АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/2873/2015 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 591 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 грудня 2015 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

особи, яка оскаржила рішення про видачу, ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2015 року,
ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою залишено без задоволення скаргу ОСОБА_8 на постанову Генеральної прокуратури України від 11 лютого 2015 року про видачу до Республіки Білорусь громадянина цієї держави ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 209 КК Республіки Білорусь.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, в яких просить поновити йому строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою скасувати постанову Генеральної прокуратури України про видачу особи (екстрадицію) від 11 лютого 2015 року.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження ОСОБА_8 зазначає, що він не володіє українською мовою, а на час встановлених строків на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2015 року у нього фактично не було захисника, оскільки призначений йому захисник ОСОБА_9 належним чином не виконував своїх обов`язків щодо його захисту.

Стосовно ухвали слідчого судді, то ОСОБА_8 вважає її незаконною. Зокрема, апелянт зазначає, що інкримінований йому злочин, відповідно до ст. 477 КПК України, відноситься до категорії злочинів приватного обвинувачення та в силу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у сімейних та кримінальних справах, 1993 року, не є екстрадиційним.

Також ОСОБА_8 вказує, що ним було подано заяву до Державної міграційної служби України про отримання статусу особи, яка потребує захисту, і на даний час рішення по цій заяві не прийнято. Крім того, апелянт зазначає, що залишив територію Республіки Білорусь у вересні 2007 року та йому не було відомо про постанову від 28 лютого 2008 року про притягнення його в якості обвинуваченого у кримінальній справі, а також не знав, що він перебуває у розшуку.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_8 скаржиться на погіршення свого стану здоров`я.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_8 та захисника, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, пояснення прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді має бути поновлений ОСОБА_8 , оскільки він пропустив цей строк з поважних причин, але його апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 розшукується компетентними органами Республіки Білорусь для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 209 КК Республіки Білорусь.

28 лютого 2008 року старшим слідчим слідчого відділу досудового розслідування Гомельського РВВС, за погодженням із прокурором Гомельського району відносно ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

15 грудня 2014 року старшим слідчим Гомельського районного відділу Слідчого комітету Республіки Білорусь винесено постанову про притягнення в якості обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 209 КК Республіки Білорусь.

11 лютого 2015 року заступником Генерального прокурора України ОСОБА_10 винесено постанову про видачу до Республіки Білорусь громадянина цієї держави ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 209 КК Республіки Білорусь.

За вчинення інкримінованого ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 209 КК Республіки Білорусь, передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком до десяти років. Цей злочин за своїми ознаками, в тому числі і кваліфікуючими, відповідає кримінальному правопорушенню, передбаченому ч. 3 ст. 190 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк, який перевищує один рік.

Таким чином, всупереч ствердженням апелянта, інкримінований ОСОБА_8 злочин, передбачений ч. 4 ст. 209 КК Республіки Білорусь, є екстрадиційним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 590 КПК України, після вивчення матеріалів екстрадиційної перевірки центральний орган України приймає рішення по видачу особи (екстрадицію) або відмову у видачі (екстрадиції) іноземній державі. Рішення виноситься керівником центрального органу України або уповноваженою ним особою.

Згідно ч. 4 ст. 590 КПК України, рішення про видачу особи (екстрадицію) не може бути прийнято, якщо така особа подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи скористалася відповідно до законодавства правом на оскарження рішення щодо зазначених статусів, до остаточного розгляду заяви в порядку, встановленому законодавством України.

Як вбачається із даних Державної міграційної служби України станом на 11 лютого 2015 року ОСОБА_8 із заявою про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, не звертався (арк. 63, 64).

Отже, слідчий суддя, дослідивши матеріали за скаргою ОСОБА_8 в межах своєї компетенції, дійшов правильного висновку про законність постанови Генеральної прокуратури України від 11 лютого 2015 року про видачу ОСОБА_8 до Республіки Білорусь для притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 209 КК Республіки Білорусь.

Той факт, що ОСОБА_8 після прийняття компетентними органами України рішення про його видачу звернувся до Державної міграційної служби України про отримання статусу особи, яка потребує захисту, не є підставою для скасування цього рішення, оскільки на час екстрадиційної перевірки обставин, що можуть перешкоджати видачі особи, не існувало.

Таким чином, доводи ОСОБА_8 щодо незаконності оскаржуваної ухвали є непереконливими, так як слідчий суддя при розгляді клопотання повно та об`єктивно дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення про видачу особи (екстрадицію), при цьому вислухавши та врахувавши пояснення всіх учасників судового розгляду.

Порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422, 590, 591 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Поновити ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2015 року.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 07 квітня 2015 року, якою залишено без задоволення скаргу ОСОБА_8 на постанову Генеральної прокуратури України від 11 лютого 2015 року про його видачу до Республіки Білорусь, залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку лише прокурором з мотивів неправильного застосування судом міжнародних договорів України, якщо скасування рішення про видачу (екстрадицію) перешкоджає подальшому провадженню щодо особи, видача якої запитувалася іноземною державою.

СУДДІ:

_____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4