УХВАЛА

10 лютого 2016 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2, перевіривши заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд судових рішень щодо нього,

у с т а н о в и в:

28 грудня 2015 року від засудженого ОСОБА_1, який тримається під вартою, надійшла заява, в якій, із посиланням на положення КПК 1960 року, заявник просив скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 грудня щодо нього і направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції. Підставою для перегляду справи засуджений зазначив безпідставність висновків касаційного суду про законність обвинувального вироку щодо нього, обґрунтування обвинувачення недопустимими доказами та розгляд справи неповно і з порушенням вимог процесуального закону.

Ухвалою судді-доповідача від 30 грудня 2015 року ОСОБА_1 вказано на недоліки заяви (в ній не було зазначено обґрунтування передбачених законом підстав для перегляду справи і до заяви не було додано жодного судового рішення) та надано строк для їх усунення. У межах наданого строку заявник подав 4 доповнення до первинної заяви.

У доповненні № 1 заявник зазначає про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального і процесуального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень, та про невідповідність рішення касаційного суду висновкам щодо застосування норм права, які викладено в постановах Верховного Суду України та в рішеннях Європейського суду з прав людини, у зв'язку з чим просить скасувати оскаржену ухвалу і закрити справу щодо нього. На підтвердження підстави для перегляду справи заявник посилається на постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 19 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя», висновкам якої, на думку засудженого, суперечить оскаржене рішення суду касаційної інстанції. Також заявник посилається на ухвалу Верховного Суду України від 14 березня 2006 року в його справі, яка теж, на його думку, свідчить про неоднакове застосування закону касаційним судом. Цією ухвалою колегія суддів судової палати Верховного Суду України у кримінальних справах частково задовольнила касаційне подання прокурора на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 травня 2005 року про направлення кримінальної справи щодо ОСОБА_1 прокурору для проведення додаткового розслідування. До доповнення № 1 заявник долучив копії зазначених вище ухвали Апеляційного суду Одеської області від 23 травня 2005 року, ухвали Верховного Суд України від 14 березня 2006 року, примірник постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 19 та Європейської конвенції про видачу правопорушників 1957 року.

Однак у доповненні № 1 (яке за змістом є окремою заявою), заявник не наводить обґрунтування зазначених підстав для перегляду - не вказує конкретних норм права, які були б неоднаково застосовані касаційним судом, і не наводить порівняння протилежних висновків суду касаційної інстанції з приводу їх застосування в різних за змістом судових рішеннях. Натомість стверджує про невідповідність оскарженого рішення роз'ясненням Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, положенням Європейської конвенції про видачу правопорушників 1957 року та ухвалі Верховного Суду України в його ж справі, якою колегія суддів підтримала висновки Апеляційного суду Одеської області про необхідність усунення на стадії досудового розслідування допущених порушень кримінального процесуального закону, і водночас виключила з ухвали від 23 травня 2005 року рішення суду про визнання недопустимими певних доказів як таке, що суперечить вимогам ст. 246 КПК 1960 року, що регулює повернення справи на додаткове розслідування. Однак, підставою для перегляду справи Верховним Судом кримінальний процесуальний закон передбачає невідповідність оскарженого судового рішення висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України відповідно до вимог ч. 4 ст. 455 та ч. 2 ст. 456 КПК.

У доповненні № 2 заявник просить скасувати не лише ухвалу касаційного суду від 23 грудня 2015 року, але й обвинувальний вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 24 березня 2014 року щодо нього і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставою для перегляду справи зазначає п. 3 ч. 1 ст. 455 КПК, а саме невідповідність рішення суду касаційної інстанції в його справі висновку щодо застосування норми права, передбаченої ст. 272 КПК 1960 року, викладеному в ухвалі колегії суддів Судової палати в кримінальних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2008 року. Також заявник вважає, що оскаржене рішення суду касаційної інстанції не відповідає висновкам, що викладені в ухвалі Верховного Суду України від 14 березня 2006 року в його справі, та висновкам, що викладені в ухвалі Верховного Суду України від 18 квітня 2006 року у кримінальній справі, з якої матеріали щодо ОСОБА_1 виділено в окреме провадження. До доповнення № 2 додано копії згаданих судових рішень.

Проте посилання заявника у доповненні № 2 (яке за змістом є окремою заявою) на висновки, які викладено в ухвалах Верховного Суду України як суду касаційної інстанції, суперечать вимогам глави 33 КПК, оскільки п. 3 ч. 1 ст. 445 КПК передбачає підставою для перегляду справи невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України, яким, згідно з ч. 4 ст. 455 та ч. 2 ст. 456 КПК, є висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, що була неоднаково застосована, який міститься у постанові Верховного Суду України, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 445 КПК.

У доповненні № 3 заявник просить скасувати вирок і ухвалу щодо нього, закрити провадження у справі та звільнити його з-під варти в залі суду. Підставами для перегляду справи заявник зазначає неоднакове застосування судами однієї й тієї самої норми права, передбаченої КПК, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень; невідповідність судових рішень висновку щодо застосування норми права, викладеному в постанові Верховного Суду України; встановлення міжнародним судом, юрисдикція якого визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом. При цьому заявник посилається на постанову Верховного Суду України від 21 грудня 2015 року, якою скасовано судові рішення і направлено на новий розгляд кримінальну справу, при вирішенні якої було порушено міжнародні зобов'язання України, що встановлено рішенням Європейського суду з прав людини. На думку заявника, вказана постанова підтверджує наявність підстав для перегляду його справи, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 445 КПК. Також заявник знову посилається на протиріччя між оскаржуваними судовими рішеннями та ухвалою Верховного Суду України від 14 березня 2006 року в його справі.

Проте доводи, викладені в цій частині доповнення № 3 (яке за змістом є окремою заявою) теж не відповідають вимогам КПК, адже заявник не наводить конкретної норми права, яка була б інакше, ніж в оскарженому рішенні, застосована в ухвалі Верховного Суду України від 14 березня 2006 року, яку заявник при цьому безпідставно вважає остаточним рішенням у справі. До того ж ухвала від 14 березня 2006 року, на відміну від оскарженого рішення суду касаційної інстанції, торкається лише питання законності повернення справи на додаткове розслідування. Постанова ж Верховного Суду України від 21 грудня 2015 року, що ухвалена за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення на підставі встановлення Європейським судом з прав людини порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи щодо іншої особи, не може слугувати підтвердженням підстав для перегляду, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 445 КПК, оскільки ця постанова не належить до судових рішень, про які вказано в ч. 1 ст. 445 КПК.

Також у доповненні № 3 заявник стверджує про неоднакове застосування в його справі норм кримінального процесуального закону, що обґрунтовує наявністю відмінних від оскарженого за змістом судових рішень в інших справах, проте не зазначає, які саме процесуальні норми так яким саме чином порушено в його справі. До доповнення додано низку судових рішень, де суд касаційної інстанції з тих чи інших мотивів підтримав доводи захисту.

Крім того, заявник стверджує про суперечність оскарженого рішення з постановами Верховного Суду України від 19 жовтня та 21 грудня 2015 року, що ухвалені за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень на підставі встановлення Європейським судом з прав людини порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справ щодо інших осіб, які не можуть слугувати підтвердженням підстав для перегляду справи Верховним Судом, оскільки не належать до судових рішень, про які вказано в ч. 1 ст. 445 КПК; не погоджується з призначеним йому покаранням у виді довічного позбавлення волі та надає для порівняння ухвалу Верховного Суду України від 30 липня 2013 року, якою особі пом'якшено покарання до позбавлення волі на певний строк, тоді як положення п. 1 ч. 1 ст. 445 КПК прямо забороняють Верховному Суду переглядати судові рішення з питань неоднакового застосування санкцій кримінально-правових норм; зазначає інші доводи, які виходять за межі предмета провадження за правилами глави 33 КПК. До доповнення додано копії згаданих у тексті судових рішень.

У доповненні № 4 ОСОБА_1 просить допустити його справу до провадження Верховного Суду України, посилаючись на порушення законодавства під час розгляду його справи.

При цьому, в кожному з доповнень заявник зазначає протилежні процесуальні вимоги: в первинній заяві - скасувати ухвалу касаційного суду і направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції; в доповненні № 1 - скасувати оскаржену ухвалу і закрити справу щодо нього; в доповненні № 3 - скасувати не лише ухвалу касаційного суду, але й обвинувальний вирок щодо нього і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції; у доповненні № 4 - допустити справу до провадження.

Відтак, вжиті ОСОБА_1 заходи для усунення недоліків заяви не виправили невідповідності її змісту вимогам кримінального процесуального закону, а отже - недоліків, на які вказано в ухвалі судді-доповідача від 30 грудня 2015 року.

Згідно з положеннями ст. 450 КПК (в редакції Закону № 192-VIII від 12.02.2015), у разі, якщо заявник не усунув недоліки заяви протягом установленого для цього строку, заява повертається заявнику. Повернення заяви на цій підставі не перешкоджає повторному зверненню у разі належного оформлення заяви.

На підставі наведеного, керуючись ст. 450 КПК України (в редакції Закону № 192-VIII від 12.02.2015),

у х в а л и в :

заяву засудженого ОСОБА_1 повернути заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_2