суд вважає голослівними.

Під час перевірки справи в порядку апеляційної процедури суд ретельно з'ясував усі доводи, викладені в апеляції засудженого, і мотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи, що ґрунтуються на матеріалах справи. Ухвала відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року .

Те, що засудженому ОСОБА_5 було надіслано копію ухвали апеляційного суду, скріплену підписом лише одного судді зі складу колегії, не суперечить п. 13.7 Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 17 грудня 2013 року № 173, і не впливає на законність цієї ухвали.

У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими й достатніми доводи касаційної скарги засудженого про зміну вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду із зазначених у ній підстав.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 11 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 травня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Судді:

ОСОБА_17 ОСОБА_18ОСОБА_19